9. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Veřejný dopis], Titulek: Weřejné díky., Autor: Havlíček, Karel
Weřejné díky. učitelstwa z kraje Chrudímského p. dru. Braunerowi, audu Národního Wýboru w Praze. Welewážený Pane! Byloť to pro nás nížepsané jakož i pro celé učitelstwo našich národních škol nemalé potěšení, anto jsme se o Waší péči pro blaho naše a národů z weřejných zpráw dozwěděli. Nemohauce tedy opominauti Wám tímto naše wřelé díky za prokázanau o nás péči na jewo dáti a Wás ujistiti, že jste sobě tímto krokem w myslích weškerého učitelstwa a každého pro wlast dobře smýšlejícího občana pomník nejkrásnější zaswětil, o kterémžto litery námi psané i budaucnosti swědčiti budau. Buďtež i při příštím národním sněmu českém naším zastancem, za jakéhož Wás sobě tímto weřejně wolíme, Tuto pro wyswětlení wšeobecné dodati musíme, že na sněmu nebudau ( aspoň nemají býti ) zastaupeny jednotliwé stawy, nýbrž celá zem wůbec, a deputowaní celé země budau rokowati a ustanowowati o wšech stawech a jejich potřebách. Ne učitelům, ale práwě celé zemi na tom ku př. záležeti musí, aby dobré učitele měla, aby se tedy o ně lépe postarala atd. K tomu cíli není tedy zapotřebí, ba ani možno, aby učitelstwo swé wlastní zastupitele mělo, sice by i ostatní sto ba tisíce stawů též s tauto žádostí wystaupili. Red. a s tau naději se kojíme, že nám toto štěstí neodepřete. W Proseči dne 29. kwětna 1848. Učitelstwo kraje Chrudímského. Frant. Milenský, pomocník far. školy w Proseči, Skutecký vikariát. — Wáclaw Anderle, farní učitel w Nowýchradech, Stutecký vikariát. — Wáclaw Swoboda, filiální učitel ze Dwoříště. — Josef Taraba, wzorní učitel w Rychenburku. - Z vikariátu Litomyšlského: Josef Nepraš, učitel Mladočowský. Josef Bulwa, učitel Budislawský. Josef Přibil, školní pomocník.


28. květen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Odporné, ale zdravé, Autor: Havlíček, Karel
Odporné, ale zdrawé. Od H. Borowského. Nebyli bychom časopisu Ost und West na rozličné jeho hrubé a, jak patrno jest, nepotřebné wýbuchy proti nám odpowídali, kdyby nežádal jakýsi zastaralý a swatý obyčej, rozžehnati se ještě s umírajícím a odpustiti nepříteli k poslední hodince pracujícímu. Buďtež ti tedy odpuštěni hříchowé twoji, malomocný Ostundweste! jdi a wezmi berly swé a nehřeš wíce. Na wěčné wšak rozlaučení Redaktor Ost und Westu p. R. Glaser nepochybně myslí, že w hádce proti nám zmladnau staré kosti jeho časopisu, a proto obětuje skoro celý časopis po nějaký již čas welmi nezážiwným článkům pro jeho platící ( tak řídké a proto wzácné!! ) čtenářstvo; my ale tentokrát naposledy k němu obracíme slowa swá doufajíce, že mu dlauho ještě zněti budau w sluchu, aspoň tak dlauho, pokud jeho časopis wycházeti bude. Red. přijmi ode mně následující lístek do památníku: Pan Dr. G. napsal česky článek o filosofii, který netýkaje se pražádné osobnosti držel se wšude w mezech slušnosti. Pan Dr. Smetana napsal do Ost und West po německu zcela pro jiné obecenstwo proti Dr. Gáblerowi článek, o němž i maudří přátelé p. S. říci musí, že by nebylo škodilo býti zdwořilejším. P. Smetana dal p. Dr. G. nejhrubších jmen a snížil jej, překrautiw i dokonce jeho slowa co prawý newzdělanec, před obecenstwem německým, který článek p. G. čísti a rozuměti mu nemohlo a tudy s to nebylo posauditi samo, jeli oprawdu p. G. tak nesmyslný, aneb jeli p. S. tak prudký nadawač. — Pan Gábler donesl německy napsanau odpowěď redaktorowi Ost und West p. R. Glaserowi, který wšak wýslowně se wyjádřil: „ že takowé wěci pro jeho obecenstwo nejsau. “ To tedy není pro obecenstwo p. Glaserowo, aby hrubě uražený očistil čest swau jmenowitě w okolnostech takowých, kde obecenstwo samo sauditi nemůže pro neznámost jazyka! — Dr. Gábler wydal článek swůj německý we zwlášťní brošurce, která se pak owšem we wíce exemplářích ( aspoň již nyní jednau tolik ) prodala, než mají Ost und West wýtisků ( ne abonentů! ). — Na to ale brzy wyšel opět beze wší potřeby a platnosti druhý článek w Ost und West proti p. G. od p. Dr. Čupra, a brzy zas i třetí „ Offenes Sendschreiben “ nazwaný bez podpisu Domýšlíme se wšak s welikau jistotau podle špatně napodobňowaného Jean-Paulowského humoru, že spisowatelem jeho jest p. Kolář, herec u zdejšího diwadla, neboť „ der hat‘s dem Jean Paul abgeguckt, wie er sich räuspert und wie er spuckt. “ Tento p. K. podepsaw se „ H. B. — s Negation “ winí nás neprawdiwým spůsobem z wěcí, o kterých se nám ani nezdálo. „ Es sind diess fromme Wünsche, die Brutalität und Exklusivität des Mittelalters, wenigstens in Duodezformat wieder zu regeneriren, ein gottloses, frevelhaftes Verlangen den Geist der Zeit zu verläugnen und jeden Fortschritt in der geistigen Bildung des biedern Čechenvolkes zu hemmen. — Ich stecke in Dero Stachel und weiss recht gut wie Dero Liebden den neuen Zündhölzchenapparat, den Schwefeläther, die Eisenbahnen und alle Dampf - und Spinnmaschinen verdammen. Deroselben lieben das Alte: Alten Wein, alte Jungfern, Altweibersommer, Altweibergeklatsch und — die Erfahrung. — Eine wahre Stiefelputzer-Weisheit! — Wenn irgend Einer von Dero Liebden Sorte und Kohorte Vernünftigermassen gerüppelt wird, schreit er gleich wie ein Zahnbrecher: Das Vaterland ist in Gefahr! Das Palladium entwendet! die Literatur, die Nation entehrt! Diese patriotischen Sappermenter schieben gleich das Vaterland und die Literatur vor, um sich vor den verdienten Hieben zu schützen. Das Vaterland, die Literatur, die Nationalität werden zu Mitteln herabgewürdigt, um die partikulären Meinungen, Leidenschaften und Spiegelfechtereien dieser papiernen Patriötchen zu decken und zu stützen; die wahren, biedern Patrioten, der wahre, substanzielle Kern der 171 čechischen Nationalität wird von ihnen hinters Licht geführt, gefoppt, betrogen und belogen. “ Z tohoto zde uwedeného patrně wyswítá, že p. Kolář po několik let již nic českého nečetl. Čtenářstwo zná naše mínění we wšem, a kdo z čítajících naše časopisy smí nás z něčeho podobného winiti? Zwláště za poslední zde uwedené bezdůwodné obwinění nazýwáme spisowatele oněch řádků bezectným člowěkem, kterauž bezectnost swau dokázal i dostatečně tím, že se nestyděl mezi jiným i celý konec swého spisu proti nám od jiného spisowatele ( kterého mu každau chwíli austně jmenowati hotowi jsme ) doslowně přepsati, wydáwaje to za swé myšlénky. Toť jsau důstojní zastawatelé „ božské wědy filosofie “, kteří ani sami mysliti neumějíce, cizé wěci opisují a za swé wydáwají! — 170, který se wšak wíce dotýka Wčely než Dr. G. 171 Nehodláme zde domlauwati oněm spisowatelům, nýbrž raději redakci Ost und West samé wyjádřiti, co nám na srdci leží. Wšechno, co se až posud proti Dr. Gáblerowi a mně strany filosofie w Ost und West psalo, podáwáno jest s tau patrnau tendencí, předstawiti nás obecenstwu německému ( neboť nás co české literáty jinák znáti nemůže ) jako newědomce, kteří nemohauce se wyšinauti duchem swým tak wysoko, abychom pochopili německau školskau filosofii, lajeme jí jako ona liška hroznům wysoko wzrostlým Nic nedíme o tom, že se Ost und West ještě kromě toho snaží wystawiti nás co nesmyslné tupitele wšeho německého, kterážto perfidní chautka často i dosti nuceně se ukazuje. Tak ku př. wytýká se nám ( welkau literau ), že německé wychowání neštěstím nazýwáme, co jsme nikde neučinili. Že wšak jest nehoda w Čechách, kde obau jazyků tak často zapotřebí jest, jenom německy uměti, přiswědčí nám každý Němec milerád, neboť práwě w německých městech wlasti naší projewuje se často z potřeby žádost po českých učitelích a českých školách. Red. Dle dobrého wědomí swého nezawdali jsme posud nikdy příčinu, aby se nám nějaká newědomost we filosofii wytknauti mohla, a jinák snad není možná do učenosti naší filosofické nahlédnauti. Aneb snad má p. Glaser tajné wyzwědače, kteří w noci z našich snů pozorují, že jsme tu neb onu německau filosofickau knihu nepřečetli? Pochybujeme silně; chce-li wšak p. R. Glaser proti nám a literatuře naší onu známau německau důkladnost wypínati, najdeme na něho lepší bičík než on na nás. Zeptáme se jenom, kterak on p. R. Glaser ( candidat neb snad i doktor filosofie ) osměliti se mohl, zarazit organ mající seznámiti Německo se Slowanstwem ( za to wydal swé Ost und West, to také aspoň na čele nesau ), když přec ničemu slowanskému nerozumí? Umí p. R. Glaser jen jeden jazyk slowanský, zná jen jedinau literaturu, powědom mu jest jen jediný který koli slowanský národ? — Nezná pra nic, pra, zhola nic, ale jeho filosofická duše dowoluje mu přece ostatní Německo ( snad a priori ) wyučowati we wšem, co on sám nezná a znáti nebude! Myslíme sice, že swědomí p. Glaserowi snad samo místo wšech našich důkazů powídá prawdu tuto, chceli wšak, hotowi jsme mu nejsměšnějšími nesmysly z jeho listů wytaženými dotwrditi prawdiwost našich slow. Že naše české časopisy nečte, jim aspoň nerozumí, doswědčuje již ta okolnost, že nechal we swém Ost und West wytisknauti nemotorné nařknutí, že Wčela a Nowiny píší proti železnicím atd., že zastáwají středowěké předsudky, že šidí národ, že lhau Čechům a podwádějí je, z čeho nás nikdo nikterak winiti nemůže Wíme, že p. Glaser snad s wysoce urozenau a důkladnau filosofickau twáří řekne: „ Kdož by měl čísti waše nepatrné časopisky. “ Ale s tau wýmluwau padne nám teprwa do pasti. Jednau totiž podal přeložený článek od p. Němcowé ze Wčely w Ost und West udáwaje, že jest to ze Kwětů. Když ale překládáme články z časopisu, nemáme práwo nazýwati jej nepatrným, jako nemáme práwo nazýwati spisowatele bezsmyslným, oslem atd. ( to se stalo H. B—ému w Ost und West ), kterého spisy ( a to hned prwní pokusy ) jsme přece do němčiny přeložily, a w Ost und West wytiskli. My jsme Bohu díky! ještě žádný článek z Ost und West, ani žádný spis p. Glaserůw do češtiny nepřeložili a we Wčele nepodali. Doufáme, že nám tato slowa nikdo newyloží za samolibost neb marnau chlaubu; dobřeť každý wí, že se ani sami nechwálíme ani od swých přátel chwáliti nedáwáme. Také neklademe na chwálu p. Gl. žádnau wáhu, nýbrž powažujeme jen okolnost tuto proti němu za dobrý důkaz, který se k obraně naší hodí. Red.. — Jméno Ost und West nepowstalo zásluhau p. Gl., nýbrž jedině tím, že jiní z počátku podáwali dobré články, a wšechno, co se slowanských poměrů týkalo, psali mu čeští spisowatelé po německu. Těm má co děkowati, že jednau aspoň byl jeho časopis tím, čím se býti ohlásil Dowolujeme p. Gl. tuto předešlau a následující část tohoto článku našeho do swých Ost und West přeložiti ( ale dobře ), aby wědělo německé obecenstwo, zwlášť za hranicemi, co znamená jeho Ost. Jeho West znají Němci bez toho. H. B.. Když jej tito podporowati přestali, stal se z jeho časopisu obyčejný německý pokautní zábawník, abychom se ještě lépe wyjádřili, privatní hašé, we kterém jeden jeho přítel druhého sláwu wytrubowal, a p. Gl. wšem ostatním obrowskau kaditelnicí kauřil; lehko bylo tenkrát i nyní dostati od Ost und West řád „ welikého nadaného genia “ atd.; wšichni tito „ welicí mužowé před Ost und Westem “ swítili Praze aspoň blíže Jezowitské koleje, až konečně zawedeno jest letos oswícení plynem, kterého roku dle starého proroctwí i Ost und West pomine. — Takto chřadnul časopis, jenom sem tam některý znamenitý spisowatel z osobní známosti podal článeček, který mezi ostatními tím wíce překážel, ukazuje jejich nahotu. Konečně počal p. Gl. spekulowati na klepy Pražské, a wydáwal k wůli nim zwlášťní přílohu „ Prag. “ I klepy opustily jej, nechtíce mu slaužiti, příloha Prag zahynula. Weliká porážka, Ost und West nezbledly, ale zažlautly a počerněly a scwrkly se strachem. Ze zaufalstwí wrhl se p. G. na „ kalobiotiku “: bohu díky, že se to stalo již předposlední rok, a že tento trest odwrácen bude již brzy od hlawního města Prahy! Když byla bída nejwětší, počal p. Gl. na nás dorážeti, on spekulowal na wlastenectwí německé proti nám, ne my na české. My sebe wespolek známe a wíme, co chceme, wíme dobře, že žádá naše wěc posawad obětí a přinášíme jí je, nepowažujíce to za zásluhu, nýbrž za powinnost. My aspoň, redakce Wčely a Nowin sami jsme wždy horlili proti marnosti wlastenecké a proti wšemu tomu, z čeho nás winí zbrojnošowé Ost und Westu. Jestli si p. Gl. chce získati zanímawost třením se o nás, zmýlil se welmi, neboť oprawdu wícekrát si newšimneme Ost und West, byť by se i stropu chytali. O německé školské filosofii wšak budeme smýšleti jako dříwe tak i posud, wždy bude snaha naše brániti korauhew rozumu proti nepřátelům jeho, mezi které 172 ale také kromě jiných počítáme školské filosofy. — Jiní nepřátelé rozumu zjewně aspoň proti němu zbraň swau tasí, tito wšak školští filosofowé nemotorností swau mnohem wíce mu škodí než zjewní nepřátelé, poněwadž je každý za přátele drží, a oni sami rozum lidský jako w pachtu mají, zmrzačujíce jej a wzdržujíce jej motaninami swými od přirozené cesty pokroku.


22. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Pravdivá událost]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. Mladý pán. „ Copak u wás ta ubohá Čeština prowinila, drahá slečno, že ste se jí tak kwapně odřekla? “ Slečna. I tu majn Kott! Wer wirten imr pémiš šprechn; ezis jo šon noch ty pémiše renion!? – – ( Prawdiwá událost. )


22. prosinec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Satirické čtení I., Autor: Havlíček, Karel
Satyrické čtení. I. ( Čteno w besedě měšťanské dne 28. Listopadu t. r. ) Již dáwno přemýšlím o jedné nad míru důležité wěci, a jsem přeswědčen, moji pánowé! že až wám tento swůj plán, s kterým jsem se již po kolik let obíral, náležitě wyjewím ( a to jsem si umínil dnes učiniti ), jistě každý mi w tom za prawdu dáti ráčíte, že jsem wymyslil wěc welmi užitečnau. Ubezpečiti mohu, že až tento můj plán oprawdu uweden bude, hned se celý swět dokonce promění, nikdo nebude s žiwotem nespokojen, nikdo již nebude zíwat, nikdo se již pak nezastřelí ani neutopí ani neoběsí, wšichni se jen budau na sebe usmíwat, a na zemi celé, ani Rakauské mocnářstwí newyjímajíc, nastane opět druhý ráj. Powím zkrátka, že tento můj plán jest spolek zwlášťní, který založiti míním. – Náš wěk jest wěk assosiací, spolků, ústawů atd. Za časů našich předků, jakožto lidí w každém ohledů wětších než my, arci mohl i jediný člowěk weliké skutky konati, nyní se wšak wždy wíce lidí na jeden weliký skutek spolčiti musí; wšude se zawádějí společnosti – buď dobročinné, poněwadž nyní málo kdo sám o sobě co dobrého wykonati chce; buď učené, aby mohli učení mužowé sami sebe a jeden druhého wyučowati, poněwadž se žádný neučený od nich nic učiti nechce; buď nábožné, poněwadž za našich časů již tak málo nábožnosti mezi lidmi jest, že se jich mnoho složiti musí, aby nějaká pobožnost powstala; buď zas politické, aby policie na swětě nepominula, buďto spolky střídmosti, které se jen mezi chudým lidem zakládají ( bohatí jsau beztoho střídmí ), aby každý místo čtwrtky pálenky wypil denně několik masů piwa, aneb zas assekurace, které z nejwětších neštěstí, jako jsau ohně, powodně, krupobytí, bauře atd., ještě užitek mají, a konečně rozličná bratrstwa, která, když někdo z nich umře, jej pochowají, – poněwadž se sám pochowati nemůže. – Tak se lidstwo za našich časů od kolíbky až na mára pohybuje jenom w samých společnostech, a kdož z nás není audem aspoň několika společností? – – Užitek dobře zřízené společnosti jest patrný; wěci weliké, před kterými by sily jednotliwého člowěka žasly, wykonají se we společnosti welmi snadné. Pro příklad nemusíme daleko choditi; máme ku př. tuto naši besedu, ta jest též společnost, a kde by jeden člowěk sám pro sebe dokázal, kterak by, prawím, jednomu člowěku bylo možná tolik – sníst a wypít, jako my zde do roka sníme a wypijeme? A to jest wšechno následek assosiace! Neníť wšak naše beseda jediná společnost we wlasti naší; kromě jí máme ještě mnohé jiné a také užitečné společnosti, jako ku př. průmyslowau jednotu, we které se o wšem tom, co w českých fabrikách dělají, zase – mluwí, aby se tak síly dělily; aneb českau spořitelnici, která z toho, co si do ní lidé dáwají, pro sebe i jiné spoří, aneb růžencowé společnosti, we kterých se lidé na wraubec modlí, aby jim Pánbůh žádný zdráwasek upříti nemohl; zkrátka, žádná není bez užitku, ani ta Pražská hospodářká společnost, kterau 406 jen každý pomlauwá a z nečinnosti winní, ačkoli ona přec welmi dobře účel swůj, již we jméně obsažený, wykonáwá: onať hospodaří – a sice hospodaří s rozumem swým, a šetří si jej i swau učenost, a psánoť jest, že kdo s málem hospodařiti neumí, hoden není, by wíce obdržel. Z cizozemských společností obrátila přede wším na sebe pozornost mau jednota proti týrání a trýznění zwířat, kterau nedáwno z jakési podiwné sympathie w Bawořích založili. – Společnost proti týrání zwířat! – Podiwná wěc – zdali pak ale jest také někde společnost proti týrání lidí? – Přemýšlel jsem, hledal jsem, ale nikde žádná takowá společnost. Naopak ale, společnosti pro týrání lidí našel jsem wšude hojnost, jan že si jiná jména dáwají, a kdybych se nebál, mohl bych jich na kopy wyjmenowati. Co jen jest w samé w Praze společností, we kterých se lidé týrají! A tak jest w celém swětě, z čeho tedy patrně následuje, že jest lépe být w Bawořích zwířetem, než člowěkem tam, i kdekoli jinde. – Tak jest ten swět přewrácen! že člowěk napřed a wíce o zwířata dbá, než sám o sebe. To widíme wšude, nejpatrněji ale na nejedněch welikých pánech, kteří často sami hříbata swá wychowáwají, ale děti swé sprostým měšťákům na wychowání dáwají. – Tu tedy jsme u toho blahoplodného plánu, o kterém jsem se hned na počátku zmínil; plán můj jest, aby se založil wšeobecný spolek proti trápení a týrání lidí. Zřízením této společnosti by se teprwa wšem ostatním jednotám koruna na hlawu postawila, to by byla teprw společnost wšech společností! Pak teprwa nastanau ty blahé časy, které jsme hned na počátku slíbili. Líto mi jest, že již dneska hned nemohu přečísti dokonalá statuta této společnosti, ale jak mile k tomu dowolení dostanu, neopomenu to učiniti. Prozatím wšak jenom slabým nástinem jejího zřízení se upokojiti račtež. Myslím, aby záležela z dwojího spůsobu audů: totiž z činných a trpících, tak jako naše beseda. Činní audowé této společnosti proti týrání lidí budau ti, kteří posud jiné lidi trápili, jako ku př.: – – pst! ( wšak si je každý může sám pomyslit, neboť myslit je dowoleno ), a každý činný aud zawazuje se, že od té doby, co do spolku wstaupí, nikoho již trápiti nebude. Trpící audowé budau ti, kteří posud nyní, pokawad ten spolek založen není, od těch potomnějších činných audů trápeni býwají, a každý trpící aud se zawázati musí, že jak mile do společnosti wstaupí, žádné trápení a trýznění trpěti nebude. Ostatně panuje rownost, činný a trpící aud jsau pauhá jména, a přednosti nemá jeden před druhým žádné. Také wšak žádný nic platiti nebude, ani ročně ani měsíčně, neboť placení náleží mezi hlawní trápení lidstwa. Jediná formálnost při ní bude ta, že každý spoluaud, jak činný tak trpící, zwlášťní známku dostane, kterau buď jako řád na prsau nositi, neb jinde powěsiti, a wůbec jí tak užíti může, jak se mu za dobré uzdá. Tuto známku bude muset každý aud wšude hned respektowati. A wšak obšírné theorie unawí snadně, projdeme tedy raděj w krátkosti praktické následky toho spolku a takowé známky. Tedy ku př. někdo z trpících členů přijde na auřad s nějakau záležitostí, přednese ji we we wší uctiwosti, činný aud spolku p. referent práwě mu chce w krátkosti říci, aby za několik dní opět přišel, pak že snad bude mít kdy. Tu wšak se podíwá mezi druhý a třetí knoflík na lewé straně, spatří tam známku Společnosti proti týrání lidí, a hned řekne uctiwě: Račte minutku mít showení, hned swau wěc obdržíte. To jest následek Společnosti proti týrání lidí. – A nebo zas má někdo proces, který by bez Společnosti proti týrání lidí jistě kolik let w rozličných kancelářích poležel; ten ale jsa audem Společnosti proti týrání lidí, přiwěsí k aktám známku swau, a za týden je wšechno odbyto. To jest opět následek Společnosti proti týrání lidí. A nebo jsi někam pozwán na čaj neb na wečeři, domácí dcera práwě chce zasednaut k fortepianu a zahrát něco, při čem by tě křeče popadaly, ačkoli bys konečně po její hře přece musel být w extási; již ze strachu na tě jdau mdloby, tu wšak si wzpomeneš na Společnost proti týrání lidí, rozhalíš se, a na prsau twých zaskwí se známka, nesmí se hrát, jsi oswobozen! – a to jest následek Společnosti proti týrání lidí. A neb tě někdo, o kterém wíš, že nemůže řeč swau žiwau mocí zkončit, zastawí na ulici, práwě když nejwíce spěcháš; wyprawuje, wyprawuje, ty zaufáš, chceš se již mocí wytrhnaut, on ale nedbaje na nic, lapí tě nemilosrdně za kabat u límce: tu wšak sáhne na známku Společnosti proti týrání lidí, zamlčí se, a ty jsi wyswobozen. Takowé jsau následky Společnosti proti týrání lidí. A kdož by wšechny blahé následky wypočísti dowedl! Jen jediný nejužitečnější ještě dodám. Kdyby někdo čtením swým společnost posluchačskau promrzel; jak lehká pomoc! Jenom se rozewrau kabáty na prsau, a okáže se známka! – Ale teď ještě ne, až bude spolek zaweden. H. Borowský.


8. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [oznámení o připojení se k žádosti městské rady], Autor: Havlíček, Karel
Wýbor Slowanské Lípy uzawřel w sezení swém dne 5. máje jednohlasně, že se nejen sama Slowanská Lípa připojí k žádosti, kterau městská radda Pražská podá k JMC. strany powolání českého sněmu, nýbrž že také má od Slowanské Lípy Pražské wyjíti přátelské wyzwání ke wšem swobodymilowným obcím králowstwí českého, aby se též i ony k této žádosti připojily. A poněwadž se také w posledním čase jistá strana weřejně snaží podpisy sbírati na protiwnau servilní žádost o zachowání oktrojowané ústawy, jest žádaucí wěc, aby celá liberální strana našeho národu spojenými silami onu žádost o český sněm podporowala; aby se ale w celé swé síle objewila, bude nejlépe, když se wšude k té samé žádosti přistaupí, kterau Pražská městská radda učinila. Redakce Národních Nowin oznamuje to splnomocněna od wýboru Slowanské Lípy, a připojuje jen sama we swém jménu snažnau žádost o brzké a wšestranné přistupowání k této žádosti, a prosí též wlastence na wenkowě, aby pozor dali, by se w této wěci žádné podwody neprowozowali. Poněwadž totiž i zpátečnická strana swau žádost o podržení oktrojírky po wenkowě rozesílá, mohlo by se snadno přihoditi, žeby některý podwodník podstrčil tuto žádost; neboť máme zde w Praze patrné důkazy, že tato strana zcela nepoctiwým spůsobem podpisy shání.


13. září 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [V hostinci u Charouzů]., Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. W hostinci u Charauzů na Koňském trhu ukazowal se tyto dni tak nazwaný sluneční drobnohled, 2,000,000 krát zwětšující. Tímto nástrojem optickým wšelijaké předměty, ježto se swobodným okem ani spatřiti nedají, ukazují se w takowé welikosti, že i stroj i rozličné wlastnosti jejich lze poznati. Tak k. p. w jedné kapce, jak říkáme, čisté, studničné wody, widíme rozličné druhy zwířat až 25 střewíců dlauhé; w oku mauchy pozorujeme mnoho set maličkých oček, a na křídle motýla je znát množstwí per podobných obyčejnému ptačímu peří. Člowěk přírodu ještě nezná; o tam se každý může přeswědčit podíwaje se drobnohledem slunečním na wěci, o jejichžto bytosti dříwe se ani nedomýšlel. Pohled na jehlowau špičku ponaučí nás, že bystrost oka lidského jest welmi obmezena; nebo co se swobodnému oku zdá na nejwýš ohlazené a lesknawé, wypadá w drobnohledu slunečním jako neotesaný trám. Aby si každý bez welikého přemýšlení pomysliti mohl, jak asi drobnohled tento zwětšuje, podáwáme tu příklad, že obyčejná blecha wypadá wětší než kůň.


31. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Medvěd, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Nedwěd. ( Pokračowaní. ) Spráwa o příjezdu hraběnky zarazila lehkomyslnau díwku. Najednau pochopila wšeliké následky swé neopatrnosti, newyhnutelné překážky w dalších schůzkách, nowau, mnohem horší osamotělost swého milence, a konečně wlastní swůj zármutek, poněwadž její láska pro tyto překážky a nebezpečí mnohem silněji wzhořela než kdykoli jindy. Láska, jako wšechny nemoce, nemůže wždy zůstat na stejném stupni. Neslábne-li, tedy wzrůstá, – a w tuto dobu došla kněžnina láska k nejsilnějšímu swému paroxismu. Ke cti salonské slečny musí se říci, že byla hotowa odhodlaně wyjewit tetce swůj úmysl, obětowat žiwot swůj jedinému člowěku, hodnému její lásky. Ano, měla úmysl, státi se jeho ženau, odjet s ním do některé končiny Ruska, na wěky opustit swět, a žíti jenom žiwotem srdce swého. Na wšechno se připrawila, na předhůzky, zákazy, hubowání a křik, i na úplný hněw staré tetky swé. Jediný účel, jediný cit naplňowal její bytost – zaswěcení-se swé lásce. S takowým dobrým úmyslem sedla, dle rozkazu tetčina, do kočáru a jela do Petrohradu; ale jak se blížila ke bráně, počalo jí odhodlanosti ubýwati, a petrohradský žiwot z nowa ji wábil do swé sítě, tak že se již u brány počala bát urputného wzdorowání a wýhrůžek, a když jela po Newském prospektě, hledíc na strakaté nápisy, již počala mysliti, jak to bude směšno a proti wší slušnosti, jestli ona krása wšech bálů a mazurek zahubí swau mladost k wůli neobratnému nedwědu. Proti wšemu očekáwání přijala ji hraběnka welmi milostiwě. Stařena, zkušená w žiwotě, dobře wěděla k čemu wedau překážky w lásce, a proto zůstala jen při chytráckých otázkách a radách. „ Milé dítě! “ – prawila – „ donesly se mi přesměšné powěsti o twém románu. To musí být welmi zábawná historie! Někdy mi to můžeš wšechno powědít; ale pomysli si ten žert – zde se mluwí, žes zamilowaná do jakéhosi lokaje. “ 242 „ Lokaje? “ wykřikla kněžna. „ Owšem! ba ještě se mluwí nejen to, ale i jeho zewnějšek že je celý lokajský. “ Kněžna si wzpomněla na zewnějšek swého nedwěda a začerwenala se. „ Takowé žerty, moje milá, jsau welmi neprozřetelné “, pokračowala hraběnka; – „ poněwadž se o nich wšude mluwí, a ženská musí mít powěst swau wždy před očima. I hraběnka Topkinowá slyšela o twém románu, a welmi se na tebe zlobí, proto že takowé snižující příhody welmi uráží naše známé. “ „ Co je komu po mně! “ řekla prudce kněžna – „ já nic nedám na obecné mínění. “ „ To nejde, to nejde, moje dušičko! Nechcešli být we swětě, jdi si do kláštera, a buď si žiwa jak rozumíš; ale chcešli ostat we swětě, jednej jako wšichni jiní. Při tom musíš nezapomínat, jak nepříjemné budau takowé wěci budaucímu twému muži. “ Kněžna wzhledla na tetku jako zahanbený školák, a pak zakýwala odhodlaně hlawau a odpowěděla tiše: „ Já se nechci wdáwat. “ Hraběnka se zasmála. „ Moje dítě, nemluw hlauposti. Ty se musíš wdát, co nejdříwe, abys uwedla w zapomenutí swůj kausek, pro který bys, kdybys neměla jmění, wěčně musela zůstat starau pannau. “ Kněžna se zarazila. „ Na štěstí “ – pokračowala hraběnka – „ mám pro tebe wýborného ženicha pohotowě. Postawení jeho we swětě je takowé, jakého si jen žádat možno. Nezapomínej, že jsi kněžna, ne oškliwá, a že poručníci twojí jsau poctiwí lidé, co se wždy nepřihodí. „ A on? “ zeptala se kněžna s uleknutím. „ Kdo on? “ „ On... ten, který mne tak miluje... wy newíte, jaký je to muž... “ Hraběnka se zasmála. „ Moje dítě! oni jsau wždy neobyčejní lidé, a welmi nás milují, poněwadž se díwáme na jejich lásku skrze wlastní swau marnost. Jsem ubezpečena, že je twůj rytíř příklad wšech wýtečností. Dowoluji ti: w duši swé mysli o něm co chceš. Ale před swětem musíš zachowáwat slušnost; což w tobě neplyne šlechtická krew? Což pak necítíš, že snižující krok ten zakalí nejen twau čest, nýbrž i čest celého našeho domu. “ „ Ale jak pak si, tetinko, wzíti mám člowěka, kterého nebudu milowat. “ „ Wíš, moje zlatá, dokonce mi nenapadlo, že bys byla ještě děcko. Láska bez ohledů je owšem wěc welmi příjemná: ale dlauholi jen potrwá, a jak to pak bude, prožít celé žiwobytí s člowěkem, za kterého se budeš stydět!? Ne w manželstwí musíme hledati jestli ne skwělého aspoň čestného místa we swětě. Říkej si co chceš, ale ty miluješ swět. Ty jsi narozena pro swět, a každé jiné žiwobytí bude ti nesnesitelné. O je! kněžna byla oprawdu sestřenice swé tety. Rozuměla jejím slowům. Ani se neosmělila wzdorowat, a poslušně přikýwla hlawau, když jí hraběnka oznámila, že ona sama učiní konec neslušným poměrům jejím s nehodným jí člowěkem. Podiwný byl staw kněžny: s jedné strany pěstowala obraz ubohého milence w hlubině duše swé, a s druhé si wzpomínala na jeho zewnějšek, jeho neobratnost, plebejské jméno, a wíce než kdykoli jindy mrzela se z toho. Zkrátka, w kněžně byly jako dwě bytosti: jedna newinná, skromná, milující, druhá skwělá, počítající a zkažená suchau logikau swětskau. Dlauho bojowaly napřed w její duši. Konečně, jako býwá skoro wždycky, zwítězil obwyklý žiwel. Kněžna sama sebe přeswědčila, že se podrobuje wůli tetčině a síle překážek: ale wlastně se jen ulekla beztitulowého jména Tambowských, příbuzných, neslušné chůze a diwokosti swého nedwěda a konečně jedowatého swětského posměchu. Slze se wylily z očí, ale neuprositelná tetka s pekelnau chladnokrewností šwihala wšechna její krásná nadšení, a prozaickými nástiny předstawowala jí manželstwí co dosti mrzutau ale newyhnutelnau potřebu. Rozmluwa trwala dlauho. Poznenáhla počala se do howoru wkrádat jména rozličných ženichů, a mezi nimi hlawně Ostruhowského a Muchrobatowa. Prwní byl předstawen co neznačný chlapec, a druhý jako wzor swětské dokonalosti a co wýborný manžel. Pak se stala rozmluwa ještě žiwější. Malowala se weselá budaucnost, žiwot za hranicemi, wyražení Pařížská, Bádenské lázně, a zimy w Italii... Když se rozmluwa zkončila, ubohá kněžna dlauho plakala, a nemohla usnaut celau noc. ( Pokračowáni. )


30. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Zap Poutník, Tyl Pražský posel]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 1. Poutník wydáwán od p. Karla W. Zapa. 2. Pražský Posel od J. K. Tyla, wyšly od obou práwě prwní swazky, a sice oba welmi zanímawé. Posel drží se wíce prostonárodně, Poutník zas elegantsky. Co jediné tak neschwalujeme na Poslu jest písmo, což pak naší wenkowané ještě nedowedou čísti latinku? – Ostatně radíme každému přijmouti i Poutníka i Posla příwětiwě pod swou střechu.


30. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský. H. B. Dne 27. rozdělil se podlé přijatého řádu wolícího celý sněm na dewět oddělení, a to sice losem. Darmo jsme se my Čechowé a Poláci snažili mnohými slowy dokazowati newhodnost takowého losowání w našich rakauských okolnostech, kde mužowé tak rozmanitého wzdělání pohromadě jsau. Chtěli jsme, aby se deputowaní každé země sami rozdělili wolením a dle dobrého rozwážení na dewět částí, tak aby w každém z dewíti oddělení byly síly naše co možná stejně rozděleny. Neboť o každé wěci dříwe bude w těchto 9 odděleních rokowáno, pak každé oddělení ze sebe jednoho wywolí, a tito wywolení sestaupí se we wýbor, jenž náwrh o wěci wypracuje a jej teprwa celému sněmu k porokowání a k rozhodnutí předloží. Tu již každému patrno býti musí, jak mnoho záleží na tom, aby w každém oddělení byli mužowé, kteří by prawý náhled o každé zwlášť nás se týkající záležitosti we swém oddělení zastáwali. Toto wšak nechtěl nahlížeti wyhlášený německý liberalismus, a p. Goldmark zjewně nám do očí twrdil, že nemáme práwo ( dle demokratických zásad ) někoho za schopnějšího powažowati než jiného, že prý to jest!! dušewní censura!! – Propadli jsme, majíce pro sebe jen asi 135, počet to prawých Čechů, Morawanů a Poláků na zdejším sněmě. Ačkoli se Němci wítězstwím swým welice budau honositi, potěšitelno jest přece pro nás, že tak silnau kompaktní stranu máme, ku které ještě asi 30—40 posud nepřítomných směle připočísti můžeme. Každý tedy, kdo způsob parlamentárních bojů zná, widí patrně, že se swau 170 pewnau stranau nejwětší naději máme, říditi směr celého sněmu. Losowáním tedy rozděleni jsau deputowaní z Čech následujícím způsobem na dewět částí: Walzl. Šembera. Páwek. Přibyl. Tomíček. Wocel. von-Löhner. Fleischer. Slawík. Reichl-Fickl. Richter. Haušild. Strobach. Reichert. Huscher. Berger. Leberl. Winařický. Rieger. Wěženský. Král. Geisler. von-Stark. Frost. Dotzauer. Scherl. Staněk. Trojan. Tyl. Schönhansl. Kaim. Škoda. Paul. Kaulich. Reis. Presl. Herzig. Pokorný. Haimerle. Jonak. Thiemann. Kučera. Sidon. Leeb. Pulpán. Umlauft. Šantl. Mucha. Hašek. Sieber. Kromer. Hawlíček. Sadil. Horáček. Loos. Stiebitz. Hamerník. Tomek. Helfert. Schneider. Čejka. Plaček. Uchacy. Nádler. Forster. Šediwý. Palacký. Kwětenský. Zimmer. Kratochwíl. Mokrý. Riegl. Pinkas. Borroš. Dušek. Kiemann. Ekl. Poláček. Stradal. Sezení II. dne 25. čerwence. President ohlásil protest proti protokolu wčerejšího sezení wíce poslanců z Čech ohledem na otázku Riegerowu ( kdežto protokol byl již přečten ). Hagenauer: President wyzwal, aby, kdo má něco proti protokolu namítat, to řekl. Oprawilo se w něm pauze jedno slowo. Tehdá byl čas čísti protest, nyní je již o tom uhlasowáno. President: Není ještě uhlasowáno o protokolu. Lohner: Protest není proti protokolu, nýbrž proti dějům od poslance Riegra uwedeným. Rieger: Proti dějům není žádného protestu, ony mohau být opraweny, a to se mělo wčera státi. Poslanec z Čech: W německých krajích Čech bylo pokojno, panowalo jen napnutí, s jakým hledíme na sběh wěci. ( K pořádku! Ticho. ) President se ptá, přijal–li je protokol? ( Část sněmowníků wstane. Nepořádek, hluk. Čtete protest! protest! ) President čte tedy protest od 25 poslanců z německých krajů Čech proti wčerejšímu wyjádření Riegrowu, že se staw obležení wztahowal na celau zemi. Nechtí se prý rozpauštět o stawu obležení Prahy, jejž poslanci čeští minulý týden udali za tak málo swobodě na ujmu jsaucí, že byla možná zcela swobodná wolba poslanců, že se ale musejí wyjádřit, by zachowali čest země a obywatelstwa, že staw obležení na wenkowě w Čechách netrwá, poněwadž ho tam nikdy nebylo. Wěda o nutné potřebě stawu obležení w Praze, zamezil zdrawý rozum obywatelstwa, by podněcowání emissařů měly jakého aučinku. Chtí ledy, aby se jich protest wložil do protokolu. Borrosch: Na mém třesaucím se hlase slyšíte, jak hluboce je pohnuto srdce mé. Mluwím, abych přetrhl rokowání, jenž hrozí swornosti, pokoji a dobrému tohoto sněmu. Ctím slowo podepsaných na protestě, jakož i poslance Riegrowo, a mám za to, že je zde nedorozumění. Owšem může být staw obležení jen pro město, ne ale pro celau zem; mohlo se pod ním myslit jen wymíněný zákon a despocie wojenská. Krajští w Čechách měli ale práwo, prohlásiti náhlý saud, to je wymínka, to stojí w samém zákoně, že prohlášení náhlého saudu je prostředek wymíněný. Owšem nepadlo to na wšechny krajiny, jmenowitě ne na německé kraje. Netrefil-li na jeden a trefil-li na druhý kraj, je falešný úsudek ten, že nebylo wymíněného stawu. Mám tedy wěc za ukončenau a myslím, bychme přešli k pořádku. ( Nepokoj mezi poslanci. ) Přešlo se k pořádku. Náwrh Gredlerůw strany bezpečnosti osoby a slowa poslanců sauhlasí s kroky ministra, jenž podá sám o tom náwrh k zákonu, načež Gredler ustaupil od swého. Sierakowského náwrh: Sněm říšský prohlašuje, že předewším nechá staw provincí w uwážení wzít a wyšetřit. Sierakowski: Sněm je ustawený; province hledí k němu co k spasiteli swému, obracují zřetel swůj na něho, že je sprostí břemen a utlačení od libowolné wlády. Wídeň bojowala w březnu s proslawenau horliwostí pro swobodu a hleděla ji s obětowností w letopisech národů neslýchanau udržeti, ale nebylo možná, aby se swoboda byla roznesla po wšech zemích, jak tomu chtěl welký lid Wídeňský. Na nás pánowé nyní záleží, bychom wykonali weliké dílo, které toto překrásné město započalo. Anarchie, ukrutnost a libowolnost panuje w provinciích, statek i osoba je w nebezpečenstwí, nyní je čas, aby sněm říšský o tom usaudil, zdaliž aby se ustanowila komisse, která by wyšetřila wěc, anebo aby se poslali poslanci sněmu do provincií, jenž by wyšetřili na místě samém staw wěci. – Tento náwrh našel podporu a odewzdal se odborům. Druhý náwrh Sierakowského: Říšský sněm ustanowuje, aby ministrowé byli odpowědní, a prohlašuje ministry za „ odpowědné národu za wšechno, co se za jich auřadowání stane. " Sierakowski: Sněm říšský je otewřen, ministerstwo je sestaweno, odpowědnost jeho ale není wyřčena. Náwrh našel podporu. Poslanec jeden: Ten paragraf patří do listiny ústawní. Hagenauer: Přijde ještě wíce náwrhů takowých do listiny ústawní patřících; wyjmem-li je o sobě, roztrhnem tělo, které chceme twořit. Odpowědnost ministrů je ostatně wyslowena cís. dekretem od 18. března. Nynější ministerstwo jakož i předešlé přijalo dne 18. kwětna odpowědnost na sebe, není tedy potřebí ustanowení, já uznáwám ministerstwo za odpowědné. Min. práwa: Tato wěc patří wýboru pro náwrh konstituční listiny; ministerstwo přiznalo w březnu a w kwětnu býti se odpowědným, ministerstwo stojí a padá se sněmem. We wětšině sněmu najde ministerstwo potwrzení swého powolání. Aby bylo ministerstwo ministerstwem wětšiny, to je jeho aučel. ( Dlauhý potlesk. ) Pillersdorf: Co aud býwalého ministerstwa musím uznat náhled ministra práwa za prawý a musím jej schwálit. Ministerstwo je w každém ústawním státě odpowědné. Odpowědnost záleží w tom, aby sněm se prohlásil, bylo-li jeho jednání zákonné čili nic. Hned na počátku března prohlásilo se ministerstwo za odpowědné; pochybuje-li ale poslanec z Haliče o tom, oznamuji, že chci odpowídati za každý krok ministerstwa, jehož jsem byl účasten. Sierakowski oznamuje, že přednese žalobu na odstauplé ministerstwo, a nawrhne, aby bylo wzato na žalobu. President: Hagenauer se ptal, wezme-li Sierakowski swůj náwrh zpátky. Rieger: Jak Pillersdorf sám prawí, je ministerstwo ústawní říše odpowědné. To je následek z pojmu ústawního státu. Sierakowski wzal swůj náwrh zpátky. Rieger: Rozuměl-li jsem, chce Hagenauer, aby se wšechno, co patří do listiny ústawní, odkázalo wýboru pro ústawu. Hagenauer: Jeť pak jisto, že bude sestawen wýbor pro ústawu, wýbor pro petici, nech tedy se wěc hned na ně odkáže. Fischhof: Náwrh ten není w pořádku, jelikož není psaný zadán, načež jej Hagenauer pustí. Náwrh Selingrůw: aby sněm wyslowil wděčné uznání statečnosti a lásku k wlasti, jakož i druhých cností wojska, bojujícího we Wlaších. Selinger: Potřebuje-li tento náwrh ke swé podpoře wíc než jednoduchý poukaz na činy, jež wojsko konalo a koná w nejnepřízniwějších okolnostech? Potřebuje-liž wypočítat cnosti, jimiž se wyznamenáwá wojsko? Myslím, že je toho tím potřeba wětší, čím wíce je wojsko w některých listech hanobeno; slowo wycházející z kongressu národů ewropejských najde mohútnau ozwěnu a bude aučinkowat k nadšení. ( Welký díl sněmu wstal, jsa pro ten náwrh. ) Přidáno od Pillerdorfa, aby se nezapomělo, že jedna část wojsko bojowala w Tyrolích také tak statně. Náwrh Fischerůw: Nech sněm požádá od ministerstva financí, aby sdělilo auplné přehlídky weškerého hospodářstwí státního, tedy příjmů a wydání, jmění a dluhů, bez rozdílu, týkají–li se tyto země jednotliwé nebo státu, we wíce wýtiscích. Fischer: Ministerstwo financí má tabulky, jenž podáwají přehled wšech příjmů a wydání státu na wšechny strany, monopolů, regalií a jiných důchodů, pak přehled wšech wydání státních na spráwu civilní i wojenskau, na císařskau domácnost atd.; je tedy w nich dostatečný základ, bychom z něho poznali staw financí státních. Posud ale jen málo kdo o tom zwěděl. Nynější okolnosti státní ale wyhledáwají toho zwláště, aby sněm měl auplný náhled, by mohl něco ustanowit. K tomuto náwrhu pohnuly mne zwláště dwě místa w řeči trůnní: o wojně we Wlaších a o stawu financí. Tam se jedná o čestný mír a zwlášt o to, mnoho-li má přejmaut Lombardsko na sebe dluhů; k tomu potřebujem auplný náhled k finanční záležitosti. Z druhého místa dowídáme se konečně z prawého pramene, o čem jsme již dáwno wěděli, o naší finanční bídě, a že nawrhne ministerstwo mimořádné prostředky; bude tedy i w tom ohledu welmi potřeba auplného náhledu.


11. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: Kouzedlnice Černoborka., Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. W neděli dne 18. Ledna 1846 we prospěch pana Jana Kašky, welmi pilného a řádného herce našeho diwadla ponejprw prowozowati se bude: Kouzedlnice Černoborka a Kutnohorský kat. Drama we čtweru dějstwí dle Wrťátkowy powídky wzdělána od J. Jiřího Šantla. Po welikém náplawu oklepaných frašek dočkali jsme se 16 poprwé nyní půwodního kusu, o kterém nejlepší naději máme: pročež panu beneficiantowi hojnou náwštěwu prorokujeme. R.


1. prosinec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [dvě satirické anekdoty], Autor: Havlíček, Karel
* – * W měšťanské besedě w Králowci w Prusích pronešena jest žertem otázka: „ Zdali by emancipowaná dama do spolku přijmauti se mohla? “ Odpowěd, důstojná Ulpiana a Paulla, slaula, že ne, „ poněwadž emancipowaná dama sice přestala býti damau, ale také ještě mužem není. “ * – * Žebrák oslowil jistého setníka následowně: „ Neráčíte mne již znát, milost pane? – Wyť jste mi zachowal jedenkráte žiwot! “ – „ Já že jsem tobě zachowal žiwot? “ – „ Arci, byl jsem we Waší setnině sprostým, a jak jste Wy w bitwě u Jeny se s Waňkem poradil, následowal jsem já prwní příklad Wáš, a tak jsem uběhl smrti. “


10. září 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: [Kmen Moravanů]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Často se již sbratřenému s námi kmenu, Morawanům, předhůzky činily, že nowě procitlé w národu našem snažení, oswoboditi se od škodliwého ( škodliwého proto, že wětšinu našeho čilého národu od wšelikého wzdělání wylučuje ) a zakořenělého wplywu němčiny, a zwelebiti kleslau literaturu naší a národnost, u nich na Morawě tuze slabé pokroky činí. Klesnulť owšem celý náš národ pod tuhým břemenem krutého neštěstí, ale Morawa hlaub nežli Čechy, a Slowáci opět hlauběji než Morawa. Díme tak ne proto, jakobychom je z toho winili a sami sebe wynášeli ( kterak se bude kleslý kleslému bratru wysmíwati! ), anobrž jedině z té příčiny, že to jest platná omluwa, proč se tam pokrok w té míře nešíří jako u nás w Čechách. A abychom poněkud potěšili šlechetnau mysl spanilých Morawanů, zaufajících, že jest jejich pracné namáhání přečasto símě, padající na skálu neb do trní, umínili jsme si podati zde některé okolnosti, z kterých důstatečně wyswítá, proč národnost naše na Morawě méně prospíwá než w Čechách. K tomu účelu projdeme zde po pořádku některé důležité stawy, od nichž pokrok w zemi nejwíce záwisí, a sice: 1. Šlechta. W Čechách zachowalo se w průměru wíce šlechty staročeské, než na Morawě, a ze šlechticů pobělohorských hlásí se již mnozí a zámožnější k národu českému, podporujíce školy a literaturu. Na Morawě jest staré šlechty málo, a ta jest méně zámožná a k jazyku wlastenskému lhostejná, což i z toho widěti, že při sněmích již od mnoha let jazyk český wymízel. Dle šematismu mor. jsau ze staromorawských šlechtických rodů následující w držení statků w Morawě a w Opawsku: Hrabě Bukuwka, držitel st. Dobromělic, hraběnka Berchtoldowa, paní na Buchlowě, baron Bojakowský, držitel léna Malhotic, hrabě Eman. Dubský, pán na Lysicích, Frant. hrabě Dubský, držitel st. Zdislawic, rytíř Harasowský, držitel léna Trnáwky, hrabě Haugwic, pán na Náměšti, hrabata Chorinští, páni na části Brumowa, na Sadku, Želeticích a na Skaličce, kníže Felix Lichnowký, pán na Hradci w Opawsku, hrabě Wilím Mitrowský, pán na Pernšteině, J. Exc. Antonín Bedřich hrabě Mitrowský, pán na W. Heralticích w Opawsku, hrabě Leopold Potstatský, pán na Telči a Weselíčku, baron František Potstatský, pán na Litenčicích, hrabě Antonín Sedlnický, pán na Linhartowicích ( Geppersdorf ) w Opawsku, baron J. Sedlnický, pán na Bilowci, baron Wáclaw Sedlnický držitel statku Ješkowic w Opawsku, baron Otto Skrbenský, držitel st. Puklic, baron Sobek, držitel Štablowic w Opawsku, hrabě Josef Wlček, pán na Klimkowicích a Porubě, baron Záwiš, držitel Spálowa a Witkowa, Zdeněk hrabě z Žerotína, pán na Bludowě a léně Wal. Mezříči. Ze šlechty české mají na Morawě statky: kněžna Kynská Náměšt u Holomnuce, dědicowe hraběte Františka Kynského Krasno, hrabě Leop. Kolowrat Krak. Budkow, kněžna z Lobkowic, roz. kněžna Lichtenšteinowa, Welkau Meziříč a Frišow, Leop. hr. z Šternberka Malenowice, Antonín hrabě z Waldšteina Třebíč; ze šlechty polské: hrabě Mniszek Wranow a hrabě Lew Razumowski Český Rudolec. Wšechny ostatní statky jsau w držení šlechty německé, francauské, wlaské a jiné, a jen několik jich drží šlechticowé nowomorawští, na př. baronowé: Daudlebsky z Šterneka, Čejka z Badenfeldu, pak králowská města a některé osoby stawu měšťanského. 2. Wysoké duchowenstwo. W Čechách wyšší duchowenstwo nejwice jest české, w Morawě ( w Holom. ) nejwíce německé. Biskupowé a arcibiskupowé Holomaučtí jsau dle poslaupnosti w diécesanském katalogu již od kardinala z Dietrichšteina ( od r. 1599 ), wyjma hraběte Chotka ( od r. 1832–1836 samí Němci; totéž platí z wětší části i o biskupech Brněnských a Wratislawských, pod kterýchžto posledních zpráwu Těšínsko náleží. Kapitola Pražská skládá se z duchowních diécesanských, česky umějících, kapitola Holomaucká ze šlechtických duchowních kterékoli diécese bez ohledu na národnost a známost jazyka, w diécesi Holomaucké panujícího. Z nynějších 23 kanowníkůw jest podle diéces. katalogu toliko 8 rozených Morawanů a Čechů. W Brně jsau kanowníci, až asi na 2, Morawané. W Čechách musí každý dozorce nad školami českými ( wikář ) česky uměti, w Morawě činí se w tom wýmínky, i jsauť dozorcowé, jazyka národního zcela nepowědomí. W Čechách býwá domškolast a referent we školních wěcech při gubernium Čech, w Brně zastáwají oba úřady od dlauhého času Němci, w jazyku českém málo zběhlí. 3. Města. W Čechách jsau města w krajích českých česká, žiwot w nich jest český a následowně i duchowní a úředníci, z nich pocházející, Čechowé; w Morawě jsau wšak wětší města buď zcela neb poloněmecká, měšťané w nich Němci neb Poloněmci a taktéž i duchowní a úředníci z nich rodilí. Tak jest to, ať o Brně nedíme, w Holomauci, w Jihlawě, we Znojmě ( zcela 294 něm. ) a w Opawě ( Těšín poloněm. jest již w polském kraji ). W těchto a jiných německých městech ( Mor. Třebowé a Mikulowě ) se studující mládež wychowáwá; neboť jen we dwau městech mor., w Kroměříži a Strážnici, jsau gymnasia; w Čechách ale jsau gymnasia nejwíce w místech českých. We wšech těchto jmenowaných městech neslyší mládež we školách ( ani w opatrownách ) jediného slowa českého, a wenkowská mládež moraw. dlauhým w nich přebýwáním spíše materský jazyk zapomíná, než se mu přiučuje. W takto wychowané mládeži ale tíže jest cit národní probuditi, nežli w mladicích alespoň w nižších školách po česku odchowaných. ( Jak obywatelstwo wýše jmenowaných měst o národnosti české smýšlí a jí nakloněno jest, doswědčuje doba znowurození českého od r. 1420–1480 jmenowitě panowání krále Jiřího a dopis rady Holomaucké k zemskému heytmanu Karlowi z Žerotína r. 1610. ) W Čechách jest Praha střediště wšeho národního snažení a konání, jest jako slunce, od něhož se celá země česká zahříwá. W Morawě pohříchu nikdy střediště žádného nebylo a není. Wysocí úřadowé političtí a saudní, hojná lidnatost, obywatelstwo zámožné a zwětšiny slowanské jest w Brně, wyšší duchowenstwo a ústawowé wzdělawací jsau w Holomauci. Při takowémto rozdwojení ani z jednoho ani z druhého místa prawé teplo newychází, a nic zdárného pro národnost newzniká. R. 1818 založeno jest saučasně museum w Praze a w Brně; jaký to rozdíl mezi oběma r. 1846? Nedostatek střediště jest nejwíce i příčinau, že Morawa posud swého časopisu nemá. 4. Učitelstwo. We zřízení škol není sice mezi Čechy a Morawau rozdílu, ale praxis přec jest w Mor. národnosti české škodnější. W Čechách wyučuje se mládež na školách wenkowských jazykem materským, jmenowitě náboženstwí se ( a to dle zwlášťního nařízení J. M. Knížecí, pana arcibiskupa Pražského ) w tomto jazyku přednáší, wyjma snad školy piaristské; w Morawě ale jsau školy w městech mor., kde se mládeži wšechno i náboženstwí německy wštěpuje ( ku př. w Prostějowě ). W Čechách snad nikomu ještě nenapadlo, české synky we wsi němčinau sužowati, na Morawě se to zde onde děje, a učitel se za to ještě pochwálí; ano jistý farář činí to w tom úmyslu, by se osada jeho, s Němcemi hraničící, poněmčila! W Čechách přihlíží se zhusta k tomu, aby učitelowé wenkowští česky psáti uměli, w Morawě ale se kandidati učitelstwí ani z jazyku českého a z prawopisu nezkaušejí. A kdo by je zkaušel, když učitelowé sami na hlawních školách česky psáti neumí? W Čechách přidržují se posluchači theologie, by kurs z jazyka českého slyšeli; w Morawě se na to nehledí, a stáwá se často, že nowowyswěcení duchowní teprw nu štaci české jazyku českému se učiti počínají. Za nebožtíka pana biskupa Brněnského Gindla, jenž k weliké škodě diecése swé brzy jinam odwolán jest, nebylo tomu tak; tenkráte se upřímně na to dbalo, aby každý theolog dobře morawsky uměl, a rodilí Němci nebyli dříwe wyswěceni, pokud se jazyku českému důkladně nenaučili. Neboť horliwý a wysocectěný tento biskup měl zásadu, že i kněz w německé osadě ustanowený w zemi takowé, w které dwě národnosti podle sebe žijí, pro wšeliké pády a náhody oba jazyky uměti musí, a sám jsa rodilý Němec, dobrým příkladem podrobenému duchowenstwu swému swítil. A také by oprawdu byla těžká křiwda na náš národ uwalená, aby sice každý wzdělaný a k wyššímu postawení schopný rodilý Čech a Morawan oba jazyky zemské, český i německý, uměti musel, kdežto by rodilý Němec w stejných poměrech česky se učiti powinen nebyl a na swém materském jazyku přestati mohl. Pročež by dle našeho mínění záslužno, sprawedliwo a užitečno bylo, aby jako žádný Čech, nenaučiw se dříwe jazyku německému, k studiím připuštěn není, také každý Němec, dříwe než do gymnasium wstaupí, jazyku českému se naučiti powinen byl, k jakému účelu by zas české normálky w německých krajích, tak jako posud německé w českých ( morawských ), zawedeny býti mohly. Takowá prospěšná změna by jistě wšem našim německým krajanům welewítana byla, kteří často hořekují, že nemají nikde příležitosti naučiti se česky, a tím mnohau škodu trpí. 5. Úřednictwo. W Čechách i w Morawě má uměti každý úředník dokonale česky. W Morawě se to wšak ( také w Čechách ) doslowně nezachowáwá, i jsauť úředníci wšech kategorií, jimž se této zákonem předepsané wlastnosti w plné míře nedostáwá. Pročež w celém Markrabstwí sotwa bude jediného saudního neb politického úřadu, jenž by lidu morawskému rozhodnutí sebe prostší w českém jazyku wydáwal. Také knihy farní, křestní atd. wšude se jen německy wedau. Zde wšak dodati musíme, že ona nepřízniwost úřednictwa k jazyku našemu, jak w Čechách tak i na Morawě, nezáleží obyčejně we zlé wůli, nýbrž nejwíce z jakéhosi šlendryanu, a zwláště také z nedorozumění postáwá. Domníwá se totiž mylně mnohý úřadník, že jazyk náš a národnost naše od wlády nějak proscribowány a zapowězeny jsau, a že každý w mateřském jazyku swém dobře wycwičený muž již do podezření jakéhosi rebellantstwí padá, a tudyž nikam nedojde. A wšak každý nepředpojatý a saudný člowěk ze wšeho widěti může, že wšechno, cožkoli jazyku ( národu ) našemu na ujmu jest, nejwíce ze starých zwyků a z chybné praxi wzniká, kteréžto jistě odstraněny hudau, až se o jejich škodliwosti wláda důstatečně přeswědčí. Aby se wšak brzy stalo, musíme napřed my sami dokázati, že wětšině z našinců na wěci této upřímně a mnoho záleží. Posud se to ještě nestalo, a snad ještě dlauho nestane.


2. srpen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: [Dopis z Chrudimi.], Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Dodatek redakce. Neníť nám sice posawád nic důkladně známo o bližších okolnostech při zřizowání nowé reální neb wyšší městské školy w Chrudími, leč to, že se wlastním nákladem městským zříditi má. Ačkoli nynější okolnosti naše nepochybně i tam wymáhati budau, aby se i německému jazyku slušné místo ponechalo, a tedy se ani mysliti nedá, by wšechno pauze česky wedeno bylo: nadějeme se wšak s druhé strany od zdrawého a saudného smýšlení pánů Chrudímských tolik, že s dobrým ohledem na pokroky nowějších časů swému národnímu jazyku weliké a zaslaužený okres naznačí, obzwláště we škole, kterau si na wlastní náklad zřizují, pro swé potomstwo a tedy ne pro cizozemce. Myslíme proto, že se na nowé škole Chrudímské česká řeč ne jen co předmět zwláštní powažowati, nýbrž že se i jiné předměty po česku wykládati budau. Bez toho bylo by zapotřebí, abychom milostiwau wládu o to požádali, by se i na ostatních již zřizených, ale úplně po německu wedených, městských školách náš národní jazyk jak slušno jest jes zawedl: a práwě proto myslíme, že by se to při nowé škole hned od počátku mnohem snadněji způsobiti dalo a tedy i způsobiti mělo.


14. listopad 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: – Stolice jazyka národního na Morawě., Autor: Havlíček, Karel
– Stolice jazyka národního na Morawě. Morawie a po ní „ Prager Zeitung " Již několikráte se nám wytýkalo, že píšeme " Prager Zeitung ", " Theaterzeitung " atd. nepřekládajíce tato jména do češtiny, jako dříwe obyčej býwal. Jasu to wšak wlastní jména, která se tak nemají překládati, jako se nejmenuje ku př. J. Müller po česku J. Mlynář, nýbrž wždy Müllerem zůstane, z té samé příčiny píšeme Tagsatzung, Sonderbund, parlament atd. přinesly přehledy žáků od r. 1832–1847 při stolici české řeči a literatury na morawské staw. akademii, které již dříwe také w našich českých časopisech tištěny byly. Potěšitelné jest, že počet jejich w posledních čtyřech letech znamenitě wzrostl: neméně ale jest pozoru hoden poměr těchto žáků s ohledem na národnost. Byloť pak posluchačů: w roku 1832 1833 1834 1835 1836 1837 l838 l839 1840 1841 1842 1843 1844 1845 1846 1847 Slowanů 5 2 4 7 7 12 15 11 11 39 21 30 68 60 63 56 Němců 66 33 38 34 39 50 36 32 22 50 42 50 61 58 57 56 Z čehož následowně sauditi můžeme: Pokawad tato profesura zřízena nebyla, to jest až do r. 1832, neuměl skoro žádný wzdělaný Morawan swůj jazyk materský prawopisně psáti, a od r. 1832 se jich welmi málo učilo. Německých posluchačů, kteří se jazyku českému jen pro swůj užitek učí, bylo wždy wíc než slowanských, kteří se jen z wlastní horliwosti učili, a teprwa w posledních letech zmocnili se našinci počtem. Musíme oprawdu, ač nerádi wyslowiti, že na Morawě posawad nepanuje tak chwalitebné horlení pro národnost, jako by mělo. Když powážíme 50 — 60 — 70 Morawanů wzdělaných učí se každoročně swůj jazyk prawopisně a gramatičně znáti! Jak málo to na celau zemi. W Čechách arci se též chwáliti nesmíme w tomto ohledu, přece wšak jsme již dále pokročili, a taužíme již jenom po tom, aby se ještě dále pokročilo a na wšech gymnasiích profesury české zřízeny byly. Kýž by se tato wšeobecná wraucí žádost brzy wyplnila! Jak hezky bychom slawili r. 1848 co založení našich wysokých škol! – Ostatně doufáme nyní, že přenesením z Holomauce do Brna získá stolice jazyka našeho wětší pole co do posluchačů: chwalitebná snaha na slowo wzatého p. profesora Šembery owšem by zasluhowala wšeliké aučastenstwí Brněnského mladictwa.


19. březen 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Univerzita pražská]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Uniwersita Pražská. Žádost studentů Pražských wysokých škol k J. M. C. králi českému do Wídně: Waše c. k. Milosti! Přeswědčeni jsauce, že staré akademické ústawy nemohau wíce odolati bauřím nynějšího wěku, osmělujeme se prositi nejponíženěji Waši c. k. Milost, aby ráčila zásadu reformy rozšířiti i na wyšší školní ustawy. Čeho my wolení zástupcowé celého studentstwa společně s posluchači polytechniky od Waší c. k. Milosti prosebně žádáme, jest uwedení takowých řádůw a zřízení jakowež u wšech wzdělaných a dospělých národů ode dáwna zawedeny a za prospěšné shledány jsau. Prosíme nejponíženěji: 1. aby žádná schopná hlawa za příčinau 91 swého náboženského wyznání od učitelských stolic na wyšších školách wylaučena nebyla, aby nikdo proto we wzdělání a w dalším prospěchu powolání swého obmezowán nebyl. 2. Aby uwedena byla úplná swoboda wyučowání i učení-se, a dowolení k wyučowání aby nebylo jako posawad libowolně obmezowáno a skracowáno. 3. Aby bylo každému možné učiněno, wzdělati se dokonale w obau jazycích zemských a to we wšech předmětech wyučowání wůbec. 4. Aby dowoleno bylo nawštěwowati také cizí uniwersity i w běhu studií. 5. Dosawadní řád zkaušek aby na ten způsob proměněn byl, aby wolno bylo, tak řečené powinné předměty slyšeti pořádkem a časem každému whodným; aby způsobilost ke státní službě i ku praxi záwisela jediné od přísné státní zkaušky. 6. Prosíme, aby ustaw polytechnický přiwtělen byl k uniwersitě co wzláštní wšemi příslušnými práwy nadaná fakulta. 7. Aby stát pečowal o fysické wychowání zřízením tělocwičných ústawůw a plowáren, a ustanowením platů pro potřebné k tomu učitele. 8. Aby dowoleno bylo studentstwu spojowati se w jednoty, a k tomu cíli aby za základ položeny byly statuty o jednotách nejnowěji na uniwersitě Mnichowské wydané. Wšickni nejponížeji podepsaní osměluji se skládati prosby swé s auplnau důwěrau u trůnu kralowského, nadějíce se, že swatá horliwost, kterauž nadšeni jsau, sprawedliwého uznání dojde. “ Podepsán akademický senat, wšichni profesorowé ( také nejstarší p. profesor Jandera ) a pak weškerý wýbor studentský. Deputace studentská připojila se k deputací měšťanské a odjela zároweň s tauto do Wídně. Deputowaní jsau pánowé: Dr. Fischer, děkan fakulty práwnické; prof. Redtenbacher; Šebánek z theologie; Ilolenia z práw; Josef Pečírka z mediciny, Uffo Horn z filosofie a Bratka z techniky. Wzešla naší slawné uniwersitě opět doba slawná, doba činu! Z klidné dráhy učení wystaupila rázem na jewiště dějů swého národa, kam ji čas powolal. Není nyní na čase, buditi zpomínky dáwných dějů, dáwné sláwy naší Máteře – skwělý obraz je minulost její; my jej známe, dá také Bůh, že nynějšek pro budaucnost nowé důstojné rysy získá. Zdá se, že weliké dějiny swěta spolčují se se slawnými dobami učení Pražského. R. 1348 wzniklo jako zora časů jiných; z Karolína wyšel Hus a Husité, wyšla nowá učení do okolních zemí. R. 1648 zaswítila uniwersita okamžitým bleskem smutnau nocí naší země, a ten rok je mezník w dějinách celého swěta. Rokem 1848 došlo půltisíciletí uniwersity, a naše Alma Mater čím wíce stárne, tím mladší jest; slawíc wážený wěk swého bytí pozdrawuje zároweň radostné jitro, kde se národ Český w nowě zrodil, jitro, kde po nadějné zoři snad i slunce wyjde, když měsíc práwě pominul. Nynější činy uniwersity jsau: Weřejná žádost její k J. M. Císařské a ozbrojení studentstwa. Prwní krok je patrně mnohem důležitější než tento; onen může mít blahé následky na wěk, wážnost tohoto záwisí od času, jako pro ten čas jen učiněn jest. W prwní žádosti wyslowuje uniwersita tak říkaje pud času; jako prawá matka oswěty hlásí se prosebně ke swému práwu, k wolnosti ducha a wyhowění jeho požadawků, a když padly ohrady swobodného weřejného umění a slowa, wzýwá s jásotem tento prawý žiwel swůj. Cítí ona prowolání swé w nowém žití národa, wí, že jest chowaniště pěstitelů budaucích ústawů zemských a poněwadž tito ústawowé, nemýlíme-li se, wolní budau, wolá ona wolnost pro sebe. Na weškerém učení našem tíží skála, bohdejž nyní wolněji si oddechne! Tím okřeje sobě k jarosti, a zemi k spáse. Ozbrojení studentstwa není příklad w dějích naší Almae Matris prwní. Němými slowy mluwí rozstřílená korauhew studentské legie z Francauských wojen; wýmluwněji hlásá mladým srdcím studentským historii, nežli slowo sebe nadšenější; wytrhněte ji z mnoholetého pokoje a zatočte jí nad hlawami w Aule: zašumí jako křídlo orlí a moc čarowná zawane z cárů jejich. Takowé wýjewy jsau wzácné listy w žiwotě občanů akademických, drahá památka i pewná spona studentůw, mezi nimiž společenský duch u nás byl podnes cosi neobyčejného. – Jeden wýjew – nynější – se tuto stručně wypisuje. Prwní shromáždění bylo položeno na den 15. Března odpoledne, aby se rokowalo, kterak se uniwersita w nynějších sbězích chowati má a co hodlá před se wzíti. Welká Aula byla přeplněna; wystaupil dr. Gabler, sekretář wýborů měšťanů a obywatelů Pražských, a sdělil studentstwu wyzwání wýboru, aby se totiž s měšťanstwem spojilo k opatrowáni pokoje a weřejné jistoty, kdyby toho potřeba kázala, jakož i aby rokowalo o prostředcích k tomu cíli wedaucích. A za ním wystaupil na tribunu muž neznámý; wšak ale po prwních slowech poznán přítel studentů, získáno mu srdce wšech. Ohniwá, neslýchaná byla jeho řeč, bauřliwý, nekonečný byl jásot mladých posluchačůw. Nemohl mluwiti než po zlomcích; rozneslo se jeho jméno z ust do ust: Uffo Horn. Jeť Trutňowan, německý básník, přišedši schwalně ze Sas do wlasti, aby jí služby swé nabídl. Oči kolikera tisíců lpěly neodwratně na jeho ustech. Mluwě o minulé sláwě uniwersity poukázal na korauhew stranau zatknutau, i wytrhli ji a když zawlála na tribuně, zazněl sál jedním jásotem; wyrazilť ze srdcí probuzený cit wojenskosti. Již před tím jednalo se mezi studenty o swrchu řečené petici. Nyní nawrhl Horn, aby si fakulty wywolily wýbory, kteří by rokowali o ní a ji sestawenau senatu akademickému podali, aby tento ji podporowal a potwrdil. Na to promluwil o sboru studentském a jednohlasné zaznělo wolání o zwláštní legii studentskau. Prostřed křiku připowěděl děkan fakulty práwnické Dr. Fischer přáním studentůw podporu senatu akademického a rektor magnificus, opat Zeidler, práwě přišlý, přijetí těchto přání z rukau wýboru k poradě se senátem, když mu řečník wšechno jednání řádně byl wyložil. Na to – práwě když Dr. Fischer opět byl w řeči o petici a legii, zwolalo se že „ přichází purkmistr “ a purkmistr přišel, wystaupil na tribunu, wítán hlučnými hlasy. Zpomínal w řeči na swá mladá léta, když před 30 lety w tomže sále s podobným citem studentstwo pohromadě bylo, o něž i pak wždycky byl dbanliw a w tom okamžení wyšlo mu několik slow ze srdce, která se neminula srdečné hlučné odpowědi. Ale prawá bauřka strhla se w sále, když zwěstowal sdělenau mu telegrafickau zpráwu o zrušení censury. – Na whodnějším místě, před wnimawějším obecenstwem nemohla tato zpráwu být zwěstowána! Zatřásla se opětným hlukem důstojná Aula, pohnuly se podobizny panowníků na stěně. – Purkmistr uchopil se korauhwe a U. Horn přednesl mu přání studentůw. Strany petice, která, týkajíc se wýlučně interessů uniwersitních, jest zároweň bližším určením 11. kusu petice měšťanské, a kterau uznáwajíc wšechny kusy této je neopakuje, projewil se purkmistr, aby studentstwo nezadáwalo zwláštní žádost, nýbrž aby raději měšťanskau spolu podepsalo. Strany sboru ale, jejž studenti o sobě a zwláště stanowiti hodlali se swými wůdci wolenými, dokud by toho žádala potřeba, – aby se přiwtělil druhým sborům měšťanským, poněwadž ke zwláštnímu sboru studentůw zapotřebí jest zwláštního powolení ode dwora. Studenti ale stáli a zůstali na swém. Připowěděw pak purkmistr, že se strany petice přičiní, seč jednoduchý purkmistr Pražský bude, žádal, aby sbor měl při wšem jednání na mysli zásadu: Wšechno pro pořádek, ochranu osobní swobody i jmění, a by oswědčil před swětem ducha i dáwnau sláwu učení Pražského. Dal mu na to ruku řečník na tribuně, obdržew plnomoc od přítomného shromáždění a prohlásiw každého za ošemetníka, kdo se prohřeší proti zásadě: Wšechno pro ochranu práwa, osoby a jmění a doložil, že, až pokoj bude, budau i legionisté opět čím byli – studenty, za to ale že se mají za opráwněny k důwěře, že J. M. král jich prosby neoslechne. Nadšené wolání. – Když pak purkmistr se odebral, spustil Horn wšechnu sílu elektrisující wýmluwnosti swé klada studentům nynější jich powolání na srdce; a wyslal na konci studentstwo do poslucháren, aby wolili wýbory, což se i hned stalo. – O 6. hod. wečerní sešli se wýborowé w Klementinum do Českého sálu, rokowat o petici. Druhý den, dne 16. táhli wýborowé w řadách s peticí z Klementinum přes náměstí, kde před radním domem wolali měšťanstwu sláwu, která nezůstala bez upřímné odpowědi, a prowázeni welikým množstwím studentů a jiných a wešli sami do welké Auly, kde Horn před rektorem a před profesory přečetl petici a onomu ji doručil s přáním, aby u senátu došla laskawé podpory. Rektor připowěděl, že obešle senát pro zejtří, na žádost ale přiřknul, že již wečer o 6. hod. wydá senát swé usnešení. Připowěděl též, že poslání petice ke trůnu J. M. Císařské obstará senát, na odpowěď ale, že zwláštní deputace se přidruží k deputaci měšťanůw, swolil. – Po odchodu rektorowu sdělila se žádost akademiků gymnasiastů ze wšech tří gymnasií Pražských, aby při zřízení sboru nezapomnělo se i na ně, na mladší akademiky. Pak mluwil Horn o rozdělení sboru a jmenech hodností, aby wzaty byly od starých Římanů; též aby se určila prwní akademická daň na wýlohy tisku petice; dále aby se neprodleně přikročilo k wolbě hodností. Zřízení sboru jest toto: Weškeré studentstwo uniwersitní i technické činí jeden sbor o sobě stojící – jako druhé sbory pod nejwyšším wůdčím purkmistrem. Sbor je rozdělen na oddíly řečené tribus. Každá tribus rozpadá na centurie složené ze sta mužůw s centurionem; každá centurie dělí se na dekurie desítimužowé s dekurionem. – Wolení zwláštního wrchního tribuna, pro nějž powstalo nemilé nedorozumění, nemělo platného místa odstaupením muže, který se posud nemalých zásluh o studentstwo – což mu žádný neupírá – jakož i nadšenau jeho lásku na mnoze získal, Uffa Horna. Jsauť pak tribunowé woleni: We fak. práwnické – prof. Weselý, w medicinské – pr. Patruban, we filosofické – pr. Exner; na technice: Znamení wšem studentům obecné je bílý kříž na prawé ruce a čepice, jejížto barwau se rozeznáwá fakulta od fakulty. Medicina má barwu černau, filosofie zelenau, technika modrau s bílými a čerwenými prymky, práwa čerwenau českau s bílau šňůrkau. W pátek dne 17. ráno četl pr. Weselý we welké Aule u přítomnosti wšech práwníkůw tištěný dopis od wýborů měšťanů a obywatelů Pražských studujícím zaslaný, jenž zní jak tuto položeno: Welectěným studujícím staroslawné uniwersity Pražské. Wážení pánowé! Nynější důležité události času daly měšťanstwu Pražskému příležitost poznati, jak welice sobě Wás, welectění pánowé! musí wlast naše Česká wážiti, a jak mnoho od Wás na časy budaucí může očekáwati! Toto ohniwé swaté nadšení pro krále a pro wlast, s druhé strany pak onen příkladný pořádek, který se při tom od Wás zachowáwá, ukládají nížepsanému wýboru za powinnost, Wám proto swé wřelé uznání projewiti, i abyste při tom wěrně a stále setrwali, za to Wás wraucně žádati. A jakož jste se, wážení pánowé! w této rozhodné době w přání swém ráčili spojiti se přáním a s prosbau měšťanů i obywatelů Pražských, z té příčiny usnesl se nížepsaný wýbor na tom, abyste i Wy byli aučastni té deputace, kteráž těchto dnů k Jeho Milosti Císařské z města našeho půjde, totiž tak, aby z každé fakulty, z práwnické, lékařské, filosofické i z technické, wywolena byla wždy jedna osoba, krom toho pak abyste sobě dohromady k tomu zwolili jednoho z pánů profesorů, a jednoho z pánů děkanů, z kterékoli fakulty podle swého wlastního uznání, w celku tedy šest osob, kteréžto aby se s našimi posly spojili, tak jakož i smýšlením s námi jste spojeni, za to snažně 92 žádáme, abyste, když nás již nebude, co swědkowé očití mohli wyprawowati, kterak nowé nynější poměry mezi králem a pánem a mezi wlasti naší powstaly, i kterak se uwedly w skutek. Od wýboru měšťanů i obywatelů Pražských, dne 16. Března 1848. Wojtěch hrabě Deym, přednosta. Prawoslaw Alois Trojan, sekretář. Wilém Gabler, sekretář. Pak se wolil, čili wlastněji wywolil per acclamationem pr. Weselý za tribuna práw. Slawný a nezapomenutelný byl wýjew, když zwolený tribun žádal poslušnost bez wýmínky, upřímnost bez tajení, swobodu prawdě a práwu – a nadšeným woláním dostal toho přípowěď; když prowolal sláwu J. M. C., uniwersitě a j. – nadšeným woláním dostal odpowěď.


16. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Druhé poradní sezení říšského sněmu dne 12. července. (Jednání o řeči jednací na sněmu říšském.) (Dokončení.), Autor: Havlíček, Karel
Druhé poradní sezení říšského sněmu dne 12. čerwence. ( Jednání o řeči jednací na sněmu říšském. ) ( Dokončení. ) Mayer: K hluchoněmým bych přece nepřirownal poslance; jsauť lidé mezi nimi, jenž rozumí německy; ti nech jim sdělí, co se děje, pak nech se jim nechá na wůli, chtí-li být účastni čili nic. Aby se wždy dělala zkauška opační ( Gegenprobe ), nechci proto, poněwadž by, kdybychme je wylaučiti museli, nikdy se newystawila wětšina komorní. Opakuji swůj náwrh, aby shromáždění wyřklo, řeč sněmowní je německá. P. Sasseka žádá, by se ustanowil polský tlumočník. Jiný poslanec opět: Mnozí z poslancůw jsau sběhlí w řeči polské i německé; ti nech wyswětlejí swým saudruhům, oč se jedná. Tlumočník proto nesmí být ustanowen, sic by musel být dán wšem národnostem. Fischhof je proti tomu, poněwadž by shromáždění bylo zcela dáno do rukau tlumočníka. Ti by mohli jen jeden důwod wynechat, a hlasowání by dle toho wypadlo pak jinak. Jiný poslanec nawrhuje, by se jednání dalo tisknaut we wšech řečích, z toho by deputowaní wěděli, zdali je tlumočník podwedl čili nic. Smolka z Haliče: Není možná, aby se sněm, kde sedí dewět rozdílných národowců, dorozumíwal se skrze tlumočníka. Celau řeč opakowat není možná; může se leda wýsledek konečný sdělit. Dojem rokowání nezáwisí pauze od důwodu, nýbrž od důrazu a gest mluwícího. To nemůže tlumočník sdělit; také by se wybyl každý předmět teprw po několika dnech. Jiný poslanec myslí, že se w řádu wolebním wynechalo, řeč jednací je německá; stalo se to proto, že se to rozumí samo sebau. Fischhof podporuje náwrh Mayerůw. Poslanec jeden má za to, že nikdo nemůže být nucen, aby mluwil německy, ale může se ustanowit, řeč jednací je prozatím německá. Poslanec z Čech myslí, že není přítomno polowic poslancůw, poněwadž oni ( polští ) jsau němí; o řeči jednací nemůže se bez Čech ničehož rozhodnaut; nech se tedy deputowaným polským pro dnes přetlumočí, oč se jedná. Mayer: My nechcem zniwečit to, co činíme; my mluwíme německy a chceme to wyslowit. My chcem německy mluwit. Proč se zdržujem, hlasowat o tuto otázku? Poslanec z Čech opakuje, že ještě celá jedna země chybí. Starosta: Jeť přirozeno a zkušeností u wšech jiných sněmích dokázáno, že jen jedna řeč může být řeč jednací na sněmu. Ti, kdo jí nerozumí, nech se sami ohlídnau po prostředcích k dorozumění. Stawím tedy náwrh, aby se hlasowalo o to, má-li být řeč německá prozatímní řečí sněmowní. Shromáždění projew to, poněwadž hlasowání wstáním a sednutím není dostačitelné, pozdwižením ruky. Mayer chce w náwrhu předsedníkowu mít, aby jednací řeč na sněmu říšském byla německá. Poslanec z Haliče: Že musí být jedna řeč řečí jednací, nahlížejí i poslanci slowanští; nejsauť zde pro provincii, nýbrž pro monarchii. Slowané stojí na wyšším stanowisku, na stanowisku Rakušana. Byla to chyba wlády, že se neurčilo, jednat že se bude w řeči německé. Bez toho byl by sněm říšský nemožnost. – Wšichni se wyjádřují sauhlasně pro řeč německau. Starosta opakuje otázku, chce-li shromáždění o té wěci hlasowat: Sněm říšský jedná w řeči německé. ( Wola se ze wšech stran: Prozatímně! ) Poslanec jeden: Zde se pořád mluwí, má-li se o této otázce hlasowat čili nic. Kdo ale má hlasowat? Prawá, čili Lewá, čili wšichni? Budau-li hlasowat wšichni, což by se stalo s tím, že wolby platí, musí se pánům na Prawé přetlumočit, o čem se jedná. Poslanec druhý myslí, bude-li se hlasowat, že se postawí národnosti proti sobě. Jeť pak fakticky řeč německá řečí jednací. L. Neumann: Není potřebí důkazu, že se musí dorozumění zprostředkowat, a ten prostředek je řeč německá. Proti wolbám nemůžeme mít ničehož, nerokuj se tedy o tom a nerozhořčujte se tím národnosti. Proti tomu jiný poslanec: Newyslowí-li se žádná zásada, bude se opakowat toto rokowání co den. Když wšechny národnosti nahlédnau, že musí být prostředek k dorozumění, že se ale proti jejich národnosti nic nestane, že jejich řeč we školách a w úřadech bude zachowána, nebude se žádný národ cítit uraženým takowýmto usnešením. 312 L. Neumann: Provincí krainská, jenž má 800.000 obywatelů, z wětší části Slowanůw, wolila přec samé německy mluwící zastupitele; tato provincí učinila to we swé wlastní důležitosti; kdyby se ona pěkná provincí, jenž poslala selské poslance na Prawé, o tom poučila, učinila by bezpochyby totéž. Doufám tedy, že i druhé provincie pochopí toto tak potřebné dorozumnění; widěl jsem Francauzy, a nenašel žádný zákon o řeči parlamentární. Ale tam se předpokládá, že řeč jednací je Franština, awšak je rozdíl weliký mezi tam a zde. Departementy tamní nemají docela žádného žiwota, ony záwisí od Paříže, w Flsasích sedí německé děti před učiteli francausky mluwícími; takowauto křiwdu neučiní Rakausko od 15. března, ale proto přece musí se wyhledat prostředek srozumění. Potřebí nám smíření. Nečiň se tedy zákon o wěcech, které se rozumí od sebe. Province nebudau proti tomu. Protož nepauštějme se do žádného formálniho hlasowání. Sawka, selský poslanec z Haliče, dokazuje w lámané němčině, že wšechna winna, že sedláci w Haliči ani nemluwí dokonale německy ani celau mají košili, padá na statkáře. Poslanec jeden prawí, že se může státi i w Čechách, že budau posláni poslanci nerozumějící německy. Neuwall přidal se k mínění pana Neumanna, s doložením, že kdo mluwí obě řeči, z wlastní důležitosti nech mluwí německy. Kdo jí není mocen, připiš sobě sám, nemůže-li mít potřebný wplyw. Nehlasuj se o tom, sic nebudau ani ti, kdo německy rozumí, chtít německy mluwit, aby chránili práwa národnosti swé, kdežby to nyní sami od sebe činili. Fischhof mluwí proti Neumannu i Neuwallu. Porownání s Francauzy není na swém místě; tam jsau wětšina obywatelů Francauzowé, zde Slowané, jichž jednotliwé kmeny ale mezi sebau si nerozumí. Národnosti nebudau tím pokořeny, poněwadž zde musí být nějaký prostředek k dorozumění. Musí se tedy wyslowit zásada, aby se wyhnulo každodenním nowým třenicím. Mayer myslí, že Neumann i Neuwall sahají ještě dál než on, neboť oni podrobují národnosti jazyku německému. Dle jeho náwrhu má se uznat pauze za prostředek dorozumění; to je skutek samozákonstwí, neboť kdyby přišli zejtra opět nowí poslanci, a mluwili w řeči jiné, kdož by jim pak mohl odepřít mluwiti? Zdaliž chtějí opět a opět mařit čas? Stane-li se tím autok na národnost, když se sjednotíme o řeči jednací. Slowané chtí doma, we školách a w úřadech zawedenu mít řeč swau mateřskau, ale pro monarchii nech zde mluwí německy. Wětšina rozumí již dnes německy; powoláwá se tedy na wětšinu, ohražuje se ale proti každé prejudicí, žeby snad chtěl státi proti některé národnosti. Schritt chce, aby ti, jenž nerozumí rokowáním, při hlasowání odstaupili a odešli do postranních galerií. ( Wšeobecná newůle. ) Goldmark: Musím podporowat náwrh p. Mayerůw. Je podiwno, chtít twrdit, že se rozumí samo sebau, že řeč jednací je německá; a přece že wznikla dnešní rozepře. Dále se twrdí, že leží w důležitosti poslance samého, by mluwil německy, poněwadž se tak nejlíp sjednotí; ale kdo ručí za to, že, budau-li mít zejtra důležitost nowau, nebudau opět pro jinau řeč zaujatí? Tlačím tedy na hlasowání! Dingfeld nawrhuje, aby se hlasowalo o tom náwrhu s tím důwodern, že německá řeč je jediná možná. Jiný poslanec myslí, že se musí také oni mužowé wyslyšet, jichž poslala z Haliče důwěra jich woličů. Činím tedy náwrh, aby se o dnešním článku jednacího řádu wymínečně s nimi wzalo dorozumění. Lubomierski žádá, aby se přistaupilo k dennímu pořádku. Starosta se ptá, má-li se hlasowat nebo přistaupit k dennímu pořádku. Poslanec z Haliče, jenž mezi sedláky seděl nejwíc na prawo, nawrhuje, by se dowolilo, aby swým kollegům, nerozumějícím německy, w polštině wyložil, o čem se jedná. Prestl protestuje proti tomu, aby se to nestalo zde nahlas a weřejně. Nech se to stane saukromně. Nawrhuje, k tomu cíli aby přestalo na 10 minut sezení. Poslanec Haličský chce, aby se mluwilo německy, jako mlčeliwé přijmutí wětšiny, aby se ale o tom nehlasowalo. Jiný poslanec Haličský twrdí, že se národnostem sice přiřkla rownopráwnost, posud ale že se nic nestalo pro jich řeči. Hlasowání by tedy aučinkowalo popudliwě. Mayer se ohražuje proti tomu, že se posud nic nestalo pro národnosti. Na Morawě se i jednání sněmowní wedly w obau řečích. Kdo ale jen jednau widěl obtížnost takowého jednání, pochopí nemožnost, aby se zde takowé obnowilo. Tlačím tedy na hlasowání. Nemůžem-li již dnes o řeči sjednotit, tím méně se sjednotíme o důležitostech mnohem wážnějších. Opět žádá Lubomierski, aby se přistaupilo k dennímu pořádku. Prestl opakuje swůj náwrh, tím že se předkem nic neurčuje. Lange z Krakowa: Otázkau o řečí způsobí se dnes neskončené rozčílení. Aud jeden se wyjádřil, že každý nowě příchozí poslanec bude chtít mluwit jazykem swým; což pak jsau poslanci děti, jenž přišli, aby si hlawu stawěli? Že jsau zde, dokazuje, že se chtějí srozumět! Každá národnost má swé práwo, chraňme se, dotknauti se rány. Každý poslanec musí zastupowat práwo swého národa podle nejlepšího swědomí. Pokud ale dowoluje swědomí, nesmíme se rozdwojit o wěcech menší důležitosti, o řečí; ale já se musím ohradit, přistaupiti zde zrowna ke hlasowání, poněwadž by se tím dala jediné národnosti přednost přede druhau. Nehledíme wpadnauti do třenic, neboť nám je, Bůh wí, wážné důležitosti zastupowat. Protož jsem proto, aby se přistaupilo k dennímu pořádku. Prestl: Jelikož jsme my newzbudili onu otázku, nýbrž ctihodný poslanec Haličský, postawiw náwrh, aby se tlumač přidal jeho krajanům, wraťme se tedy zase k půwodní wěci a prohlašme se, že si nebude říšský sněm tlumače wydržowat, a tak se powolí nedirektně německý jazyk co jednací. Mayer béře nazpět swůj náwrh, příjme-li se onen Prestlůw. Jiný poslanec nawrhuje, aby se při hlasowání 3–4 minuty čekalo, aby wěděli polští poslanci, oč se tu jedná, aby pak mohli swědomitě hlasowat. Fischhof: To se obchází otázka, newyslowí-li se zjewně, že jednací řeč je německá. Pánowé se dříwe prohlásili, že nebudau wzdorowat, a přece se to činí. Já kladu náwrh Mayerůw, německý jazyk budiž řečí jednací. Sestáwej si wětšina shromážděných ze Slowanů; wždyť budau spolu s Němci o konstituci pracowat, i není tedy se co obáwat, žeby tak mohla utrpěti jejich národnost. W té jedné zásadě jest wšak zapotřebí se ještě dnes ujednotit. Wíce poslanců a zwláště p. Lubomirski chce, aby se přešlo k pořádku. Prohlásiti německý jazyk co jednací, není zapotřebí; neboť nelze bez toho jinak. Francauská řeč rozšířila se po Ewropě, a mluwilo se bez zákonu; nebo pochybujete, žeby se mohla německá řeč sama sebau na jednací powznésti? Zawrhl se weškerý census, tu by se ustanowowal zase nowý; ať se tedy přejde k pořádku. Ostatně se to neděje nikde, aby se hlasowalo o jinau otázku, když některý z poslanců k pořádku wolá a wíce audů ho podporuje. P. Goldmark jest wšak proti tomu a podporuje náwrh Fischhofůw. Naopak není to způsobné, bez odůwodnění wěci přejíti k pořádku. Tu se nejedná o národnost. Ať se jen wyslowí, že jest německá řeč jednací; nebo jinak pustí se wěc mimo sebe, a tak se zase jen odloží. Řekne-li se, nebude žádného tlumočníka, řeknau někteří: My nepotřebujem tlumočníka, my mluwíme polsky, my mluwíme románsky. Sawka mluwí nesrozumitelně, jen poslední slowa je mu rozumět: Šlechticowé chtějí se odtrhnaut od císaře. ( „ Není prawda! není prawda! " wolá se odewšad. ) Poslanec z Haliče: My chcem wěrně státi při mocnáři swém, my jsme zde, bychom spoluaučinkowali u základu konstitučního trůnu. Widíte, jaké spletené pomysly naši sedláci mají; jsau woleni ode strany zpátečnické, řekli se jim jisté špičky do ucha. ( Wšechno wolá i s galerií: „ To je z kasáren, z kasáren! “ ) Langie a Bielicki: Pane předsedo, přiměte řečníka k pořádku. Wšechno wolá: k pořádku! Neumann odwoláwá se na to, jaký přewrat se dál s otázkau od Brněnských poslanců prenešenau, a jest proto, aby se nehlasowalo, wšak že se každý rád německé řeči uchopí. Znowu opakowala se žádost, by řečník Sáwka byl napomenut k pořádku, což se ještě nestalo. L. Neumann chce, aby řečník Sáwka byl napomenut k pořádku, a ujímá se wřele řeči německé. President žádá shromáždění, aby samo učinilo pořádek, a wětší část sněmowníků wstane. Napomenutý Sáwka wstal též ke wšeobecnému obweselení shromážděných. Fischhof nawrhuje, aby se přešlo k ustanowenému pořádku, pakli se bude w německém jazyku jednat. Langie z Krakowa: Já protestuji proti tak způsobenému pořádku, a zapřísahám wás, nerozrýwejte poznowu rány Poláků, a newyslowujte přednost některého jazyka. Nezbudíte tím wzdor, ale cit rozličných národností. Pusťme tu wěc zcela mimo sebe; nebo mezi stranami nerozhodne řeč, nýbrž zásady a smýšlení; mluw se německy nebo polsky, Poláci zůstanau přece Poláky. Řeč nás nerozdwojí; my jsme přišli se smířiti a sjednotiti. Fischhof pustí swůj náwrh a wyslowí naději w bratry Poláky, že se Němcům rowněž powolnými proukážau, jakož to tito udělali.


26. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [zpráva o nové česko-latinské gramataice], Autor: Havlíček, Karel
W knihkupeetwí Kronbergerowě bude w nastáwajícím školním roku česko-latinská grammatika po arších wycházeti, a sice hlawně pro žáky prwní latinské školy. Žádají se tedy pp. professorowé českých gymnasií, aby wycházení spisu toho wšemožně podporowali. Spis bude 15—20 archů silný a docela praktický. Bude se w něm pokračowat podlé methody genetické, uzpůsobené od Diesterwega, Magera a Rulharda. Jeho hlawní účel bude, žáka co možná nejdříwe přiwésti k tomu, aby mohl samostatně čísti klassiky latinské. Zwláštního ohledu bude se tedy bráti na latinskau onomatiku. S ní se spojí pratická logika we wywinowání sady. Prawidla bude si moci žák sám odwésti. Bude to práwě obrácená cesta, než kterau se posud šlo. Ukáže se, zdali bude také dobrá. Cena spisu bude co možná nejlewnější. Na začátku školního roku wyjde prwní arch, a tu se oznámí ostatní.


7. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Uhry], Titulek: [Falešné nařízení], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] Jakých prostředků užíwají Maďaři k dosažení swých aučelů, widíme z následujícího falešného nařízení, které se jako patent tištěné rozšiřuje: Mi Ferdinand Prwni z Bozskej Milosti Czisar Rakuski, Král Uherski a Česki pod tím jmenom Pati, Kral Dalmatinski, Horwatski, Haličski, Lodomerski a. t. d. na wedomje dawame wšem wernim Poddanim Krajini našej milej Uherskej, že Ponewač ku wedomosti našej přišlo, že njekteri mrcha ludja, znamenite ale Hurban, Hodzsa, a Štur, zniekterimi na stranku swoju Zwedenimi cudzozemci ozbrojeni potajemne do Krajini Uherskej, znamenite ale do Stolicze Nitranskej uderili, a odtál tlačene Wihlasi rozeslali, w kterich Lud Gazika Slowenskeho, proti Uhrom, proti Uradom, proti Ministrem našim Uherskim, kterich jsme mi sami wimenuwali, a pro lepšje Krajini Našej Uherskej ridenje ku nim jsme aj našeho premileho Bratanka Arczi kneža Rakúske, a Palatina Uherskeho Ištwana jakošto plnomocneho namestnika našeho pripojeli, burja, a tak na wiwratenje swojej wlastnej krajini, a Slobod swojich podzbudzuju; ‒ ano tu smelost a opowažliwost si wzali, že toto ludu našho burenje a Podzbudzuwanje poď menom takowim robit, a to wihlasuwat sa opowažuju, Jako bi to čo oni robja ku dobremu Krajini a spowolenim našim sa činilo; pre odwratenje takowichto falešnich bludow, Klamstwa, a odtud sa strhnut mohucich nepokojow, a wšelijakeho nepezpečenstwa, Pismom timto wšetkim Obiwatelom Krajini našej wistrahu dawame, abi takimto buritelom, žadnej wjeri nedawali, abi sa rozpomatali že mi wolu, a rozkazi naše, ludu nasemu nje skrz takichlo ludi, ani skrz ozbrojenich cudzozemcow, ale skrz prawne uradi Stolične na wedomost dawame; a proto napominam aj wšetkich wernich Poddanich naši abi Předstawenim swojim i dalej poslušni boli, a wšemožnim sposobom sa na tom usilowali abi takowichto buritelow ulapit, a wrchnosti swojej odezdat mohli; Uradom ale Stoličnim, ano aj wšetkim Uradom Osadskim Prisno rozkazujeme, abi rozkaz tento a wistrahu našu hnedki wšade rozhlaseli, a wšetku swoju bedliwost na to winaloželi, aby takichto buritelow ulapit, a Sudu, a zasluženej pokute predstawit mohli; jinačej predstaweni Stolični, a Osadski za wšetku wtejto weci preukazanu nedbanliwost odpowedat powinni, ano aj trestani budu. Dano w Czisarskem našem Meste Wjedni dne 20 ho žári 1848. Ferdinand m. p. L. S.


12. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Slováci, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
* * * Wčera přišlo následující oznámení: Jelikož se dnes powěst rozšiřowala, že se Uhři do Morawy a Rakaus byli wedrali, pohnulo mne, že sem pana ministra Wessenberga požádal, aby mi bližší zpráwu o tom sdělil. I obdržel jsem w 9 hodin wečer od pana ministra následující telegrafickau depeší: „ Uhři ustaupili až za Trnawu. Generál Šimunić jest tak dalece sesílen, že se není čeho obáwati. “ Zpráwa o wítězstwí Šimunićowu ( w č. 182 ) byla z tak bezpečného pramene wážena, že jsme se neostýchali, ji obecenstwu podati. Red. W Praze dne 10. listopadu 1848. Mecséry, cis. král. gub. místo-president. Z Brna 7. list. Z Rak. Korrespondenta wyjímáme tyto bližší zpráwy o Šimunićowě wýprawě. Generál Šimunić pustil se tuze záhy a s malými silami ( mělť jenom 6000 m. pěchoty, 2 šwadrony jízdy a 4 batterie ) k Trnawě, kde naň udeřilo silné wojsko uherské, totiž 22 šwadron husarů, 4 prápory pěchoty a 2 batterie. Dělostřelectwo Šimunićowo se jim postawilo a spůsobilo takowý postrach a zmatek mezi Maďary, že wojsko Šimunićowo na celém zpátečním tažení ztratilo jen 20 mužů. W Hodoníně teprw dostal Šimunić instrukce.


12. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [úvodník], Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 11. kwětna. Až do předwčerejska byla Praha ještě nejswobodnější město w Rakausích; mnozí záwiděli nám naši swobodu. Nyní nemají owšem žádné přičiny nám záwiděti, neboť jsme opět již w tom stawu, který se nyní skoro w celém Rakausku užíwá za whodný surrogat staré absolutní wlády, a we kterém jsme byli po čerwnowých událostech, jenom owšem s tím rozdílem, že jsme se do něho dostali mnohem lacinějším spůsobem, bez čerwnowých událostí! Jest to owšem bolestné postawení, zwláště když widíme, z jakých příčin se nám dostalo tohoto zrušení našich swobod; že nás nyní do newole přiwedla práwě ta strana, která w zaslepenosti a přemrštěnosti swé o sobě myslí, že jest ona hlawní podpora swobody. Neboť si mohl každý rozumný dobře pomysliti, že wláda čeká jen na příležitost, aby mohla Prahu dáti do stawu wojenského, a aby se tak zbawila nepohodlné opposice, kterau nyní skoro jen Čechowé proti ní činiti mohli. Teď dosáhla wláda welmi lehce aučele swého, a kdo jí k tomu pomohl? — strana slabaunká několika přemrštěnců, tak že se ukázalo opět skutečně to, co my wždy říkáme, že si totiž reakce a destrukce ustawičně do rukau pracují a o swobodu nás připrawují. Ale wšechno napomínání, wšechna wýstraha jest nadarmo; každý, kdo takowým nezkušeným a přemrštěným pánům we wšem za prawdu nedáwá, a kdo je k opatrnosti napomíná, dostane od nich brzy několik nadáwek, jako reakcionář, denuntiant atd. až když potom hlaupý kausek wywedau, tu teprwa sami bycha honí ale jen tak dlauho, pokud je nejhůř, pak zase na wšechno zapomenau, a rowněž tak jako dříwe pošetile jednají a swobodu — abych tak zrowna řekl — promrhají a prohejří!! Těžké jest owšem usilowání národu každého a zwláště slowanského o swobodu: kdo jednau neobmezenému panowání aneb nějakým neslušným přednostem přiwykl, těžko na to zapomíná a těžko swau moc z rukau dáwá, jemu též welmi mnoho prostředků k ruce jest proti swobodě národu. Není to tedy snadná práce, dobýti národu onu přirozenau swobodu, která mu před Bohem patří, ale o kterau jej wždy, pokud swět jest swětem, soběctwí jednotliwců bude hledět připrawiti, není to prawím lehký úkol, který by se dal lec taks w hospodách a křikem docíliti: tuť zapotřebí jest poctiwé wůle, mnoho práce a mnoho schopnosti a opatrnosti. Proti swobodě národů pracuje se nejchytřejšími prostředky, nesmí se tedy pro swobodu bojowati — hlaupě! Tolik w krátkosti, a kdo můžeš rozuměti, dowtip se. Že ale staw wojenský w Praze patrně není potřebný, žeby se bez něho zrowna tak a snad ještě lépe udržel pokoj, to by s námi podepsal každý obywatel, wyjmauc snad ty, kteří nedáwno děkowali za oktrojowanau ústawu. Myslíme taky, že snad nebude trwati jen několik dní ( aspoň by neměl déle ): zůstaneme-li ale w tomto stawu zase několik neděl neb měsíců, pak arci se přeswědčíme patrně o tom, že wláda s radostí se uchopila záminky, kterau ji podala nedozralá pošetilost; aby tím celé město, a skrze obmezení tisku celau zem připrawila o konstituční swobody. A která wláda ráda a bez potřeby připrawuje národy o swobodu, nemůže nikdy od nich býti milowána, a udrží se jen mocí. Že ale moc na wěky newytrwá, třeba nyní ještě postačowala, to wíme dobře. Přáli bychom si, aby i ministerstwo naše toho pamětliwo bylo. Pan komandující generál Khevenhüller oznámil dnes wšem redaktorům, že mohau swé časopisy wydáwati: owšem ale doložil, že časopis, který ostře psáti bude, musí přestati, a redaktor že bude od wojenského saudu potrestán. Že ale wojenské saudy nejsau welicí přátelé redaktorů to je, každému známo, a proto jest nyní každý redaktor trochu podoben wojenskému fourierowi. Hm!


29. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) „ A což, “ pomyslil si Čičikow, „ zajedu já wěru k Nozdrowu. Což, je jako každý jiný a ještě k tomu prohrál. On wyjede hned se wším, může být, že od něho dostauu ještě zadarmo. – Dobře tedy, pojedem, “ prawil pak, „ ale dlauho se nezdržím, čas je mi drahý. “ „ Nu tak wida, drahá duše! Tak se mi líbíš, počkej, políbím tě za to. “ Tu se Nozdrow s Čičikowem políbili. „ Wsednem a pojedem. “ „ Nikoli, pusť mně již, “ prawil rusý, „ já musím již domů. “ „ Larifari, bratře, já tě nepustím. “ „ W skutku, žena se bude mrzeti; teď se můžeš zase přesednaut do druhého wozu. “ „ Ny, ny, ny, ani si to nemysli. “ Rusý byl jeden z těch lidí, w jejichž powaze na prwní pohled je něco twrdohlawého. Ještěs ani neotewřel usta, a oni jsau již hotowi odporowat, a zdá se, že se nikdy nesrownáwají w tom, co je zrowna proti jejich způsobu smýšlení, že černému neřeknau nikdy bílé a jmenowitě že netancují nikdy podle cizé pišťalky; a wždy se to skončí s tím, že sauhlasí zrowna s tím, co nechtěli uznat, černé nazwau bílým, a tacují podlé pišťalky druhého, že ani líp nelze, začnau s čehy a skončí s hat. „ Mlč! “ – prawil Nozdrow w odpowěd na jakési předstírání rusého, wtlačil mu na hlawu čepici, a – rusý wyprawil se hned za nimi. „ Za wodku, pane, není zaplaceno... “ prawila stařena. „ A, dobře, dobře, matko! Poslauchej, zeti! prosím tě zaplať! Já nemám ani kopejky w kapse. “ „ Co ti přijde? “ prawil zeť. „ I panáčku, wšeho wšudy dwauhříwník, “ odwece stařena. „ Lže, lže! Dej jí půlhříwník, má ho dáwno dost! “ „ To málo, to málo, panáčku, “ wece stařena, wzala wšak peníze děkujíc, a spěchala ještě otewříti jím dweře. Škodu neměla, protože požádala čtwerau cenu toho, zač wodka byla. Cestowatelé odejeli. Bryčka Čičikowa jela zrowna wedle bryčky, we které seděl Nozdrow a jeho zeť, a tak mohli wšichni tři dobře spolu howořiti cestau. Za nimi následowal zůstáwajíc neustále pozadu kočárek Nozdrowůw s hubenými najatými koňmi. W ní seděl kočí Porfyr se štěnětem. – Rozmluwa, kterau cestující mezi sebau wedli, nebyla hrubě zajímawá pro čtenáře, protož lépe učiníme, powíme-li raději něco o Nozdrowu samém, kterému se možná podaří, hráti ne práwě poslední rolli w našem spisu. Osobnost Nozdrowowa zajisté je čtenáři již tak dalece powědoma. Takowých lidí událo se každému potkati na kopy. Oni mají hned za dětinstwí a we škole powěst dobrých kamarádů a při wšem tom býwají wůbec řádně biti. W jejich obličeji je wždy widěti cos otewřeného, přímého, odhodlaného. Oni se brzy seznámí, a než se ohlídneš, již ti tykají. Přátelstwí uzawrau, zdálo by se na wěčné časy; ale skoro wždy se přihodí, že se spřáteleni ještě toho samého wečera pohádají na přátelském hodu. Jsau wždycky howorní, šelmowští, potměšilí, lid zjewný. Nozdrow w třidcátém pátém roce byl docela takowý, jaký byl w roce osmnáctém a dwadcátém; rád se honil po swětě. Ženitba na něm pranic nezměnila, tím méně že se žena jeho brzo odebrala na onen swět, zanechawši dwě dítky, které mu dozajista nebyly potřebny. Na děti dohlížela mazliwá chůwa. Doma on wíc než den nikdy newydržel. Ostrý jeho nos čul na kolik deset werst, kde jaký jarmark se wšelikými sjezdy a bály; mihnutím oka již tam byl, a hádal se a činil swáry u zeleného stolu, anebo měl jako wšickni jemu podobní, náklonnost ku kartám. W karty hrál on, jak jsme hned w 653 prwní kapitole widěli, ne wždy bezauhonně a poctiwě, znaje mnoho rozličných fortelů a fint, a tak se hra welmi často končíwala hrau jinau: buď ho pokopali botami, anebo se pustili do jeho hustých a welmi krásných licausů, tak že se nezřídka wracel domů o jednom jen licause, a to ještě dosti řídkém. Ale zdrawé a plné líce jeho měly tak wýtečnau útworu, a spočíwaly takowé zrůstné síly w nich, že licausy brzo wyhnaly nowé, a k tomu ještě hezčí než předešlé. A co ještě podiwnějšího, co se jen w Rusích přihoditi může, sešel on se po nějakém čase již zase s těmi samými přáteli, kteří ho zbili, a sešli se jakoby nic nebylo býwalo, ani on o tom nemluwil, ani oni. W některém ohledu byl Nozdrow člowěk památný. – Ani jedna schůzka, kde on byl, neuběhla bez historie. Nějaká historie se newyhnutelně stala: buď ho wywedli pod pažím policejti ze sálu, nebo byli přinuceni wyhodit ho jeho wlastní přátelé. A jestli se práwě to nepřihodilo, tož zajisté něco bylo; bud práší w jídelně, tak že se wšechno jen směje, anebo lže tak strašně, že se mu to na konci samému zdá k wíře nepodobné. A lže docela beze wší potřeby: hned řekne, že měl koně s jakýmis modrými nebo růžowými chlupy, a tomu podobné nesmysly, tak že posluchači konečně wždy odejdau řkauce: „ Nu bratře, zdá se, že začínáš lakýrowat. “ – Jsau lidé, kteří mají náklonnost plísniti bližního někdy docela beze wší příčiny. Tak na př. i také člowěk od činů, s příjemným jinak zewnějškem, s hwězdau na prsau, bude wám tisknaut ruku, rozmlauwati s wámi o předmětech hlubokých, pozýwajících k přemýšlení, a pak najednau wypeskuje wás do očí. A wypeskuje tak jako sprostý koležský registrátor, a nikdy ne tak jako člowěk s hwězdau na prsau, rozmlauwající o předmětech, pozýwajících k přemýšlení; ty pak jen stojíš a diwíš se krče rameny, a nic takto..... Takowau neobyčejnau wášeň měl také Nozdrow. Čím wíc se někdo s ním sblížil, tím wíce mu častowal nadáwkami, swáděl pletky, trhowé křiky, a při tom wšem nepowažowal se za wašeho nepřítele; ano swedl-li ho osud s wámi opět, měl se k wám zas jako přítel, i řekl také: Widíš, jaký jsi ty darebák, nikdy ke mně nepřijedeš! – W mnohém ohledu byl Nozdrow člowěk mnohostranný. to jest člowěk ke wšemu, k čemu chcete. W jedné a téže chwíli učinil wám náwrh k jetí kam koli, třebas na kraj swěta, přistaupil na jakékoli podniknutí, měnil wšechno, co jen bylo, za to co wy chtěli. Flinta, pes, kůň – wšechno bylo u něj na wýměnu, ale dokonce ne proto, aby něco wyzískal; ono to pocházelo již tak zrowna z jakési neustáwajíci pohybliwosti jeho powahy. Poštěstilo-li so mu na jarmarce natrefiti sprosťáka nějakého a obehráti ho, nakaupil wšeho na kupy, co mu koli dříw padlo pod oči na krámích: chomauty, šaly pro chůwu, hřebce, hrozinky, stříbrné umýwadlo, holandské plátno, krupičnau mauku, tabák, pistole, slanečky, koštíř, hrnce, boty, fajansowé nádobí, pokud jen stačilo peněz. Přece wšak se málokdy stalo, žeby to wšechno bylo dowezeno domů; ba někdy ještě tentýž den připadlo wšechno jinému šťastnějšimu hráči, ano nezřídka padla také jeho wlastní dýmka: pak dokonce i celé čtwerospřeží koní i s kočárkem i s kočím, tak že pán sám odešel w kratinkém surtuku nebo w archaluce hledat nějakého přítele, aby použil jeho equipáže. Hle takowý byl Nozdrow! Možná, že ho budau nazýwati charakterem již zašlým, řeknau, že nyní již není Nozdrowa; o jé! nesprawedliwí ti, kdo tak budau mluwiti. Nozdrow tak hned neodejde ještě se swěta. On je stále mezi námi, a možná, že chodi jen w jiném kaftaně; ale lehkomyslně-neprohlédající lidé! Člowěk w jiném kaftaně zdá se jim být již člowěkem jiným! ( Pokračowání. )


9. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [připomínka], Autor: Havlíček, Karel
* * * Wolení nowého poslance říšského w okresu Beraunském je na 15. t. m. rozepsáno. Ještě jednau klademe pp. wolitelům na srdce jméno, které jsme jim po odstaupení pana Max. Bergera schwálili.


20. prosinec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Měsíční schůzka Matice české., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. - Měsíční schůzka Matice České dne 14. Prosince 1846. Ustanoweno jest, aby Časopis Českého Museum r. 1847 zwýšen byl w krámské ceně na 5 zl. stř., což jistě jest malá cena, powážímeli, že bude 12 swazků po 6-8 arších, tedy do roka asi 85 archů. Wycházeti bude s počátkem každého měsíce a uspořádání bude takowé, aby celý ročník dwa díly twořil. Tak již tímto časopisem audowé Matice České ze swé základní sumy 50 zl. budau užíwati 10 procent, kdyby pražádných kněh nedostáwali. Březanůw žiwotopis pana Rosenberka wyjde s počátkem Ledna ( díl staročeské bibliotéky ) a dostane tuto knihu každý též, kdo ještě během r. 1847 do Matice přistaupí. Slowesnost Jungmannowu druhé wydání dostanau ale i wšichni audowé za r. 1846 jakožto náhradu místo Botaniky, kterau již wšichni dostati nemohli. Hlasy též dostanau wšichni, kteří r. 1847 přistaupí. Ostaťně Matice hojného účastenstwí nalezá, w Listopadu sešlo se 1845 zl. stř., a za wšech 11 měsíců tohoto roku ( wyjma Prosinec ) dohromady 9049 zl. stř. Činnost Matice jest wšak důchodům zcela přiměřena, a zwláště na r. 1847 welmi znamenitá, obšírná a krásná díla dostanau se audům tohoto wlasteneckého ústawu.