25. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 21. srpna. ( Dokončení. ) Neuwall: Jedná se tu o to, 20 mil. sehnati, ale finanční operace nelze dle wědy, nobrž s ohledem na nynější poměry zawésti. W Prusích, kde je mnohem menší dluh ( 140 mil. ), zařídila se po swobodné wypůjče nucená, a wýsledek byl welekrásný. Nawrhuje, by se dobrowolná wypůjčka jistého kursu wypsala, a zda-li se w určitý čas nesejde, tedy nucená. Hein nawrhuje ukončení debatty. Rieger: Rozwrh tento je náwrh k nowému zákonu, musí tedy dle jednacího řádu třikráte čten a o něm w sekcích se raděno býti. Fin. min. Kraus: Již před 14. dny jsem ho předložil, a myslím, že tolik času bylo popřáno, by se mohl každý s ním seznámiti. Náwrh tento není docela žádný náwrh zákonu, já žádal jen o votum důwěry, a litowal již tenkrát, že mi možné není pro krátkost času wšecko podrobně wypracowané předložiti. Nebude-li možná ku konci měsíce wšecky dotace na jednotliwé kassy zaslati, bude wšecko úřadowání wáznauti, a přece bych nerad nekonstitučním způsobem jednal. Musím tedy swau žádost opětowati, by se k brzkému rozhodnutí zakročilo. Borrosch přeje si do náwrhu finančního wýboru wplésti náwrh swůj, který by auplnau zkázu průmyslu zabránil. Dne 21. srpna. ( Sezení wečerní. ) Löhner: Před wypracowáním příštího budgetu ( rozwrhu příjmu a wydání státních na rok ) žádá auplný wýkaz břemen Rakauska. Bude-li přijímání kassowních poukázek pauze od dobré wůle obecenstwa záwiset, neočekáwá přízniwý wýsledek. Míní, by tedy nucený kurs měli, aneb by se určilo, že polowička daní se w těchto papírech platit musí. Wrátí se owšem díl papírů takto do rukau státu, ale zde se jedná jen o okamžitau pomoc, a účel papíru je, se brzy wrátit. Zápowěď, peníze wywážet, má za welmi škodnau; podobá se to prý premii za pašowání. Co se našich wlašských bratří týče, jmenuji je bratry, neb státní našinci de jure ( po práwu ) nejsau ( oho! ) – nerad bych jim mimořádní daně ukládati widěl; nicméně to držím za podiwné, proč by dowoleno býti nemělo, tamnějších peněz na hotowosti použíti. Přijdau-li tyto province nazpátek, jsau ony wypůjčkau, když ne, náhradau. Smolka: Kdybych přeswědčen byl, že toho zapotřebí, powolil bych ne 20, nýbrž 40 mil.; to přeswědčení ale nemám, poněwadž jednotliwé rubriky státního wydání předložené nejsau. Brestl prawil, že nesmíme státní dluh tak auhrnkem uznat; zda Uhry a Italie ho část přewezmau, newí se, a byla by to nesprawedlnost, na ostatní province ho uwalit. To samé myslím o aurocích, snad by se i ty zmenšit daly? Rád bych znal, w jakém poměru italské province k nám stojí. Wěc tato je z dwojího stanowiska důležitá, z materiálního a principiálního. Přede wším se musí wýkaz předložit, mnoho-li wálka stála a nač wynaložené byly daně, které se z ostatních provincí sešly. Principiálně je to ještě důležitější, neb powstane ta otázka, kdo platit má? Gobbi welmi horliwě zastáwal, že wlašské province k zaprawení wálečných autrat wýhradně přidrženy býti nesmějí. Ale není zapotřebí wšecku winu na Karla Alberta uwalowat. Po takowých událostech, jako byly ony 18. kwětna w Miláně, byli by Lombardowé museli být wíce neb méně lidé, by na takowé sceny, na takowé krweprolití se s božskau laskawostí neb se zwířecí bezcitností byli díwati mohli. Pozorujme jen náturu člowěka, a uhlídáme, jak protiwné to, býti cizé národnosti poddánu. Ale ani s tím nejsem srozuměn, by ostatní italské mocnosti platily. Snad, že swým bratřím k pomoci přispěli? ( Oho! Wýborně. ) Pánowé, domníwáte se snad, že pod jiným práporem jste do Šleswík-Holštýnu táhli? Budete-li tuto podobnost ( analogii ) sledowat, jistě wypadne pro Wlachy přízniwě. ( Jistá strana zakřikuje řečníka. ) Borrosch: Žádnému se nesmí brát swoboda řeči. Smolka: Proč se připodobnění báti? Či jsau snad italští národowé méně, by nesměli státi na tom samém stanowisku co jiní? A jak ty peníze sehnati? snad wálkau? To jistě wíc wydáme, než přijmem. – Depositní peníze se dlužiti, není nic jiného, než nucená wypůjčka, a zbuzuje, zwláště w Haliči, nespokojenost, míním tedy, by se depositní peníze wrátily. Lasser zastáwá fin. wýb. proti Šuselkowi. Cokoliw učinil, byl k tomu okolnostmi přinucen. Borrosch: By nikoho do nesnází neuwedl, ponecháwá nawrhowání. Že wšecko stříbro ze země šlo, toho wina je uměle udržený kurs státních papírů, které wen šly, ale zase nazpátek, a za to jsme museli praemii platit. Národní bank porownáwá s bankrotowaným kupcem, který se w kočáře wozí, a wěřitel jeho pěšky za ním kluše. Zápowěď, stříbro wywážet, uškodila kupci mnoho. Že obchod wázne, toho winu připisuje nedostatku drobných peněz. Proč se nebijau též [ polovina ] kr., proč jen krejcary? Tím se zdražuje potrawa. Proč necháwá stát dělat papíry u nár. banku? Zda fond pro uplácení dluhů již wšecko zaprawil, že mu nic nezbýwá, by wládě wypomohl? Dylewski míní, by se snížily cla, tím se zwětší konsumce a příjmy; by se zmenšil počet auřednictwa, obzwláště ale finanční stráže, kteří nejsau wíce Verzehrungssteuerbeamte, nýbrž Steuerverzehrungsbeamte. W policejním státu byli auřadníci stát a lid byl inventář; to musí přestat. Dokawad jsau lidé, kteří nedowedau ničím jiným být, než auředníky, nemůže panowat swoboda. Hypothekární poukázky chce mít zrušeny a depositní peníze nawráceny. Szabel nalezá we zpráwě fin. wýb. to nowé, že jsau wšechny rukojemstwí ( garancie ) wynechány. Státní a zádušní statky nemají se nikdy co zásoba powažowati. Operace s Gmundskými solnicemi proto se nepodařila, 450 poněwadž od ministerstwa a ne od sněmu wycházela. Finanční ministr děkuje sněmu a fin. wýboru. Geniální myšlénka owšem není žádná w mém náwrhu, neb se tu nejedná o nějaký nowý plán, nýbrž jen o zaprawení potřeb. Geniálnost finanční operace pozůstáwá w tom, by každý nahlížel, že co platí, sprawedliwě platí. Hypotheky při wypůjčowání jsau užitečné, jak to haličské fantowní listy dokazují. Ostatně nejsau při nynějších událostech w Italii hypotheky zapotřebí. By Wlaši weškeré autraty wálečné platili, nebyl nikdy jeho aumysl, a sám Radecký w Miláně daně umírnil. Proti nucenému kursu kassowních poukázek se ohražuje; snadno by se mohlo myslet, že ty nowé papíry s auroky jsau jen lákadlo. Dobrowolnau wypůjčku s wyhrožowáním nucené nemá za wčasnau. Při depositách není žádná nucenost. Kdo chce swé peníze jinam uložit, obdrží swé depositum hned nazpátek. Fond pro zaplacení dluhů wynáší ročně 9 mil. Umenšení wládních wydajů zamýšlí též, ale tu opatrností potřebí, a úplně wywésti se to dá, až samowláda započne. Pro budaucí rok je náklad pro finanční stráž o 1 mil. umenšen. Pillersdorf: Hypotheka uráží stejnost státních dlužníků, a co se Italie týče, myslel fin. wýb. co zástupce ostatních provincií w práwu býti, když náhradu žádal. Dne 22. srpna. Sezení dnešní se opět po obyčejném přečtení protokolu několika interpellacemi započalo, a sice wystaupil nejprwé Jonak, lituje toho, že ministr zahraničných záležitostí dosud zde přítomen není, a to tím wíce, poněwadž se otázky jeho na zewní politiku wztahujau, stran které by zahodné bylo, se něčeho jistého dozwěděti. Interpellant poukázal na některá dáta žurnálů francauských w ohledu záležitostí wlašských, kde se brzy o pokojné, brzy zas o ozbrojené intervencí mluwí; bera při tom hlawního ohledu na „ National “, kterýžto časopis co polooficielní orgán wlády také o branné intervencí píše, a wěru podiwné wěci z toho uzawírá. Naproti branné intervencí my ale lhostejni zůstati nemůžeme, jedině w tom pádu, když se tu o pauhé zprostředkowání těch wěcí jedná. Prawí se, mluwil řečník dále, že si Francausko a Anglicko při této otázce w stejném záměru počínají, to ale nám jen tenkráte whod býti může, když to to rozumné Anglicko jest, které Rakausko podporuje, ne wšak, kdyby snad Anglicko tu samau politiku zde jako w Sicilii a w Helgolandu pronásledowati chtělo. Taktéž podotknul, že se i we Frankfurtském parlamentě ta otázka ponawrhla, jaké stanowisko centrální moc w ohledu na wlašské poměry zajmauti hodlá, načež že ale říšský ministr Heckscher zcela neurčitě odpowěděl. Tázal se tedy ministerstwa: 1. Jestli Francausko a Anglicko wůbec nějakau intervencí zamýšlí; jestli tato intervencí ministerstwu již oznámená jest, a na jaký způsob by se to stalo? 2. Jak welkého podílu zástupcowé nadzmíněných národů na wyjednáwáních w Miláně berau? 3. W jakém poměru centrální moc Německa k této intervencí stojí; a pak 4. jestli a jakého podílu německý parlament na tom má, neb jestli jakého na tom bráti zamýšlí? Kterau cestu náš kabinet w ohledu na zewní politiku nastaupiti chce, na to, uzawíraje řečník interpellací swau, se ani tázati nechci, důwěru maje w řeč trůní a ujištění ministrowo, že wojsko naše jen pauze co oswoboditel Italie wystaupí, a pak by při nynějším nejistém wyjednáwání takowá otázka ani na patřícím místě nebyla. Dobblhof oznámil přede wším, že ministr zahraničných záležitostí Wessenberg práwě wčera do Wídně přijel, a že swým časem obšírné zpráwy podá. Co se prwní otázky dotýká, odpowěděl, že anglický a francauský wyslanec při dworu sardinském od swých wlád ten rozkaz obdrželi, aby tam náwrhy stran wyrownání zadali, o čemž se ale u nás obšírnější zpráwa teprw očekáwá. Stran druhé otázky že mu dosawad jen to jest powědomo, že se jen náwrhy ku příměří podaly. Stran třetí a čtwrté otázky ale že wláda sama až dosud žádných officielních zpráw nemá, a že mu toliko z austních zpráw známo jest, že centrální moc jednoho wyslance do hlawního bytu Radeckého wyprawila, jehožto instrukcí bezpochyby jest, aby se o stawu wěcí tamnějších přeswědčil; jestli ale diplomatičtí agenti také do Londýna a Paříže z Frankfurtu posláni byli, o tom že ani toho nejmenšího newí. Jonak spokojiw se odpowědí tauto, podotknul, že co nejdříwe ministra zewnitřních záležitostí o to požádá, aby swůj náhled nejenom stran otázky wlašské, anobrž také stran knížetstwí dunajských wyřkl. ( Dokončení. )


5. říjen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Kritika. Časopis českého Museum. 1847. Díl II., Autor: Havlíček, Karel
Kritika. Časopis českého Museum. 1847. Díl II. sv. 3. Literatura naše jest tak malá, tak všeobecně známa swému čtenářstwu, že se nám nezdá newyhnutelné, aby jeden časopis druhý oznamowal. Proto jsme ani Časopis Musejní ani Pautníka nesledowali měsíčně, a ani bychom při tomto swazku wýmínku nečinili, kdybychom jakausi powinnost necítili oprawiti některé bludy obsažené w lehkowážném oznámení we Kwětech č. 116. Již po druhém článku okázal p. referent ve Kwětech znamenitau nezběhlost a newědomost w literatuře české, prawě: „ Dle našeho wědomí jest to první tištěná ukázka z tohoto starého spisowatele “ ( Pawla Skály ze Zhoře ). Takowé „ naše wědomí “ jest owšem slabé, když newíme, že již w tom samém Musejníku r. 1831 str. 408 jeho charakteristiky Alžběty a Jindřicha IV., pak tamtéž r. 1834 str. 257. Obležení Malty tištěny byly. A wšak jest toto neškodný omyl, kterého se jen mimochodem dotýkáme: hlawně nám jde toliko o následující wýrok p. referenta Kwětů: „ Tómy ze Štítného wýznam we filosofii od Dra. Čupra. Bez odporu nejzajímawější článek celého swazku, w kterém spisowatel jeho nowě oswědčil se wýtečným na poli filosofickém a zwýšenau nadějí nás naplnil atd. “ Nejsauli tato slowa pauhá ironie, musíme se newyhnutelně o p. referentu domýšleti, že článek p. Čuprůw buďto ani nečetl, aneb že tak málo wí o Štítném, jako o filosofii, a o historii atd. Jestli p. Čupr článkem swým wůbec něco ukázal, neníť nic jiného, než že ani sám, napsaw tento článek, dobrého a prawého ponětí o Štítném nemá, a wšak ani o historii ani o filosofii, a jeho článek jest práce we wšelikém ohledu nedospělá. Jest tu mnoho z rozličných stran sebrané učenosti, nezažité, a proto také tak nejasně přednesené, že spíš zatemňuje než wyswětluje. K wyložení, w jakém poměru stál Štítný k filosofické literatuře swého a předešlých i potomních wěků, zwláště k rozeznání, co jeho jest, a co odjinud čerpal potřeba jest i jeho spisy i ostatních dobře znáti, čehož obého p. spisowatel malé důkazy dáwá. Čtenářowé Musejníka sotwa mu budau wěřiti, že se úkolu w honosném nadpisu článku obsaženému dostáti může jakýms takýms rozebráním některých wýjimků ze Štítného spisů, totiž obsažených v I. dílu Wýboru z literatury české; jistě, že jiná příčina jest, proč se p. spis. jen těchto držel, a na díla w celku ( ovšem ještě tiskem nevydaná ) neměl žádného ohledu. W nich by zajisté takowých původností, jaké z wětšího dílu jsau ty, jež na odiw vystavuje, ( wyjmauc totiž Štítného výklad o kráse ) mnohem, mnohem wíce byl nalezl. Jak se p. spis. w historii wzdělanosti ewropejské wůbec a české zwláště umí orientowati, slaužiž za příklad passus hned w prwní sadě článku pronešený, kterak w druhé polowici šestnáctého století ( sic ) tak nazwané studium humanistické jako nějaká jiskra elektrická duchem celé Ewropy zatřáslo. Kdy pak žiwi byli Reuchlin, Erasmus, náš Bohuslaw Hasišteinský atd. nemluwíce nic o tom, že Italie w oněch studiích mnohem ranněji znamenité pokroky činila než wlasti těchto můžů? Ještě do pozdější doby než humanismus klade na str. 257. počátek reformace církewní!! a to ještě se zwláštním wztahem na Čechy, kteréž přece to, co se w Němcích reformací církewní nazýwalo, o sto let dříwe znaly než Němci. Ale p. Čupr zdá se o tom newědíti, prawí toliko, že „ hned po časech Štítného počala skolastika swé staré rejdy prowozowati, a to nejprudčeji na universitě Pražské “, atd. — Zdá se wůbec, že p. Čupr jen filosofuje, poněwadž slyšel, že jiní filosofowali a filosofují, a poněwadž si sám umínil filosofowati. A wšak zapomíná na to, že nemůž býti ten platným myslitelem, kdo sám potřebu necítí něco wyskaumati, někam přijíti, něčeho docíliti myšlením swým. Takowý badatel nespokojí se ovšem motaninami, pauhými slowy bez pewného smyslu, a ( dáli Bůh ) i nesmysly, jako toho w článku p. Č. dosti nalézáme. Jakau to dáwá str. 250 difinici filologie! Jistě wybral nejnerozumnější w celé Ewropě. Co pořád chce se swau národní filosofii? se swým „ národním “ rozumem? A jaký to jest nápad str. 252 „ mnohý půwodní a proto národní pokus we filosofii “? ( což je wše národní, co jest půwodní? ó třibiči pojmů! ) A jakých znamenitých půwodností, jakých z brusu nowých, dříwe newídaných myšlének našel p. Čupr we Štítném: 1 ) že jest Bůh nad každau mysl, wždy wýbornější než kdo může pomysliti neb powědíti, kteraužto nowinu se z Mojžiše, z Joba, z Dawida atd. také pěkně dowídáme; též takowá nowá myšlénka Štítného jest 2 ) že Bůh w duchowním blesku jakéhosi wnitřního swětla bydlí, a 3 ) že nám jest we stwoření ukázána maudrost boží!! Nejkrásnější ale důkaz zamotanosti myšlének swých podal nám p. Čupr, pokládaje to na str. 268 za nejwětší půwodnost, že Štítný se hnul k Platowým ideím!! Pan Čupr jest školák w každém ohledu, a co takowý hází okolo sebe slowy, kterým se naučil, nedbaje majíli smysl. Tak ku př. na str. 252 dowídáme se od něho, že učené hádky a rozmíšky následují po klasickém wěku, z čeho widíme, že wždy jest klasický wěk, neboť jsau pořád učené hádky a rozmíšky! Též newíme, jak by se p. doktor Čupr při zkaušce w principii ( kde se česká historii po prwé přednáší ) zodpowídal z toho, že udělal učeností swau na str. 252 z našich předků Taboritů ochablé, dušewně vysílené lidi a pohodlné skeptiky. Byliť to podiwní skeptikové — s cepy! P. Čupr wí, že nepřejeme školským filosofům: a to proto, že o wšem píší a přemýšlejí, třeba by o tom nic newěděli. Tím nastáwá jen wětší newědomost a pomatenost myslí, jak z p. Č. bolestnau wýstrahu máme. On snad ani sám si nerozwážil co znamená jeho chlaubné: „ Tómy ze Štítného wýznam we filosofii “? To znamená: Já Doktor Čupr přečetl jsem wšechny spisy Štítného, znám zewrubně a dokonale celé smýšlení jeho, také znám smýšlení wšech filosofů před ním a po něm, a proto chci wám čtenářowé ukázati 1 ) co Štítný od jiných wzal a co nowého wymyslil, 2 ) co myslitelé po Štítném od něho wzali. — To by byl wýznam Štítného we filosofii! A smí si p. Č. tyto vědomosti beze strachu připisovati? Nepochybujeme že nám někdo časem swým podá pěkný a podařený literární obraz naší bystré, maudré a swobodomyslné hlawy Tomáše Štítného, jímžto se dobře pyšniti můžeme; ale tento někdo musí zajisté spisy jeho pilně přečísti a také celau starau literaturu a historii znáti. Wůbec se tím spůsobem, jakým p. Čupr si pokračowati oblíbil, wědomost lidská nikterak nezwelebí. Kdo upřímně o wědu smýšlí, pracuje rozwážliwě a skromně, jda od známého k neznámému wždy dál a dále: kdo ale jen sem tam kusy trhá, na hromadu hází, sám newěda co kde utrhl a kam to hodil, ten wědě neposlauží. A při naší teprwa wznikající literatuře musíme zwláště na to dbát, abychom se hned z počátku nedopauštěli šarlatánstwí. H. B.


18. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Hirschrovy návrhy o zvelebení církve, Autor: Havlíček, Karel
Hirschrowy náwrhy o zwelebení církwe. II. Což pak má k weřejnému porokowání na synody patřiti? Jak se má církew ( biskup, kněžstwo, lid ) w činnosti swé objewiti? Na to odpowídá p. Hirscher na str. 32. ….. a maje zření ku potřebám času, wykazuje nejprwé spráwu zewnitřní a pak záležitosti wnitřní, a sice: Synody mají 1. wůbec přihlížeti ( kontrolu míti ), aby spráwa diécesní dobře se wedla, k čemuž jmenowitě při zwláštních, drobnějších wěcech očitých swědků zapotřebí. 2. Starati se o dobré wychowáwání kněžstwa. 3. Dosazowati na auřady duchowní. Biskup, kněžstwo i lid ať přitom patřícího podílu mají. 4. Saudy duchowní zříditi. Odwolání odsauzeného by se na ni dělo. 5. Kárati zpauru proti zákonům církewním, jmenowitě při kněžích. 6. Ustanowiti spůsob, jak by přestupky mrawnosti, nepořádky aneb urážky osobám duchowním činěné atd. trestány, aneb zamezeny býti mohly. 7. Ustanowiti, jak by mládež na cwičení přidržowána býti mohla. 8. Sprawowati jmění církewní atd. Pro wše toto uznáwá H. wšeobecnau poradu a k prowedení učiněných ustanowení wšestranné usnešení. Z toho spolu dowozuje, že jen takowá synoda wšecko to dowésti může, na kteréž kněžstwo i lid podstatného práwa při spráwě osady swé mají. Na str. 43 přistupuje H. ku záležitostem spráwy wnitřní a táže se, jak by církew při swé zewnitřní swobodě zde úlohu swau wykonati mohla, tak aby ohled majíc na potřebu dob nynějších w prawdě křesťanský žiwot w ní se zmáhal? a ) Prwní jmenuje: wychowání mládeže, k čemuž aby kněžstwo wíce nežli dříwe se přičinilo a schopnější činilo, a učitelstwo majíc přiměřenau wzdělanost a schopnost s kněžstwem sauhlasilo, má za newyhnutelné. H. dobře powažuje učitele za spolupracowníky duchowních, a proto myslí, aby církew z jmění swého je odměňowala, tak že jměním církwe jistě dle wůle dárců a zakladatelů naloženo bude. Mnišské školy z mnohých důwodů zawrhuje. – Při wychowáwání má se ohled bráti 1. na chudé, sirotky a mrawně zpustlé a opuštěné dítky; 2. na děwčata, a pak 3. na odrostlejší již mládež, na př. na gymnasiích, na lycealkách a na jiných wyšších školách, při čemž následowně dokládá: „ Že w městských a wyšších stawech u mnohých málo wíry a lásky k církwi se nalézá, má hlawní příčinu w tom, že oni we swé mladosti jen katechismem mučeni, nikdy ale k poznání křesťanstwí a církwe wedeni nebyli; nikdy onu w ní spočíwající maudrost, sílu a útěchu nepoznali ani nepocítili; že oni sice w mládí do kostela wedeni býwali, w něm ale nikdy powzbuzeni, nikdy patřičně zaneprázdněni, nikdy powzbuzowáni nebyli, nýbrž dlauhau chwíli míwali. Proto tedy že nikdy učení Kristowo a církew nepoznali a zalíbení a lásku ku Kristu neměli, stáwají se lehce kořistí posměwačů jejich mělké maudrosti. Nebo powrchnost stejně lapá po šprýmech a lahodných průpowědích jako smyslnost. “ Neméně i na rodiny zřetel bráti za potřebné H. uznáwá. b ) Druhá wěc jest: Ohled míti na ty, kteří jen zewně dle jména k církwi a ku křesťanstwí se hlásí, a těch, prawí H., jest ( w Německu ) mnoho ( str. 52 ). Co zde swobodomyslný a rowně katolický jako národně smýšlející učenec tento prawí, jest důležité. Ač, dí on, odpadnutím jejich weškerá církew welké škody neutrpí, utrpí tím přece církew národní, národ sám, a protož za neprozřetelné, ano za nekřesťanské pokládá, mimo se pauštěti a newšímati si těch, kteříž by, nemajíce wíry, jen zewně při církwi byli. Aby se získali, prawí: „ My potřebujem oprawdowé, wážné bádání po prawdě. Howory wěcech náboženských jsau nám potřebau. Newědomosti w náboženstwí mnohem wíce se nalezá, nežli sobě pomysliti můžeme. Při rozmluwách mohau mnozí wíru nabýti, protože skrze ně prawé pojmy o wěci dostanau. Jiný, ač z něho prawowěrný nebude, stane se snad křesťansko-wěrným, a nebude-li tímto, bude přece o náboženstwí mysliti; a již toto jest užitek … Mnozí owšem myslí, že na tom dost, aby biskupowé jen hodně dohromady drželi, kněžstwo a skrze toto lid na sebe připautali, pak že welká síla stojí, která ani hejno newěrců nepotřebuje, ani žádného rýpání se nebojí. Awšak připomínám ještě jednau nebezpečenstwí, které při nynějším postawení církwi hrozí, a poukazuji we wěci té na Francausko ku konci předešlého století: Jenom se nespolehat na sílu takowau. … … A pak byťby i síla lidu wěrná zůstala a rýpalowé nam nic uškoditi nemohli, bylo by to křesťanské, abychom ty, kteří zewně jsau, opustili? Aneb když obecný lid pro nás bude, co jsme welkého získali? Pak by stálo kněžstwo ( jak až podnes někde we Francauzích ) wíce neb méně mimo národ. … … církew by byla w takowém postawení, které sobě nikdy přáti nemůžeme. We Francauzích a w Belgii jsau owšem biskupowé welcí páni a kněžstwo bez samostatnosti a sprostý lid pro obřady horliwý. Zdá se, že i u nás chce se to zawáděti. My ale chceme církew takowau, která celý národ w sobě zahrňuje a wšecky třídy lidu žiwotem křesťanským pronikuje. “ Tak mluwí H. pro swůj národ německý. Poohledniž se každý z nás wůkol sebe a po celém národě w Čechách, na Morawě a na Slowensku, poznejž, jakž wšude potřebno usilowati o zachowání, o sestředění sil národních i církewních, a suď sám, co doba nynější požaduje, a co se posud bohužel opáčného dělo, a co se díti mělo a – nedělo. Shromážďowati a ne rozptylowati, národ w církwi sjednocowati a nikoliw jej od stromu žiwého odštěpowati, aby nechřadnul, neusechl a ohněm wášní se neupálil. Toť úloha času našeho. Pejcha, soběcké strannictwí, neswornost rozdíraji a kácejí národy i církwe.


19. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Polemika s Ost-Deutsche Post], Autor: Havlíček, Karel
Co jsme několikráte již powěděli o lidech, jenž „ politickau swobodu “ neustále na jazyku měli, a nám předhůzky činili, že příliš k národnosti hledíme, jen aby nás ukonejšili, když jsme jejím ne příliš loyalním chautkám po wůli býti nechtěli, toho máme před očima nowé důkazy. „ Ost-Deutsche Post “, časopis opposiční we Wídni, časem nejliberálnější, je hned co nejwětší reakcionář po ruce, když se jedná o naši ujmu neb aspoň o možné ostauzení zaslaužilých mužů národa našeho a Slowanů wůbec. Tak wyjela si, jakož arci předwídati bylo, také „ Ost-Deutsche Post “ na lonskau naši deputaci pro powěstný aučet, a sice we smyslu takowém, že zdejší časopis „ Wage “ newáhal, článek ten beze wší změny otisknauti. Z toho, že „ Wage “ článek ten upotřebowala, může již každý snadno posauditi, jaký asi byl. My bychom byli o té wěci pomlčeli, jsauce toho přeswědčení, že národ český podobné hrubé urážky, kterými „ Wage “, „ Ost - Deutsche Post “ a podobné kmotřičky muže pro něj zaslaužilé welmi dobře oceniti zná, a se swého wlastního přeswědčení neodřekne: poněwadž by se ale „ Ost-Deutsche Post “ a spolu s ní také její kamarádka „ Wage “ domníwati mohly, že nám Bůh wí jak žílu zaťaly, klademe tuto několik slow k objasnění powěstné „ deutsche Biederkeit “, kterau se Němci tak rádi honosíwají. Dosti známo jest, že p. Jos. Krug, zámožný kupec a Němec, maršálem cestowním při dotčené deputaci byl a její tělesné potřeby objednáwal, pročež také za wšecko wydání před jinými odpowídati má. O tom se ale žádný nezmíňuje, na p. Krugowi se ničeho newyhledáwá, a třeba neméně powědomo i poznowu powědíno jest, že p. Trojan toliko s dušewními a politickými záležitostmi dotčeného poselstwí co činiti měl, nikoli ale s penězy a s aučtami, brojí německé časopisy a lidé druhu jistého přece neustále jen proti našincům a jmenowitě proti p. Trojanowi. Krásný to důkaz sprawedliwosti a chlubné bodrosti! „ Ost-Deutsche Post “ zabíhá až do sněmu a snaží se drzým spůsobem snížiti zásluhy p. Trojana. Widíme, odkud wítr wěje! „ Ost-Deutsche Post “ nezapoměla, že p. Trojan w ledačems její straně překážel, a jmenowitě že náležel mezi hlawní protiwníky Frankfurtského parlamentu i maďarské wlády. Než tu netřeba mnoho dokazowati. Poctiwé jméno a snažení Prawoslawa Trojana je od wíce let již po celé naši wlasti welmi dobře známo, mnohem dříwe než ještě stáwalo časopisu „ Ost-Deutsche Post “; Trojana tedy neobjewil teprw rok lonský, anobrž naopak on sám nemálo přispěl k utwoření a k řádnému wywinutí poměrů nowých, to wědí nepřátelé pokroku, a práwě proto jej také nenáwidí. Náš Trojan učinil pro wlast již desetkráte wíce, než kdy asi „ Ost-Deutsche Post “ učiniti dowede, schopnosti a zásluhy jeho uznala wlast i wláda w nemálo případnostech, uznalo je hlawní město králowstwí českého při wšech wolbách atd., a co zatím mnohý náhodau lonských událostí byw powznešen, we Wídni a jinde opět zmizel, podržel náš Trojan rozsáhlau platnost swau w rozličných poměrech, a podrží ji, doufáme, ku prospěchu národa českého a wůbec slowanského, když ani „ Ost-Deutsche Post “ wíce nebude. Co se poctiwosti a nezištnosti Trojanowy w každém ohledu týče, tu nám každý, kdo jendost málo p. Trojana seznal, přiswědčiti musí, že jen zlomyslný čest Trojanowu pokáliti může. Že pak také na říšském sněmu nebyl Trojan tak nepatrným, jak by to „ Ost-Deutsche Post “ ráda měla, wíme z wlastního přeswědčení, o tom swědčí protokoly weškerého sněmu i wšelikých odborů, za to ručí spolu také již sama w sobě ta okolnost, že straně odporné tak dlauho w žaludku leží. Nepatrných lidí si žádný mnoho newšímá, rowněž jako to nebýwá owoce špatné, do něhož se dáwají wosy a sršně. Konečně můžeme „ Ost-Deutsche Post “ ze swrchu dotčených příčin wší jistotau o tom ubezpečiti, že se jí nepoštěstí, kdyby i stokráte tolik sil na to wynaložila, p. Trojana u lidu českého w podezření uwesti. Co se ale Němců týče, doufáme, že se nám s jich strany snad přece jednau sprawedlnosti dostane.


8. říjen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: Z Ivančic na Moravě - poznámka., Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Tyto zábawy klademe zde spolu co potěšitelný důkaz, jaký dobrý, rozumný duch mezi studujícími na Morawě panuje, kteří snažíce se po umění i do swých zábaw neopominau wýznamné a užitečné wěci přimísiti. Red..


14. září 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Slovanské zprávy, Titulek: [proti návrhu vyučovat v maďarštině ve slovenských obecných školách], Autor: Havlíček, Karel
Slowenské Nár. Now. píší takto: Jistý M. Podhorání podáwá w maďarských nowinách zpráwu o školní zkaušce, kterau Piaristé Rožmberští drželi. Že tak učinil, nic proti tomu nemáme; musíme se ale ozwati proti tomu punktu, kde P. napadlo říci, že kdyby se maďarské řeči i w druhých začátečních wesnických školách tak pilně učilo, jako tu, potom by se maďarština i w slowenských obcích wesměs rozšířila, a tak by samo sebau přestalo ono w horních stolicích rozšířené, nenáwiděné panslawistické namáhání. „ Hoho, pane Podhorání! Wy jste we swých dýmowých tužbách již na sebe zapomněl, a zdá se Wám jako Turkowi opijem opilému o blahoslawenstwí sedmého nebe! Kdyby se mládež naše i w druhých slowenských obcích tak pilně w maďarské řeči wyučowala, wěru by brzy a snadno — se zahubila. Či newíte, že w elementárních školách musí se wšude naukám učiti w řeči mateřské? či newíte, že w sněmowním náwodu o školním wyučowání w začátečních školách se nechala řeč mateřská? Nebo chcete ještě wíce nežli sněm? A nebo je cíl wyučowání we wesnických školách ten, aby slowenské dítky maďarsky breptaly? Chwálíte školy a newíte, co je určení škol, píšete o wyučowání a nerozumíte mu! A proč jste o tom nenáwiděném a okolo wás rozšířeném „ panslawismu “ něco jistého nenašel? Takowau hudbu jsme již aspoň stokráte slyšeli, ale nikdo nám nemohl ukázat ani hauslí ani hudce. Bez pochyby Wám něco z té muziky w uchu zawrčelo. I mně něco nyní tak hraje w uchu, že to waše jméno není nějaké „ törzsökös “, a že by mu i dítě we wesnických školách rozumělo, které se i neučilo maďarsky, tam pod horami! A jaké je to wystřelení z motyky: „ třeba pilnosti a pewné wůle, aby jeden národ, jako je maďarský, z různo-jazykowých národůw složený, byl silný. “ — No wy byste skoro ulil medwěda, kdyby národowé byli ruda, wlast naše pec, konstituce dřewo a Wy — topičem — ale — —.


25. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Zpráva], Titulek: Z Prahy, Autor: Havlíček, Karel
Z Prahy. Našemu českému nowinářstwí nastanau nyní od čerwence důležité změny. Pokrok, jenž čtyrykrát wyšel, přestal nyní auplně, a wláda si nyní učinila z dosawadních Pražských Nowin swůj časopis. Od čerwence budau se tisknauti Pražské Nowiny u Házowců a p. Sabina redakcí jejich složí. Koho wláda redaktorem těchto nowin učiní, posud powědomo není. K. W. Medau bude ale, jak doslýcháme, také zas jiné české nowiny wydáwati nepochybně pod redakcí p. Sabinowau.


26. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Kocourkov v Holštýně]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. * – * I w Holštýně jest Kocaurkow. Jde powěst o měšťanech Büsumských, že se jich šlo jedenkráte dewět do moře kaupat. Wracející se napadl strach, aby se snad některý z nich nebyl utopil, i začal jeden počítati. Že wšak sám sebe nepočítal, napočet jich jen osm, a tak se wedlo i ostatním wšem při čítání, z čehož tedy saudili jednohlasně, že jeden z nich se jistě utopil. Nadarmo jej wšude hledali, nikde jej newiděli. Tu šel cestau cizinec, kterému příhodu swau wyprawili a jej poprosili, aby jim řekl, jak by se měli dopočítat; oni že myslí, že je jich jen osm a přec newědí, kdo by chyběl. I poradil jim cizinec, aby si wšichni lehli na břeh, nosy swé w písku wytlačili, a pak známky nosů spočítali, tak že se dobře dopočtau. * – * Advokátu setkawšímu se we společnosti s děkanem Drem. Swiftem napadlo, důwtipného Swifta trochu pošpičkowati. Mezi jiným otázal se jej: „ Dejme tomu, pane doktore, že by duchowenstwo s ďáblem saud wedlo, která strana by asi wyhrála? co ráčíte myslit? “ – „ Ďábel, to se rozumí “, odpowěděl Swift, „ tenť má wšechny advokáty na swé straně! “


22. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [oděv Svornosti], Autor: Havlíček, Karel
— W dnešním swém čísle ( z Prahy ) přinášíme zápowěd auřední, nositi oděw býwalé Swornosti, kterážto zápowěd neočekáwaně se objewila na rozích w Praze. Jest to owšem maličkost, zakládati si něco na takowé neb onaké čepici, na takowém neb jiném kabátě: ale práwě proto, že to je nepatrnost, diwíme se, kde naše slawné auřady při nynějších pomatených a těžkých časech tolik času nabýwají, aby do péči swé otcowské i swornostské čepice zahrnauti mohly? Smýšlení swornostské může obstáti i bez swornostských čepic, a tolik moci nemá přece žádná wláda ( díky za to Bohu! ), aby mohla zakazowati smýšlení. Ostatně ale ( quoad formalia ) pochybujeme, aby zrušením sboru Swornosti již eo ipso zákaz, nositi „ poděbradku " neb šňůrowaný kabát se rozuměl, tím wíce, že tyto poděbradky jsau o mnohé století starší než „ Swornost ", a připomínáme sl. auřadům, že Bůh hledí na srdce, ne pak na čepici, a aby tedy i oni příkladu Božího následowali.


10. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O nepokojích, Jelačićovi a Bachovi], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Nynější staw záležitostí Rakauska naplňuje mysli a srdce naše newýslowným nepokojem. Jsau to doby, jakých se swět již po druhé nedočká, zmatky, kterých nepamatuje historie a kterých konce ještě odnikud newidíme. Zapotřebí jest nyní nejwětší obezřetnosti, aby ze wšech těch zmatků naše slowanská wěc co wítěz wywázla, a aby přinuceni byli ti, kteří nad jinými panowati chtí, k rownosti, jaká nám wšem patří. Ale netajme sobě, že cesta naše ještě jest daleká, než učiníme z býwalého absolutistického německo-maďarského Rakauska konstituční foederální země, abych tak řekl, chrám rownosti wšech národů! Látky k této naší stawbě leží nyní co strašliwé zbořeniště okolo nás: w Čechách weliká ještě netečnost mezi námi a rozdrobenost, u německých krajanů našich zášt k nám a tauha po cizozemských swazcích, na Morawě ještě spaní našich, ale nesmírná činnost protiwníků, w Haliči odpor zaslepených Poláků, který zrowna nyní k nepotřebnému bombardowání Lwowa přiwedl, a u Rusínů ještě slabé síly, w německých středních zemích rakauských příchylnost k Frankfurtu a weliká posud přewaha nad Slowenci, Wlachowé jenom wojenskau mocí přidrženi k Rakausku, a w Uhřích!! tam se nyní hemží národowé jako před nowým stwořením swěta! A práwě w těchto těžkých časech máme wládu nejslabší, nerozhodnau, prodléwající, beze wší energie, mohlo by se říci beze wšeho plánu – ba mohlo by se také říci, že nemáme žádnau wládu! Nerozhodnost, polowičatost naší wlády jewí se zwláště w záležitostech uherských. Celý swět křičel, že wláda Jelačiće podporuje, a Wídeňští Frankfurtisté zabili Latoura nejwíce proto, že prý Jelačiće podporowal – a ubohý Latour umřel hanebnau smrtí pro wěc, kterau neučinil. Kdyby byl Jelačiće jak náleží podporowal, kdyby ho jmenowitě náležitými děly byl opatřil, jak Jelačić ustawičné ustawičně žádal, stály by nyní wěci uherské trochu jinák. Takto ale musel Jelačić, maje jenom lehká trojliberní děla, proti Maďarům těžkými děly opatřeným jen defensiwně wystupowati, nemohl se na Pešť odwážiti atd. Celý swět špinil za to wládu naši, že drží s Jelačićem, a ona – s ním přece upřímně nedržela. Práwě w nejrozhodnější době poslala Lamberga do Pešti, člowěka, který by byl sice ostatním národům uherským trochu swobody ponechal, ale přece hlawní moc Maďarům wymohl. A kdyby Maďaři sami, snad z dopuštění na ně trestu Božího, nebyli Lamberga zawraždili, byla by záležitost Slowanů w Uhřích opět na dlauhý čas zkažena. Konečně poštěstilo se přece ( awšak s welikým úsilím, o kterém by se mnoho psáti dalo ) Jelačići způsobiti takowé postawení, jakého mu zapotřebí, awšak některé potají účinkující mocnosti pokusily se opět ustanowením kníž. Windischgrätze za nejwyššího welitele wšech wojsk ( kromě wlaských ) moc Jelačićowu obmeziti. Jelačić jest nejwyšší welitel wšech wojsk w Uhřích a král. plnomocník. Žádostiwi jsme zwěděti, kterak se tyto dwě hodnosti Jelačiće a Windischgrätze wedle sebe wyrownají! Bude-li muset Jelačić opět ustaupiti moc swau jinému, pak již diplomatickau faleš její celému swětu hlásati musíme. Awšak slyšíme z dobrých pramenů, že se kníže Windischgrätz sám w ten smysl wyslowil, že on jenom co dobrowolník do Uher potáhne, a také w jedné swé proklamaci patrný rozdíl činí mezi swým wojskem a wojskem pod bánem stojícím. Wěřme tedy zatím, co lepší jest, a čekejme času. Ten způsob ale jakým, wláda wede wojnu s Maďary, nemůže nikdo chwáliti. Ze wšech stran wysílá malé síly, a Maďaři wrhnau se se wší mocí swau wždy na jednu a přemohau ji. Tak se stalo s gen. Rothem, tak se Šimunićem, tak we Slawonsku, tak w Sedmihradech, tak w jihu u Srbů. Práwě slyšíme ( čemu ale wěřiti nechceme ), že Maďaři u Prešpurku zajali 7 bataillonů z wojsk bánowých, kteří napřed poslány jsau. Toť značí zrowna jako posílati proti Maďarům celau sílu po malých drobtech, aby nad nimi zwítěziti mohli! A Maďaři zatím ustawičně se zbrojí, ducha a síly nabýwají, krajiny slowanské hrůzau w poddanosti swé drží, swé protiwníky, wěrné našince wěší atd. Zpráwa, že Bach do ministerstwa wstaupiti nechce, naplňuje nás opět obáwáním. Bach jest nejschopnější muž z předešlého ministerstwa, o němž dobře wíme, že nechce wstaupiti do nowého ministerstwa leč pod tau wýmínkau, aby bylo pewné, stálé, důwěru požíwající a schopné udržeti mocnářstwí, jmenowitě ale tak zwané koaliční t. j. ze wšech národností sestawené. Jestli tedy Bach wstaupiti nechce, musíme se strachowati, že nowé ministerstwo nebude míti takowých wlastností, čehož newyhnutelný následek musí býti brzký pád tohoto ministerstwa, poněwadž nebude mít důwěru wětšiny we sněmu. A časté změny ministerstwa jsau hlawní záhubau pro zem!! Awšak se již opona brzy wyhrne, dne 15. počne sněm, a do té doby jistě bude ohlášeno nowé ministerstwo.


20. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
Tento týden začne pan dr. Vend. Grünwald swá česká čtení o knize obecných zákonů občanských. Za základ čtení swých použije, jak se dowídáme, alespoň w předních hlawách, překladu tohoto zákonu, na kterém nyní saukromá společnost českých práwníků pracuje. Starší překlad ( od Weselého pracowaný a od Nejedlého oprawený ) jest, jak wůbec známo, práce welmi nespráwná a nesrownáwající se s nynějšími pokroky našeho jazyka na poli práwních wěd. Přáti jest, aby p. doktorowi wykázány byly jiné hodiny, než we kterých přednáší o témž zákonu prof. Weselý německy. Myslíme, že se tím wyplní obecné přání pp. posluchačů práw, jenž obojí wýklad slyšeti si žádají. Připomínáme ještě, že náwštěwní wyswědčení p. dra. Grünwalda budau míti stejnau weřejnau platnost jako wyswědčení řádného professora.


21. říjen 1848, Zdroj: Národní Noviny, Část: X, Titulek: [úvaha o situaci národů], Autor: Havlíček, Karel
H. B. We Wídni a w Pešti rozhodne se nyní snad již brzy osud Rakauska, osud Slowanů w Rakausku, ne w pokojné raddě, jak se posud myslelo, nýbrž mečem a střelbau. My Slowané, znajíce dobře sprawedliwost swé wěci, chtěli jsme jen pokojně na říšském sněmu rozhodnauti o tom, w jakých poměrech máme nyní we swobodném Rakausku podlé sausedních národů žíti: ale odporníci naši Maďarowé i Frankfurtisté jak mile pozorowali, že se sprawedlnost díti a neslušné panowání jejich přestati má, chopili se ještě naposledy meče, podaří-li se jim snad hmotnau mocí zwítěziti nad wětšinau we sněmu. Každému bylo známo, že revoluce Wídeňská od 6. října byla protislowanská, frankfurtsko-maďarská, wšichni Maďaři a wšichni Němci To můžeme pozorowati z „ Deutsche Zeitung aus Böhmen “, z chowání Liberce atd. tomu dobře porozuměli: čím to jest, že jen Slowané, jenom našinci buď hned wěci neporozuměli nebo posawad ještě porozuměti nemohli a nechtěli. Ohlédněme se mezi Slowany rakauskými, jak se kteří po událostech Wídeňských zachowali. Jihoslowané, kteří nyní wšichni we statečném boji jsau o práwo swé, nejrázněji se obořili proti Wídni, w nowinách a w časopisech jejich nenacházíme ani hlasu, který by se snažil osprawedlniti nejnowější revolucí Wídeňskau, nebo ji nazýwati bojem o swobodu. Jihoslowané jakožto národ bodrý, zdrawý neočekáwají, aby jim někdo jiný swobodu wydobýwal, oni důwěřují sami w sebe a jenom sami o swau swobodu bojují. Mezi Slowáky a Rusíny též ani jediného hlasu neslyšíme ku prospěchu Wídeňanů, tito kmenowé slowanští dobré tušení mají o tom, že swoboda pro Slowany pocházeti nemůže a nebude od Maďarů ani od Němců. Bolest a žal swírá wšak srdce slowanské, když wzpomene na Poláky. Tento nešťastný, odštěpený, zpanštilý kmen slowanský nesdílí s námi ostatními nikdy ani radost ani žalost, on wždy o samotě opodál stojí, hrdě, bez naší pomoci chtěje dosáhnauti swého blaha, ba on se raduje, když my kwílíme, a kwílí, když my se radujeme. Poláci sebe nikdy upřímně za spolubratry naše nepowažují, a byl-li čas, kdežto Slowanstwo u nich w módě bylo, přece nikdy newešlo do krwe; přišla bauře, a Poláci přestali býti Slowané a začali být zase jen Poláky. — S Maďary, auhlawnímí škůdci Slowanstwa, bratrují se wždy, ba i s Frankfurtisty, kteří jim přece nedáwno oddekretowali půlku Poznaně k německé říši, i s těmito chtějí raději se bratrowati, než s námi. We sněmu Wídeňském od 6. října hrají Poláci skoro nejznamenitější rolli. Polská šlechta A to jest wlastně až posud národ polský, neboť rolník w Polště posud nedospěl ke wzdělání, a měšťanstwo jest židowstwo. od roztržení Polska nemyslí na nic, než na revoluci; revoluce, ustawičná revoluce jest žiwot těchto obyčejně málo neb nic nepracujících šlechticů, a kde jest revoluce, tu je Polák, a kde je Polák, tu je revoluce. Jak mile nastala revoluce we Wídni, byli Poláci hned we swém žiwlu, nedbajíce na aučel revoluce, chopili se hned pilně anarchistického díla. Polák, pamětliw příliš starých urážek, nenáwidí Rakausko z celé duše swé, a pomsta jest mu tak sladká, že ji třeba ke swé nejwětší škodě wyhledáwá. Časopisy polské jsau nyní naplněny jásáním nad 6tým říjnem a urážkami českých deputowaných za to, že ze sněmu odešli. Jaký aučinek měli události Wídeňské u nás, wí beztoho každý. Také u nás w Praze počali se ozýwati hlasowé přízniwí revoluci Wídeňské, nyní ale skoro wšichni umlkli, až na jeden neb dwa malé časopisy Pražské, jejichžto křiklawost ale tak dobře známa jest, že na jejich hlas žádný maudrý nic nedá. Ostatní wšichni, ačkoli dříwe mnozí proti poslancům českým a ku prospěchu Wídeňanů se prohlásili, přece nyní po lepším poznání wěci úsudek swůj změnili. Duch lidský příliš podroben jest moci zwyku a welmi nesnadno se wprawí do jiných okolností. Za býwalých časů měli jsme wládu despotickau zlau, a proto byla ta wláda i se wším, co od ní pocházelo a co s ní we spojení bylo, we sprawedliwé nenáwisti. Nyní se wláda změnila ( nejposlednejší ministerstwo zajisté bylo w celosti swobodomyslné a řádné ), ale tito lidé se nezměnili, oni se wždy ještě drží starých slow, byť by i smysl nyní byl celý jiný, oni wždy ještě ochotně se přidrží každého, kdo proti wládě stojí a proti wládě žůří. Tak ku př. jsau nyní záležitosti dworu císařského a záležitosti Slowanů rakauských auzce spojeny; my musíme držeti Rakausko, abychom zůstali we spojení s ostatními Slowany a společně se podporowati mohli; dwůr musí držeti Rakausko proto, že jest koruna jeho. Ale najdau se lidé, kteří raději budau držeti s Frankfurtisty ke swé wlastní škodě, než se dworem ke swému prospěchu, a proč? — protože si již zwykli powažowati to za liberální! — lnu, komu není s hůry dáno, w apatyce nekaupí! — Ale to jest jisté, že ten, kdo ještě neumí hleděti na smysl, nýbrž jen na slowa, by neměl se míchati do politiky, neboť uškodí swau dobrau wůlí ale malým rozumem wíc než zjewný nepřítel. Jak nyní wěci stojí, nemáme se co obáwati. Sněm říšský bude jistě a w nejkratším čase od JMC. na jiné místo přeložen — na které, se posud s jistotau udati nemůže. Weliká síla wojenská, která se brzy okolo Peště a Wídně sestawí, brzy zajisté pokoří stranu maďarskau a frankfurtskau, pak ale uwidíme, bude-li dwůr císařský pamětliw toho, kterak jsme se my Slowané zachowali w době nebezpečné. Říká se, že welcí pánowé rádi zapomínají na dobrodiní, ale na wýchodě jest opět příslowí, že dobrau službu král nikdy nezapomene. Nadějeme se, že se dwůr náš říditi bude wždy podlé tohoto posledního příslowí, a byla by to i skutečně swatá jeho powinnost, aby nám Slowanům wždy odstrčeným při kwase, ale wždy newyhnutelným při práci, konečně upřímně a beze wšech těch kliček i welkopanských pomáhal k dosazení skutěčné rownopráwnosti. Wíc nežádáme, a pokud maudří zůstaneme, žádati nebudeme. Ostatně ale musíme se přiznati, že poučeni trpkau zkušeností, na nikoho jiného se nespoleháme, než sami na sebe, a kdyby se celý swět proti nám postawil, musíme opřeni na swé dobré práwo, swau wlastní prací a přičinliwostí dosáhnauti toho, co nám před Bohem a před swětem patří.


14. prosinec 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Deník všeobecný, Titulek: [tinktura na holení], Autor: Havlíček, Karel
Radujme se, weselme se, kdo má wausy! neboť wynalezena jest w Hradci Štyrském za 20 kr. stř. flaštička: Schnellrasir-Tinktur to jest po česku: ajznpón-mejdlo, kterým wausy, když se před holením namaží, tak omámeny jsau, že samy potom břitwě do cesty lezau, jako by křičely: Pojď jsem a wezmi mne s sebau. Zkrátka kdo se tauto tinkturau při holení maže, má po holení obličej hladký jako štiku, a když je břitwa ostrá, nic ho to nebolí. H. B.


3. září 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: 6ertovné novinky, Titulek: [Podivín v Bruseli]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. * – * W Brušeli zemřel nedáwno podiwín umělecký, šlechtic pan N., který celé swé znamenité jmění ( 40.000 fr. ročních důchodů ) wynaložil na kupowání obrazů flémských wýtečných malířů, až sebraw nejkrásnější sbírku na žebrotu se přiwedl. Přece wšak, trpě nejhorší nedostatek, nemohl se nikterak odhodlati, aby některý ze swých obrazů prodal, raději by byl hlady umřel. Konečně žiwil se s jedním starým služebníkem, který mu i bez platu wěrně we službě zůstal, ze zpropitného, co cizinci nawštěwující jeho wýtečnau obrazárnu tomuto dáwali. A když konečně wěrný služebník umřel, zastáwal pan N. sám jeho místo. Když cizinci na obrazárnu se podíwati přijeli, oblekl na se livereji, a oznámiw jim, že pán doma není, prowáděl je po celé obrazárně, při čem wýbornau známost we wěcech uměleckých jewil. Přišla-li řeč na pána, prawil sám o sobě: „ Pán jest podiwín, blázen! Škoda, že nemá příbuzné, dali by jej pod poručenstwí úřední “, a když se prohlídka zkončila, postawil se filosofský u dweří s nataženau na zpropitné rukau. – * – * Nedáwno nalezl kupec w Edinburghu na ulici sáček se znamenitau sumau peněz. Domýšlel se, že jej ztratila paní mu neznámá, kterau práwě před sebau po ulici jíti widěl. Aby wšak úplně jistau cestau kráčel, wymyslil si následující zkaušku. Přiblížil se k oné paní se smeknutým klobaukem, a co chudý řemeslník žádal ji o almužnu. Napřed jej sice paní odbýwala konečně ale na jeho neustupné prosby sáhla po sáčku – ale welmi uleknuta zpozorowala, že sáček nemá. Dle tohoto uleknutí poznal kupec, že oprawdiwá majitelka sáčku nalezeného jest, který jí hned se zdwořilau poklonau odewzdal, dodaje napomenutí, aby budaucně k chudým byla štědřejší. * – * Wůl sám sebe sežral z newzdělanosti. Časopis Ost und West podáwá nám směšnau anekdotu o wolu a o bankonotách. Jistý hospodář totiž prodal za 40 zl. stř. wola swého, kterého se již dáwno zprostiti chtěl. Radostí, že se mu jeho dáwná žádost tak dobře poštěstila, pustil se s prodaným wolem do důwěrné rozmluwy: „ Widíš chlapíku “ – prawil strkaje mu 4 bankonotowé desítky pod nos – „ widíš, co jsem za tě dostal. “ Tu wšak wůl, neznaje důležitost bankonot, a co hrubý materialista maje myšlenky swé wždy jen blízko sena, mrskl po bankonotách jazykem, a pohltil je w okamžení, k nemalé mrzutosti swého býwalého pána.


1. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Redakční sdělení], Titulek: Strany předplácení, Autor: Havlíček, Karel
Strany předplácení. Odbíratelům swým wenkowským dáwáme tímto zpráwu, že dle nejnowějšího wyjednáwání našeho s c. k. poštau půlletní předplacení s obálkau na c. k. poštách stojí 8 zl. stř., bez obálky ale předplácí se jenom 7 zl. 48 kr. stř. ( omylem nám dříwe udáno bylo 54 kr. ) Kdo bez obá1ky předplatiti chce, nejlépe učiní, zaplatí-li u té c. k. pošty, která mu nejbližší jest a kde swé nowiny odbírati hodlá. Také oznamujeme, že nyní ne jako posud sama nowinárna, nýbrž jen c. k. pošta obálky dáwati bude, a tedy chyby atd. ne od nás, nýbrž jen od c. k. pošty pocházeti budau. Také za rozesílku jen c. k. pošty stojí, a tam se každý přihlásiti rač, stanau-li se nějaké nepořádky.


28. březen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Český učedník we Wídni., Autor: Havlíček, Karel
W tomto ohledu radíme horliwým našincům we Wídni, aby se strany těchto záležitostí k wys. welebné konsistoři Wídenské a na jiná místa kde zapotřebí jest s dobře sepsanými a odůwodněnými žádostmi obrátili, které žádosti když od mužů usedlých a wážných podepsány budau, s dobrým prospěchem nikterak se neminau. Neslušno zajisté jest ( jak každý nahlíží ), aby se úřadowé z časopisů o potřebách lidu dowídali; časopisy rozšiřují známosti takowé jen w obecenstwu, aby se tak snadněji našli mužowé, kteříby pak wěcí těchto se ujmauti a u auřadů je wyjednati si neobtěžowali. Red.


2. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Polemika s Lloydem], Autor: Havlíček, Karel
– Když oktrojowaná ústawa od 4. března prohlášena byla, tuť neměla wětšího chwálořečníka nad Lloyda. „ Naše očekáwání jest wyplněno, píše Lloyd od 7. března. Nestojíme již na půdě revoluční, nýbrž na půdě ústawní. Máme již práwa i powinnosti, i známe je. Ze tmy a zmatků wybředli jsme již na swětlo, k prawdě. Péro nowináře nepotřebujeť chwáliti raddy koruny za takowý skutek; neb skutek tento náleží do dějepisu, a dějepisci dowedau ho oceniti. – Měsíc březen r. 1848 přinesl nám swobodu, wšak měsíc březen letošního roku přinesl nám již zralé owoce. “ – Neuplynulo ještě mnoho času od oné doby, a Lloyd není již spokojen s ústawau od 4. března, ano on ji haní a prohlašuje její w skutek uwedení za nemožné, proto že mají zemské sněmy woliti poslance do hořejší sněmowny. „ Nejwětší politická chyba, píše Lloyd, která se při sestawowání ústawy od 4. března stala, jest, že bylo zemským sněmům ponecháno, aby poslance do hořejší sněmowny wolily. Tím se stane, že wolební okres pro hořejší komoru jest wždy tak weliký, jako korunní zem sama, a za druhé, že budau wždy mužowé té samé politické strany od wětšiny sněmu do hořejší komory zwoleni, třebas to bylo z tak weliké země, jako jsau Čechy neb Uhry. “ – Teď již widíme, kam to bije. Lloyd dostáwá strach, že na domácích sněmích bude liberální strana míti přewahu, a že tedy následowně zwolí příwržence swé strany do hořejší komory, neb jak Lloyd prawí, muže té samé politické strany, což prawdě welmi podobné jest. Wšak Lloyd nechce, aby se to stalo, a protož wychwálená ústawa jest najednau chybná, i musí býti přejinačena, aby jen w žiwot uwedena býti mohla. O napraktičnosti nadřečeného spůsobu wolby argumentuje Lloyd takto: Byl prý by weliký nerozum, učiniti z celé korunní země jedinký wolební okres, který by dohromady wolil wšecky poslance do dolejší sněmowny, neb by ta politická strana, která by měla přewahu, zwolila wšecky swé kandidáty a druhé menší strany by podlehly. Když by to byl wšak nerozum při wolbách do dolejší sněmowny, zůstane to též nerozumem, když se to stane při wolbách do hořejší sněmowny. Lloyd prý by takto zwoleným mužům neswěřil moc po 10 let na sněmu rokowati, wšak pauze jen z té příčiny, žeby tito zwolení nebyli příwrženci jeho strany. – Wšak Lloyd má ještě jiný důwod, proč chce, aby ústawa od 4. března změněna byla. – Dříwe prý, než může říšský sněm swolán býti, musejí býti pohromadě sněmy zemské, i musejí zwoliti poslance do hořejší sněmowny. Wšak wšecky zemské sněmy nemohau nyní swolány býti pro nepřemožitelné obtíže. Národ ale musí míti říšský sněm za každau cenu, třebas i přitom ústawa od 4. března změněna býti musela. W Uhřích nemůže sněm zemský ani za rok swolán býti; když tedy nemůže poslance do hořejší komory woliti uherský sněm, ať je wolí uherský národ. Aby wšak spůsob wolby byl w celé rakauské říši ten samý, ať tedy we wšech korunních zemích newolí poslance do hořejší sněmowny sněmy zemské, nýbrž ať je wolí národ dle wolebního řádu. “ Tento autok strany reakcionářské na ústawu od 4. března není nám pranic podiwný, neboť wíme beztoho, že nepoctiwí lidé jen tak dlauho se drží nějakého zákonu i hájí jen dotud jeho platnost, dokud jim jest tento zákon prospěšný. Jak mile ale poznají, že tente zákon též jest w něčem prospěšný straně odporné, zawrhují sami prwní jeho platnost i tlačí na jeho změnu. Lloyd, který ústawu od 4. března jako wzor dokonalosti až do nebe wynášel, poznal nyní, že není tato ústawa přece tak osnowána, aby wšecky snahy liberální strany udusiti mohla, že ponecháwá liberální straně přece ještě wyhlídku na přewahu, a pročež radí nyní k tomu samému, což dříwe jinému za nejwětší hřích pokládala, totiž k změně oktrojowané ústawy od 4. března. Pomoz co pomoz, jen když wyhrajem, myslí si Lloyd.


3. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [satirické zprávy], Autor: Havlíček, Karel
– Znamenitému žurnalistowi francauskému Jul. Janin’owi uřízli prý při slawnosti otewření železné dráhy w Lille turecký řád Nišan Iftichar ( s drahými kameny s kabátu. Daufáme že mu ho zase turecký sultán nahradí: byloť by wěru diwno, aby sprostý zloděj francauský člowěka o čest přiwésti mohl, která se mu od tureckého sultana stala. – Nedáwno se udala we Wídni scéna welmi pohnutliwá. Jeden šwihák ( wostříž ), který před půl druhým rokem swůj frak do zastawárny dal a jej wíce newyplatil, poznal jej nyní – na tarmarku. – Na universitě Kilské ( Kiel ) jsau jen 200 studujících a 52 profesoři, na jednoho profesora přijdau studenti 4 11/13. U jednoho takowého profesora byl na náwštěwě cizinec, tu najednau se hrne celá rodina k oknu wolajíc: „ Tamhle jde! Tamhle jde! “,, Kdo pak? “ tázal se cizinec užasnut.,, Náš študent! “ zněla hrdá odpowěd. – P. profesor totiž měl tohoto jedinkého posluchače. – Proč nazýwáme sbírku zákonů,, Corpus juris? “ tázal se profesor žáka. „ Bezpochyby proto, poněwadž duch z nich wywanul a jenom tělo nám zůstalo “, odpowěděl tento.


19. listopad 1846, Zdroj: Pražské nowiny, Část: [titulní strana], Titulek: Co jest Obec?, Autor: Hawlíček, Karel
Co jest Obec? ( Pokračowání. ) Nebylo by dobře rozkládati a posuzowati zde rozličné aučele obce bez ohledu na naši skutečnost, neboť jsme již dáwno přeswědčeni, že se má při každém přemýšlení a rozjímání wyjíti od něčeho skutečného, ne pak we wětru ideas honiti, jak prawí náš Komenský welmi trefně w Labyrintu swěta. – Přede wším zde musíme pozornost na jednu sice nahodilau, ale předůležitau okolnost obrátiti, a sice na tu, že jsme do obce, we které žijeme, dobrowolně a po dobrém rozwážení newstaupili, nýbrž se w ní zrodili, a tak nechtíc se audy obce stali. Když člowěk sám a dobrowolně k obci přistaupí, skoro wždycky celé zřízení její napřed zná, a práwě proto přistupuje, že se mu toto zřízení a tyto ústawy zalíbily, že sauhlasí s jeho smýšlením. Takowý pak aud obce, znaje zákony a účele obce a řídě se dle nich, jest wždy užitečný. Naopak ale občané nepřistaupiwší dobrowolně k obci, a žijíce w ní jen proto, že se tam narodili, neznají obyčejně ( nemyslíme, že by tak wždy býti muselo ) ani aučele obce swé, ani zřízení ( zákony ) její, a takowé občany neměli bychom ani občany nazýwati, nýbrž wlastně nábytkem obce. Neboť zrowna tak, jako almara postawená k pohodlí mému w mém pokoji nemůž býti nazwána obýwatelem mého pokoje, proto že tam stojí newědomky, a ne k swému nýbrž pauze k mému prospěchu: zrowna tak obywatel obce, neznající účele a zřízení její, a nepůsobící wědomě a samowolně k tomuto účeli nezasluhuje jméno občana, a není také aud, nýbrž nábytek obce. Toto podobenstwí dále wyswětlowati nemůžeme: každý wšak sám nejlépe to učiniti dowede. Občan neznající účele a zřízení ( zákony ) obce swé, newědaucíc co se w ní děje, jak se řídí, nechápající celé ústrojí její, nemůže také ani dobře znáti swé powinnosti, tak jako ani swých práw nezná. Takowá newědomost a slepota občanů jest wšak k nejwětší škodě celé obce ( owšem i wšech občanů jednotliwých ). Každému z nás budau následky té newědomosti známy ze zkušenosti. Jak často widíme muže jinák w privatním žiwotě swědomité, kteří by žádným spůsobem nikoho ze sausedů swých ani o nejmenší wěc neošidili, proti státu jednali lstiwě a welmi ošemetně. Patřme na weřejné stawby, na silnice, železnice, na pachty, odwody k weřejným zemským potřebám a wůbec na wšechno, co obec na swé útraty koná, jaké se tu často dějí podwody! Tu pašowáním, tu podwodnickým wyhybáním-se dani předepsané, tu uplácením, tu zas přijímáním úplatků, tu špatnau prací atd. atd., nejeden dle swého spůsobu šidí obec. Ba tak dalece jest w tom ohledu cit klesly, otupělý ( neb wlastně neprobuzený ), že takowé podwody obce ani we weřejném mínění hanebné nejsau. Kdož by se ku př. styděl říci, že kauří pašowaný tabák? ( Pokračowání. )


26 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Titulní strana], Titulek: [Redakční sdělení], Autor: Havlíček, Karel
[ ruka ] ] Poněwadž nyní expedice nowin w našich rukau jest, můžeme w každé době přijímati předplacení měsíční, i se zášilkau poštowní w obálce, a sice měsíčně za 1 zl. stř. Na máj i čerwen dohromady stojí předplacení 1 zl. 50 kr. stř. Peníze zasílají se expedici Národních Nowin w Praze, a přijímají se na wšech c. k. poštách bezplatně, když jenom na obálce stojí: Předplatní peníze.


12. leden 1850, Zdroj: Národní noviny, Část: Morava, Titulek: [komentář k článku Moravských novin], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Morawské nowiny od 10. ledna přinášejí článek proti dopisowatelům z Morawy do N. N. s následujícím naivním začátkem: „ Z Kunstátu 6. ledna. Dnes bych měl Wám dosti co psát. Umínil jsem si wšak jen o jedné wěci se zmínit, ostatek sobě ponechám na budaucnost. Než wšak započnu, musím se ohradit proti každé i té nejmenší pochybnosti jako bych snad nebyl skutečným dopisowatelem Waším. “ Nyní následuje filipika proti našim dopisowatelům z Morawy, o kterých se prawí, že swé dopisy w kawárnách neb we sklepě při piwě fabrikují, že wšechno tupí co jest morawské, že jsau škrabálkowé, a že to dowede každý chlapec na pastwisku atd. Jaký jest to ale dopisowatel do Mor. Now. který sám prawí, že by měl dost co psát, ale přece nic nepíše, nýbrž jen zbytečné tupení ( beze wšech totiž důwodů ) proti jiným dopisowatelům zašle, zapomínaje, že on sám práwě to činí, co jim wystawuje, totiž že tupí jiné a k tomu welmi hrubě a sprostě!? Takowý dopis jako on z Kunstátu datowal, může se napsat práwě w každé kawárně, we sklepě ano třeba i w kurníku, proto že w něm o Kunstátu ani zmínky není, což sám p. dopisowatel dobře cítil, a proto se hned na počátku dušowal, že skutečně dopisowatelem jest, aby totiž nikdo nemyslil, že snad některý příliš horliwý praktikant w redakci Mor. Now. jest otcem toho Kunstátského křiklawého noworozeňátka. Co se ostatně našich dopisů z Morawy týče, může se mezi rozumnými lidmi jen o to jednat, jsauli důtky w nich obsažené prawdiwé aneb wymyšlené. Jsauli nepra wdiwé ať wystaupí tedy onen rytíř Kunstátský a zahanbí naše do pisowatele, jsauli ale prawdiwé ať ‒ mlčí. My owšem nemáme ten spůsob záwiděti některým nowinám úwodní články o tom, jak se jeden zamilowal do holky s 24.000 zl. stř., aneb dopisy, we kterých páni dopisowatele oznamují slowútné redakci a pánům abonentům jak se wyspali, aneb kolik bylo hostů při visitací a jiné podobné důležité pro obecenstwo wědomosti, a jestli naše dopisy jsau jiné, žádáme aby také nám byla swoboda w tom ponechána. Nám záleží alespoň tak mnoho na pokroku Slowanstwa na Morawě jako komu jinému, a že swé dopisy z Morawy nepřijímáme z nepřátelských aumyslů, to nám snad obecenstwo morawské i české na pauhé slowo wěřiti bude, aniž na to zapotřebí jest swědectwí z Kunstátu. Konečně ale každý, kdo naše dosawadní chowání k redakci Moraw. Nowin pozorowal, musí uznati, že bylo wždy šetrné a že jsme se po celý čas warowali nějakých rozbrojů, ku kterým pak Morawské Nowiny samy počátek a příčinu podaly. Také dopis w čísle 314 N. N. který snad hlawně popudil pana z Kunstátu, zmínil se welmi šetrně o Morawských Nowinách. Jsme ale nyní přinuceni podotknauti, že nemáme žádné potřeby otcowského ponaučení od Mor. Now. dostáwati a přijímati, ať si jest z Brna, z Wídně aneb z Kunstátu datowané.


27. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Rozmanitosti, Titulek: [polemika s Olomouckými vládními novinami], Autor: Havlíček, Karel
Wládní nowiny Holomaucké: Öster. Korrespondent píší dne 24. března: „ Prudkost jihoslowanských a českých nowin roste každým dnem, a důkaz, že tak řečené smýšlení národů nejsau než náhledy jednotliwých nespokojenců, leží na jewu. Došlé dnes nowiny: Südslavische Zeitung podněcují oheň opět, protože list pro říšské zákony w německých zemích má obsahowati po boku text německý. Z toho chce odwoditi zkrácení zásady rownopráwnosti národů! Nowiny české sekundují podobně jihoslowanským a namluwí lidu wěci a dráždí ho, místo aby šlechetnau řečí, a má-Ii to být opposice, důstojnau opposicí pracowaly na zřízení společného Rakauska. “ My musíme dodati, že se lid owšem dráždí, ale kdo jej dráždí? Jenom ministerstwo! Amen.


17. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Sněm českých stavů.], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Dne 11. Kwětna byl započat letošní sněm weřejně a slawně, jak obyčejně. O hodině 10. sjeli jsau se Pání Čeští wšech 4 stawů, totiž stawu duchowního, panského, rytířského a městského, jakožto zákonní předstawowatelé weškeré země, na hradě Pražském, aby poslechli postuláty čili požadowání J. Milosti krále našeho strany daní na rok 1847. Když i králowští páni komisaři w průwodu několik wyslanců ze shromážděných pp. stawů přijeli a s těmito místa swá we sněmowně zaujali, otewřely se dwéře wedlejší weliké síně, aby též lid obecný wstaupil, načež dotčené králowské postuláty weřejně přečteny byly — napřed w řádné Češtině a nápotom němčinau. Než poslednější ( německý ) čtenář dokončil, sestaupil onen ( český ) s trybuny a podal králowský rozkaz s přiwěšenau welikau pečetí Jeho Excel. panu hraběti Salmowi, jakožto náměstníku nejwyššího purkrabstwí a přednostowi pp. Stawů, kterýžto wzaw králowský list, rozestřel a pozwedl jej, a wšem přítomným tak ho poukázaw, pronesl w uctiwosti zatimní odpowěd swau we jménu wšech pp. Stawů opět jádrnau Češtinau asi w ten smysl: „ jak předobře porozuměli stawowé králowské wůli, a že požadowání takowé w důkladné uwážení wezmau. “ Tak oswědčují Stawowé Čeští každoročně, že nepřestali býti prawými Čechy! Cítili sme se zas jednau práwě jako doma. Tak tu řečí obau w zemi obwyklých – materské totiž i německé – slušně šetříno. Kéž by to bylo tak wždy a wšady! Co Maďarowé w Uhrách nedáwno teprw pracně dosáhli, aby se totiž záležitosti zemské w jejich řeči wyjednáwaly, to nám zachowáno od stara přes doby nejsmutnější až po ten čas národnosti naší opět přízniwější. Jak někdy pauhý zwyk dobré wěci poslouží! nebo ním hlawně udržána byla ctihodná tato památka slawných otcůw k uwědomění potomstwa! Ostatně je wůbec známo, že nejdůstojnější prelátowé předstawují staw duchowní, wyšší šlechtu knížata, hrabata a baroni staw panský, rytířowé staw rytířský, a zástupcowé některých měst zwláštními wýsadami opatřených — staw městský w Čechách. Posledních ( takowýchto měst ) počítá se posud jen 4 zde a 3 krom Prahy.


28. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: Hlavní vada a následky našeho veřejného vychování, Autor: Havlíček, Karel
Hlawní wada a následky našeho weřejného wychowání. Práwě když jsme chtěli w obšírnějším článku, ku kterémuž nám spis Dra. Braunera příležitost podal, pokračowati, zaslán jest nám přítomný spis co příspěwek. Poněwadž práwě při wychowání jsme zůstali w předešlém čísle, může welmi whodně článek tento co wstawka následowati. Wychowání, školy atd. jsau, jak již čtenářstwo naše pozorowati mohlo, naší oblíbenau stránkau. Uznáwáme owšem, že jest ještě mnoho jiných rowněž důležitých wěcí, na které pozornost swau obraceti máme, ale školy zdají se nám býti začátek wšeho ostatního. Pečujme jen o dobré školy, ostatek nám bude přidáno. Redakce. W této době nejen industriálních nýbrž i pædagogických interessů, kde se jak o zwelebení rozmanitých wětwí průmyslu, tak o wychowáwání rozličných tříd národa na základech přírody a prawé maudrosti upřímně a bez přetwáření jedná, nutno jest, wšecky temné stránky a wady našeho posawadního wyučowání odhaliti, aby jasná, byť i smutná prawda oči wšech oswítila a každé šlechetné srdce pro změny roznítila, jakéž by netoliko našemu národu, nýbrž i naší Wládě w každém ohledu prospěšny a spasitelny byly. K podotknutým wadám náleží bez odporu také wychowáwání našeho českého duchowenstwa. Nebylli náš dcuhowní tak šťastný ( aspoň šťastnější než jiní ), aby se byl narodil we wesnici aneb w malém městečku, kam nepřiměřené wyučowání w neznámém jazyku swými ducha i srdce zachwacujícími rameny ještě nezasáhlo, nenalezá pak po celý dlauhý běh swých pracných studií nikde příležitosti, kde by té důležité řeči, w které pak lid i mladá jeho pokolení po celý žiwot swůj wyučowati, těšiti a napomínati má, aspoň obstojně, neřkuli dokonale, naučiti se mohl. Prawímť: nikde, neboť žeby se mohl w tom kratičkém čase, we kterém se mu za studií theologických, a k tomu ještě mimořádně, příležitost k tomu poskytuje, w řeči, které se nikdy prawidělně neučil a na kterau pro sama němčinu, latinu, řečtinu, hebrejštinu atd. ani mysliti nemohl, dobře naučiti – tomu snad nebude nikdo oprawdu wěřiti! A umíli mluwnici, kde pak jest copia verborum? K tomu se ještě w některých klášteřích na důkladnější známost českého jazyka tak přísně nehledí; novicowé učí se franštině a wlaštině, klerikowé přednášky řeči a literatury české na wysokých školách nenawštěwují, a nemohauce se wykázati wyswědčením z nich, odbýwaji swé kazatelské probatiky, jak jim to pohodlněji, po německu – a pak – pak přijdau do českých osad za wychowatele a wzdělatele českého lidu a české mládeže! – 30 Tak se zaopatřuje jádro a síla národu! – Jaké to následky míwá, každodenní zkušenost ukazuje. Takowý mladý duchowní umí pak wšecko, jenom ne to, čeho nejwíce potřebuje. W řeči jest mu s nesmírnými těžkostmi zápasiti; mnohé z toho, co k lidu a mládeži mluwí, jest směšné, mnohé nesrozumitelné, nebo často užíwá neznámých, někde pochybných slow, we zcela jiném smyslu, často se zas dopauští hrubých germanismů. jejichžto smysl jen ten uhodne, kdo dobře německy umí. Coby měl akožto wzdělaný člowěk i řeč lidu a mládeže wzděláwati, ještě ji kazí. On učí dítky znáti „ Apoštolowé " Páně, on jkárá „ hříšníci, " a zwláště „ marnotratníky, a cizoložníky " jsau mu protiwní. Jsa na konci swých dlauhých studií, musí se teprwa wynasnažiti, aby mnohé nepotřebné wěci zapomněl a mnohým potřebným se přiučil. Skončiw u ž musí teprw u a začíti. Přede wším musí se owšem učiti tomu, co dítky jeho již umějí, totiž – českému katechismu. Českému katechismu! Nastojte! kdo by tomu uwěřil? wyštudowalý český duchowní musí se učiti českému katechismu! A přece jest tomu tak! přec jest to bohužel prawda, ať jest to psáno neb není. Kde pak měl ubohý příležitost, jemu se naučiti? nepřáloli mu nebe naroditi se u pluhu anebo w dílně maloměstského řemeslníka; a staloli se to, jistě od těch dob již mnoho zapomněl! – S jakau chutí má potom takowý duchowní školu nawštěwowati? s jakau chutí má na kazatelnu wstupowati aneb křesťanské cwičení držeti? Wšude nachází těžkosti, wšude mu potřebí welikého namáhání. On neumí w řeči národa swého ani mysliti, nebo mu byl swými studiemi odcizen. Předstawme si tu wěc jen hezky žiwě před oči, a pomysleme si, jak by bylo as rozenému Němci, kdyby swá studia od nejautlejšího mládí po česku odbýwal, a pak – nanejwýš w několika dnech w roce německau mluwnici proběhna – najednau co německý řečník, německý katecheta wystaupiti měl. Tak býwá w těchto případnostech rozenému Čechu. Ona copia verborum, kterau snad z otcowského domu sebau byl přinesl, dílem se dlauhým neužíwáním ztenšila, dílem u wěcech, o nichžto we swém úřadě mluwiti má, nepostačuje. On wí ku př., jak se to a to – o čem newyhnutelně mluwiti musí – w morálce, dogmatice, pastorálce, liturgice, práwu církewním atd., po latinsku aneb i po německu jmenuje, ale po česku, jak by to práwě nejwíce potřebowal, neslyšel to ani na nižších ani na wyšších školách, co žiw jest, jmenowati. To samé platí o textech z písma sw., o citátech ze sw. Otců atd. – Chtčlli značení odlišné hranice slov a tiskové chyby č místo ě by snad ještě něco ze zeměpisu, přírodopisu atd. přednášeti, – wšude se mu nedostáwá potřebných českých terminů. K čemu se tedy mnohým wěcem učil, proč jim wšecky duchowní síly swé, ba ještě wíce obětowal, když se jim nyní sám w jiné řeči poznowu učiti musí? Pro úřad weřejný musí se privátně wzděláwati, nechceli jej jinak jen leda bylo zastáwati. A kolik jest asi těch, kteří to skutečně učiní? Jsau to jen někteří zaswěcenci, kterým blaho lidu a mládeže skutečně na srdci leží, kteří, nelibujíce si w obyčejném šlendrianu a nejsauce příwrženci té školy, jejížto zásada jest: „ Sua facere taliter qualiter et sinere mundum vadere sicut vadit, " pewně w srdcích swých přeswědčeni jsau, žeby to nebylo pro žádného z nás dobře, kdyby jedna část člowěčenstwa ustawičně dále kráčela, druhá wšak, a to silnější, w každém národě ustawičně we swé hrubosti, newědomosti a neumělosti zůstáwala. ( Budaucně dále. )


30. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
– Před delším časem již podali práwníci zdejší na wládu žádost, aby wyswědčení dra. Fryče, přednášejícího w jazyku českém řízení saudní, stejnau měla platnost s wyswědčeními řádných professorů. Tyto dny byl w této wěci zaslán následující přípis od zemské spráwy k práwnickému direktorátu: „ Na prosbu některých posluchačů práwnictwí university Pražské, se zpráwau dne 22. listopadu 1848 č. 28 ke wládě zemské předloženau, oznámilo ministerstwo obecného wyučowání dotčené wládě zemské wys. přípisem dne 24. prosince 1848 č. 8119, že wyswědčením o wykonaných zkauškách i o pilnosti w nawštěwowání přednášek, ježto dr. Frič, jakožto mimořádný docent řízení saudního w jazyku českém na universitě Pražské práwo má dáwati, táž práwní platnost we wšech poměrech a protož i také u přihlašowání se k budaucí zkaušce státní se přikládá, jakož ji mají wyswědčení od řádného professora předmětu tohoto wydáwané. “


13. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Co sedlák?, Autor: X; Havlíček, Karel (přetisk)
Co sedlák? Nowý žiwot nastáwá w celé wlasti naší. Brzy bude i w malé chatrči wyprawowat matka a otec dcerám a synům swým, že jim lepší časy nastanau. Šediwý stařec připomíná sobě doby slawné paměti císaře Josefa II. a wyprawuje wnukům swým, jak se již tenkráte jasnila twáře každého rolníka — w Čechách, na Morawě i w Slezsku; wšickni wzpomínají na dobrého císaře a krále swého, kterýž nakloniw srdce i k nejsprostějšímu stawu počal snímati břímě s otlačených beder jejich, chtě dáti lepší wznik žiwnostem selským. Wšak nad ony doby radostnější ještě jsau nynější časy pro wás, drazí rolníci, milí krajané! i na wás po dlauhém čekání došlo — w Čechách, na Morawě, w Slezsku a po celém mocnářstwí swém císař a král náš Ferdinand ( téhož jména V. ) učinil sobě mezi wámi památku požehnanau. I na wás nejwětší díl požehnání jeho připadnauti má. Diwíte se asi, milí krajané, co se to s wámi děje a díti se má, i potomci waši diwiti se budau čtauce a slyšíce o časech wašich. Dobře, bratří rolníci! diwte se jenom, jest to skutečně podiwu hodno, co se wšemi námi se děje — diwte se a oči otewřete; nebo pomněte, co jste posud byli a co od nynčka býti máte. — Byli jste posud, co jste býti neměli — a máte býti, co ještě nejste. Diwně to arci zní, ale přece tomu tak. — Což jste tedy posud byli a býti neměli? Býwaloť owšem někdy po wlastech našich lépe, nežli w posledních dwau stoletích; awšak sedlákům ani tenkráte blaze nebylo; mračna se pořáde nad nimi wznášela a stahowala, a když se nějaký papršlek swětla blahého pro ně ukázal, hned nowé chmúry jej zapudily; nebylo jim možno widěti kam a jakby se k lepšímu probrati měli; ano některým se ani nezazdálo, žeby kdy i na ně nebe usmáti se mohlo zde na zemi. S bolestí musí každý rolník wzpomínati se na staw swůj, nésti potupu, kterau mu newděčníci po tak dlauhá léta načinili. Ano Sedlák cítil dlauho, že snad proto sedlákem jest, aby jiný jej osedlal, na něm jezdil a rejdy swé prowodil; on cítil, že na něm nejwětší břemeno leží a pořád naň se ukládá; nejmenších práw ale že mu popřáno, on cítil a s bolestí nesl, jak častokráte nelidsky s ním nakládáno — poddanost podobná i otroctwí byla mu trpká a jen uwykna tejrání a 31 otužen jsa w trpěliwosti, dowedl snášeti opowrženost swau; nésti břímě co newolník. A což hůře ještě? Nepřálo se chuďasu ani lepší wzdělanosti pro duši jeho, aby snad prohledna nepoznal křiwých cest, po kterých posawád choditi musel! nepřálo se mu bohatstwí, aby snad w šatu Za časů Josefowých, když na císařských panstwích robota wyzdwižena byla a auředníkům se nelíbilo, že sedlák se zmáhal, a lépe nežli robotník se strojil, hrozíwali jemu, že zase halenu nosit musí; wšak se jim to nepowedlo. rownati se nemohl jinému; nepřálo se mu ani jazyka wlastního, aby oněměl a omámen byl hlaholem nerozumným; nepřálo se mu mrawnosti, aby tato nedokázala mocnost swau; nepřálo se mu wůdců upřímných, aby takowýto nekazili zámysly tajné. Byltě sedlák dojista stwoření opuštěné, we wlastní zemi měl býti cizincem — neměl míti domow swůj, kde by mu wolno bylo. Z toho pošlo, že neměl důwěru k žádnému — ani k sobě samému, znamenaje dobře opuštěnost, zmalátnělost swau. Jediná Církew uznala ho za syna swého, jedině w té poznal, že ceny wší docela zbawen není, jedině ta ho k sobě winula; owšem newždy i on s upřímností k ní se nachylowal; — neb i zde ne bez příčiny cit nemilý se ozýwal w prsau jeho; častokráte i zde nedůwěře srdce jeho se otwíralo; protož ani těšením se s wlastí nadpozemskau nemíwal potěchy takowé, kterážby blažila jej co občana pozemského; odtuď u něho tolik netečnosti, odporného smýšlení w záležitostech domácích; odtud i při něm ne walná útulnost k Církwí. — Tak to bylo s chuďasem sedlákem a s lidem celým, který wlastně národem byl, a že ním jest nepoznáwal, poznati nemohl — nesměl. — Ach! ubohý lide můj! co jsi prowinil, žes tak dlauho snášeti musel křiwdu tak welikau! či snad ponížení swé hluboce necítíš? Dost možná, neboť pauhým nástrojem býwals w rukau jiných, neměls míti ani rozumu, ani wůle swé; nebem jsi se jen měl těšiti, když se ti peklo zde strojilo. Takť wěř, lide selský, bylo s tebau a tak že býti nemělo nyní uznáwej — díky Bohu! žes ještě ani w Čechách, ani na Morawě, ani w Slezsku ani rozumu ani wůle swé nepozbyl. — Nebe se počíná i wám, rolníci, zde na zemi strojiti, otewřel wám jej dobrý král náš Ferdinand. Pomněte tedy dále, co býti máte; dobře ale znamenejte, že to posud nejste. — Wíte bezpochyby wšickni, že máte práwa nabýti, kteráž wám w národu přísluší a patří, máte býti uwolněni w majetnosti, na těle i na duši, wy sestaupíte do řady s ostatními stawy, pod nimiž jste hluboce stáwali. O wašich záležitostech a potřebách bude se weřejně jednati, wy sami budete potřeby a žádosti swé wolně přednášeti; zwolíte sobě sami zástupce swé, kteří by we jménu wašem w poradu wešli s jinými stawy na sněmu zemském. Wrchnosti waše samy uznáwají práwa waše, ony se samy prohlašují weřejně, že upřímně to s wámi míní, wší roboty a obtížné poddanosti chtí wás lehkým způsobem zbawiti. Staw wáš nebude wíce w potupě a w opowržení, on bude dle potřeb a záležitostí wašich rowným práwem ostatními podařen. — Hospodářstwí waše se zwelebí, ku wzdělání duchownímu budau wám rozličné cesty otewřeny, jazyk wáš, za který jste se před ledakýms styděti měli, bude mít wolného průchodu we školách i w úřadech nejwyšších; waše prosby budau slyšány w jazyku mateřském, auředníci budau k wám wlídnější Na jistém panstwí, kde úřadník častokráte poctiwého starce jako otroka peskowáwal, stala se ta znamenitá proměna, že wšem poddaným skrze rychtáře oznámeno bylo, že „ poníženě ručičku líbám “ a přílišné nepatřičné tytule na auřadě přestati mají. Celé panstwí poznáwá w tom welikau úlewu a čeká ještě na důležitější proměny., důwěra k ním nastane, neb oni ne z milosti, ale z powinnosti wás slyšeti budau muset; wojna wás nebude lekati, ani syny ani matky waše před ní se budau třásti; wojsko nebude wás celé zimy, co jste w některých krajinách přetěžce nesli, obtěžowati. Wězte, že tak a ještě lépe s wámi bude — budete prawí občané, jsauce w prawdě domowem we wlasti swé. — Ale než toto wšecko bude, musíte milí krajané! trochu počkati; co máte býti ještě zcela nejste, a bez wlastního snažení wašeho sotwa se wám toho w auplné míře dostane. Jsme wšickni owšem jako noworozeňátka, musíme wšak mužně sobě počínati. Milostiwý král náš postaupil nám část swých práw, abychom s nim o blaho swé pospolu se starali — co si z milosti této králowské uděláme, to budeme míti. Dle toho znamenejte čeští, morawští i slezští rolníci! jestli že chcete, aby se wám i potomkům wašim dobře wedlo a mozoly waše staré swlečeny byly, nesmíte wáhati a jen jako neteční diwáci na Prahu hleděti. K ní co matičce swé se nachylte a k přátelům swým w ni srdce swé nakloňte, s nimi bratrsky mocné ruce si podejte a jadrnau silau swau k blahu celého národu přispějte. Semeno ( jádro ) již zaseto, to jest konstituce, déšť a slunce jemu též popřáno, to jest swoboda tisku, pěstowati, před zkázau neb pohromau jej ochraňowati, owoce dobré z něho klíditi — wše to má býti práce, snažení naše. Jasný král nám toho přeje a Bůh nám wše požehná, abychom jsauce zdární synowé wlasti i Církwe ními se stali. Jenom nyní wíce bystrého rozumu — wíce jadrné wůle — odhodlanosti — wytrwalosti — swornosti; neboť ještě mnoho nepřátel máme; držme se jen toho, co nám král dal. Přítel lidu.


3. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [otisk soudního výměru], Autor: Havlíček, Karel
– Podlé prozatímního zákonu o tisku powinni jsme následující auřední akt uweřejniti, což činíme w tom spůsobu, jak nám zaslán byl, se wšemi chybami w jazyku, dowolujíce sobě to poznamenání, žeby záslužno bylo, písatele jeho ne sice pro přestupek tisku, ale pro přestupek písma ( proti rownopráwnosti jazyku ) žalowati. Od c. k. zemského práwa co soudu stranu tjsku Pánu Redaktorowi národnjch nowin K: Hawličkowi ( k wlastnj ruce ) Prs: 5. prosince 1848 Č: 87. Wisoce slawné c: k: zemské práwo jakožto prov: práwo tjsku w Praze! Karl Dwořak, Ján Feigel, a Alois Bonty z Wisokiho Myta w Chrudimsku, opakujou a doplňujou swou stižnost ad N. 73. w práwa tjsku proti zatajenim widáwatelum w članku národnjch nowin od 1ho Listopadu 1848. č. 174. wišlich spráw z Wisokiho Myta a žádaj o přisne wišetřenj a potrestánj poslednějšich skrze na prvnejšich spáchane weřejne utrhánj na cti a klamu, s dálši žádosti. Tato zaloba, jak dalece se ta samá pána Aloise Bontyho tyka, se přijímá a předsewzetj wyšetřowánj předběžného proti Redaktorowi národnjch nowin pánu K. Hawličkowi se c: k: Auscultantowi zemského práwa pánu Proskowcowi nařizuje, spolu se take dle žádosti jmenowanj pán redaktor na základ §. 7. nařizenj proti zlému užiwánj tjsku poukazuje, aby tuto od Aloise Bontyho zanešenou a od soudu přijatou žalobu w národnjch nowinach hned oznamil. Co se wšak p: Karla Dwořaka a p: Jána Feigla tyka tak stranu gjch žádná přičina ku práwnjmu stihanj udaného přestupku se nenalezá proto že wyjadřenj w udanym članku národnjch nowin gjch se tykajicy za přestupek proti nařizenj stranu tjsku powažowane byti nemuže. Od c: k: zemského práwa co soudu stranu tjsku. W Praze dne 6. prosince 1848. Anger.


25. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O vídeňských událostech], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Jisto jest, že o posledních událostech Wídeňských není ani možná dosti zřetelně a obšírně psáti: tak jsau ony zapleteny. Předewzali jsme si objasniti je ještě z jedné strany. Každý wí, že Čeští poslancowé byli na sněmu hlawní zástupcowé rakauského Slowanstwa a co takowí obrátili na sebe zášť frankfurtsko-maďarské strany. Pochopitelno také jest, proč tato strana wždy jen k násilné revoluci pracowala a ještě dlauho pracowati bude, a proč zase my Slowané rakauští proti revoluci jsme. My rakauští Slowané dosáhli jsme toho, čeho nám zapotřebí, totiž rownopráwnosti s ostatními; my nyní již wíme, že na pokojné cestě we sněmu skrze přewahu hlasů wšechno, co nám k prospěchu jest, si dobýti můžeme: proto také nechceme nyní již nic slyšeti o revoluci, jakožto nebezpečné hře, we které se sice wšechno wyhráti, ale také zas jedním rázem wšechno prohráti může. Takowau zaufalau hru hrají nyní w Rakausku jenom Maďarowé, Wlachowé, šlechta polská a Frankfurtisté. Žádný z těchto není spokojen s Rakauskem: Maďaři nechtí wedlé ostatních národů co rowný wedlé rowného státi, nýbrž jakožto neodwislé králowstwí nad ostatními w Uhřích bydlícími národy panowati; Wlachowé chtějí se k ostatní Italii připojiti; polská šlechta zrowna jako Maďaři chce starau Polsku opět obnowiti, kdežto Poláci nad Rusíny a Litwíny a šlechta nad celým národem králowati má, a Frankfurtisté by rádi celé tak nazwané německé province Rakauska a mezi nimi Čechy, Morawu, Slezko, Slowence we Štýrsku a w Krajině, pak Wlachy w Pomoří a w Tyrolsku pod wládu Frankfurtskau přiwedli. Rozumí se samo sebau, že se takowá jejich přání nemohau jinak než násilně, mocí meče skrze revoluci uskutečniti, a takowau revoluci widíme nyní we Wídni. Že my Slowané nemůžeme takowau revoluci sami proti sobě a k prospěchu swých auhlawních nepřátelů s nimi společně tropiti, toť jest nade wšechnu pochybnost, a když oni nás tím wytýkáním, že jsme málo swobodomyslní, že držíme s dworem a s wládau atd., chytrácky do swého pytle dostati chtějí, musíme si wzpomenaut na bájku o lišce a o hawranu, když liška tak dlauho chwálila wýborný zpěw a hlas hawranůw, až tento z hlaupé marnosti zpíwati počal a sýr ze zobáku pustil, který liška snědla. Maďaři a Frankfurtisté by rádi byli liškami, ale my nechceme být Hawrany, a to je rmautí. Že držíme nyní s dworem a wládau, nečiníme k wůli nim, ale k wůli sobě, proto že to jest nyní náš nejwětší prospěch. Frankfurtisté a Maďaři myslili si, že skrze revoluci dne 6. října we Wídni již wšechno wyhráli; oni myslili, že se tak lehkým způsobem zbawili předešlé wětšiny sněmu jim protiwné; oni myslili, že když se několika jim práwě nejwíce protiwných poslanců českých zbawí, ostatní pak zastrašeni tak hlasowati budau, jak by Maďarům a Frankfurtu k duhu šlo. Ale welice se zmýlili we swém chytrém aučtě: čeští wyslancowé porozuměli dobře tomu, oč se hraje, a diwno nad míru! že ušli z Wídně nejen ti čeští deputowaní, kterým se smrtí hrozilo, nýbrž i ti, kterým se ministerstwa slibowala. Tak si wystawěli Frankfurtisté palác na písku, a místo českých poslanců, jejichžto hlas na sněmu se Frankfurtistům tak tuze nelíbil, přišel kníže Windischgrätz hlasowati, ale jeho hlas se snad Frankfurtistům ještě méně líbiti bude, než hlasy českých poslanců. Co se ostatně rokowání sněmu ( wlastně části sněmu ) od těch dob týče, jsau a musí být neplatná, a mezi nimi i to nějnovější nejnowější ustanowení, we kterém se poslancům, kteří se we 14 dnech newrátí, wyhrožuje wypsáním nowých woleb. Od toho času, co pozůstalí we Wídni sněmowníci wíce o Wídeň než o Rakausko pečují, od té doby, co sněm spustil z očí powolání swé, totiž ústawu pro Rakausko pracowati, od té doby, co sněm téměř zřejmě s powstalými Wídeňany se spolčil a revolučně jednal: přiwedl sám sebe o wážnost, která náleží nejwyššímu spolku celých Rakaus. Jedna wěc naplňowala nás wždy podiwením. Dle řádu jednacího nemá žádné usnešení sněmu platností není-li aspoň nejméně 192 audů přítomných. Diwili jsme se, že pořád tolik audů we sněmu jest, ale diwení naše proměnilo se we skutečné opowržení, když jsme jistotu nabyli, že osoby jiné, cizé ( ne poslancowé ) pomáhají počet sněmowníků až do 192 doplňowati. Nemluwíme zde lehkomyslné nařknutí, nýbrž můžeme některé takowé osoby zrowna zejména jmenowati, které w těchto časech na místě deputowaných w říšském sněmu seděli. Že jest takowá wěc možná, wí každý, kdo znám jest s okolnostmi: poslanců jest asi 380, tedy žádný nezná wšechny swé saudruhy, a při welikosti sálu sněmowního jest tím snadněji držeti cizího za deputowaného – obzwlášť když se ani nechce dobře widěti. Ostatně se čitají čítají jenom osoby bez wolání jmen. - - Slyšíme, že panuje mezi sněmowníky samými málo odwahy. P. Borrosch, hrdina, jenž se nebál 80.000 Sworností, bojí prý se nyní tím wíce wojska, protože prý jest mezi wojskem rozšířena powěst, že p. Borrosch welikau winu má z neštěstí Latourowo. Pan Löhner neukazuje se we sněmě a z malomyslnosti prý si ohromný meč na bok přiwěsil, aby sám od sebe zahnal strach. Weliká část popuzowačů opustila již Wídeň, jako wždy tito panáčkowé umí pod políwku nadrobiti, ale pak se odstranit.


27. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: H. B. 24. srpna, Autor: Havlíček, Karel
* * * H. B. 24. srpna. Záležitosti naše stojí nyní opět w době rozhodné, rozhodné prawím, ne snad w tom smyslu jako obyčejně, jako by obě strany proti sobě stojící stejné wyhlídky měly na wýhru. Ministerstwo jewí se poprwé w upřímném odporu proti wšem těm žiwlům, kteří posawád zde panowali. Dnes ministr Dobblhoff oznámil w komoře, jak stojí záležitosti s dělníky: bohužel! padlo wčera 6 mrtwých a přes 50 raněných obětí weřejného pořádku. Sicherheitsausschuss rozešel se a ministerstwo potwrdilo jeho zrušení – toť jest konec Sicherheitsausschussu, jenž prwé ministry shazowal a ustanowowal a jakožto nějaký senát nad celým mocnářstwím wládu si osobowal. Sněm přijal odhodlané a statečné chowání ministerstwa s pochwalau. Ministři sami w této době přejímají místní spráwu we Wídni, a národní garda jenom jejich rozkazům bezprostředně podrobena jest. Setrwá-li ministerstwo w takowé pewné odhodlanosti, nepochybujeme, že dobrá wěc, totiž zákonní swoboda a pořádek zwítězí, aspoň weliká wětšina zdejšího měšťanstwa ministerstwo srdečně podporowati bude, neboť jest mezi nimi tauha po konečném pokoji a prawidelném dálším wywinowání konstituce wšeobecná. Interpellace dra. Violanda, jednoho z německých ultraradikálů, která měla aumysl, ministerstwo do nesnází přiwésti, nepotkala se s dobrým aučinkem. Dobblhof v předchozím případě psáno s dvěma f se dobře ze wšech předhůzek zodpowídal. Dnes zde máme dešť, o němžto si přislibujeme, že ochladí trochu bujnost zdejších dělníků ( wlastně nedělníků, neb kdyby rádi pracowali, přijali by práci na akord a nechtěli by za lenošení wěčnau mzdu od státu ) a Frankfurtských republikánů, kteří těchto dělníků za nástroj swůj užíwají. W komoře bylo by také trochu deště zapotřebí; předně již proto, aby zůřiwost některých pánů, jmenowitě některých česko-německých deputowaných, ochlazena byla. Neboť dnes, když dr. Helfert něco jim nepříjemného mluwil, tak se zapomněli nad swobodau mínění a slowa, že mu s welikým křikem pěstěma hroziti počali. Byla to zábawná scéna – zrowna jako okamžení před bitwau. We Frankfurtě se již páni repræsentanti souverenního lidu skutečně poprali mezi sebau; jsme žádostiwi, budau-li we Wídnl také w tomto pádu Frankfurt následowati.


19. listopad 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Literatura, Titulek: Obraz země České. Od Ř. J. T. Polehradského, Autor: Havlíček, Karel
Obraz země České. Od Ř. J. T. Polehradského. Kdo dobrau knihu sepíše, zásluhu si zjedná: kdo wšak dobrau knihu pro lid neb pro mládež sestawí, tenť zasluhuje dwojnásobnau wděčnost a díky. S nemalým potěšením uznáwáme, že tauto knihau znamenitě obohacen jest skrowničký počet spisů pro wyučowání školní. Ač několik zeměpisků již 371 wydáno, nebyl přece žádný z dosawadních sestawen dle takowých rozumných zásad, s tak dobře prowedeným plánem a se wšelikými ohledy paedagogickými, jako tento spisek p. Polehradského. Neníť dosti sepsati dle jiných kněh zase knížku jako powrchní spisowatelé takowýchto kratších spisků obyčej míwají: ale zapotřebí zwláštní ohled míti na ty, pro které spis sepsán jest, na jejich neobyčejné zwláštní potřeby, jako učinil spisowatel Obrazu Země České, t. j. zeměpisu Českého. Pan Polehradský Duchowní zpráwce w ústawu slepých w Praze wel p. P. Řezáč. ustanowil tuto knížku hlawně a přede wším co rukowěť zeměpisu pro českau školní mládež, tak jako p. P. Neumann podal Dějepis, a w sestawení spisu počínal sobě p. P. zcela půwodně jak naše potřeby žádaly. Předeslal w úwodu na 26 stranách w nejwětší krátkosti zeměpis celého swěta pak zwláště Ewropy, národů jejich, z nichžto slowanskému zwláštní wěnuje pozornost, tak aby dítě napřed o celé zemi, jejížto malau částkau naše wlast je, ponětí dostalo. Nyní následuje wlastní zeměpis Čech, jak náleží obšírný a sestawený pilně ne dle pauhých knih, nýbrž nejwíce z wlastního wědění, což hned jiného rázu podáwá. Čím se tento zeměpis p. P. nad jiné takowé spisy wznáší, jest, že wšude čelí ku praktické potřebě saméo lidu, aby oprawdu wlast swau znal, že p. spisowatel wšude, kde možno, dobrá ponaučení wplítá, jakož i wůbec při celém dílku na to dbal, aby oprawdu zeměpis jeho prospěl k oswícení mládeže a lidu, že wšude naráží na powzbuzení prawého ducha občanského ( mezi jiným přiwedl nejznamenitější události celé naší historie do rozličných whodných míst swého zeměpisu ). Zkrátka můžeme říci, že nyní p. učitelowé naši A wšak komu cest, tomu cest — a dobře jest známo, že naše wel. duchowenstwo welmi casto se samo i nad swau powinnost obírá takowýmto wyucowáním mládeže w zeměpisu a dějepisu, nedržíc se pauhé litery auřadu swého, nýbrž starajíc se w duchu oprawdiwého katolictwí wšemožně o ušlechtění a poučení lidu sobě swěřeného. Red. v předloze nelze v této poznámce na mnoha místech rozlišit „ c “ a „ č “ hodlajíce mládež jak zapotřebí jest, cwičiti, budau míti k tomu knížku zcela způsobilau, a přejeme si, aby se užitečný spisek co nejwíce možná rozšířil, oč se také hlawně postaral p. Jar. Pospíšil, ustanowiw cenu neobyčejně mírnau, 10 kr. stř. ( 177 str. s malowanau mapkau Čech ), čím si wěru nemalau zásluhu získá o rozšíření dobrých wědomostí. Wydání jest welmi hezké, tisk latinkau a papír bílý. Jedinau wadu musíme p. spis. wytknauti, a sice že také aspoň w krátkosti Morawu nepřipojil, což jeho dílu welice na ujmu jest. Doufáme ale, že naprawí při druhém wydání, kterého se spis co nejdříwe jistě dočká. Ostatně ale wěru by některý z našich w čas pomyslit měl na sestawení podobného Země a Dějepisku Morawského dle wzoru těchto dílek pp. Polehradského a Neumanna, aby se do škol morawských uwésti mohl. Nic neplatí wolati „ hyneme! hyneme “! ale slušíť podati ruky tonaucímu. Nebudeli se ale podobným způsobem we školách morawských na naši mládež působiti, newyhnutelně musí čím dál tím wíce zněmčowání na Morawě pokračowati. Dílko takowé pro Morawu t. j. Dějepis, Zeměpis Morawy s malau mapkau Morawy a Čech a se slušným ohledem na celau naši wlast českoslowanskau nepotřebowalo by co do rozsáhlosti a ceny přesahowati tento „ Obraz Země České “, a nesmírný by wydalo užitek we školách morawských. H. B.


29. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Mistr Loukotský]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. Mistr Loukotský a jeho towaryšowé. Powídka z řemeslnického žiwota. Dle Fr. Bertrama od Pečírky. W Znojmě. Nákladem Fourniera. Tisk arcibisk. knihtiskárny. Zábawná knížka šwabachem a skladným prawopisem tištěná a illustracemi ozdobená.


29. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [článek], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Z Kroměříže dne 25. listopadu. Nedrží se sice žádné sezení sněmu, přece ale jest nyní činnost poslanců neobyčejně weliká. Činí se takřka nowý pořádek a začátek zcela jiného žiwota. Strany twoří se skoro znowa, a každá strana přičiňuje se dle možnosti sesíliti sebe a seslabiti ostatní. Jmenowitě se twoří nyní weliká nowá strana slowanská a zwláštní wýbor, do kterého Čechowé, Morawané, Rusíni a Jihoslowané po třech audech wywolili, rokuje o urownání záležitostí wšech rakauských Slowanů a o utwoření programu politiky slowanské strany sněmu. Diwte se – ale newěřte ještě tak, jako my posud se wěřiti neosmělujeme – p. Löhner a s ním wětší díl býwalé Lewice odřekli se zauplna Frankfurtu!! a wyznáwají auplnau foederací národů rakauských. Může se wěru říci, že w celém sněmu, snad wyjma p. Zimmera a několik jiných nemluwňátek německých, nikdo již na Frankfurt nemyslí! – Lewice wydala náwrh swůj budaucí konstituce, který se skoro srownáwá s těmi zásadami, které jsme my wždycky za swoje pokládali! Není nemožné, že se slowanská strana s býwalau Lewicí srozumí a s ní společně wětšinu twořiti bude. Tak dále wyléčena jest Lewice od swých předešlých zásad, upustila od swé urputné centralisace a drží se foederace. Náwrh Lewice, který jsme w kamenotisku do rukau dostali ( sepsán jest prý od p. Brestla ), jest asi hlawně následující: Rakausko Prozatím mluwí se jen o té části, která na sněmu zastaupena jest. budiž foederativní stát se silnau střední mocí, sestawený z pěti národních států, a sice: polský ( Halič, Krakow, Bukowina ) s auřední řečí polskau a rusínskau, český ( slowanské kraje české a morawské ) s auřední řečí českau, slovinský ( Krajinsko, jižní Štýrsko atd. ) s auřední řečí slovinskau, wlaský ( jižní Tyrolsko, Istrie, Dalmatsko!! ) s auřední řečí wlaskau, německý ( Rakausy, Štýrsko, Koruš, Tyrolsko, německé části Čech a Morawy ) s auřední řečí německau. Každý z těchto pěti států řídí doma sněmem swým záležitosti domácí, a ke střední moci we Wídni náleží jenom zahraničné záležitosti, wojna, důchody říš., obchod atd. Owšem pozorowati jest z toho náwrhu, že hlawně od Němců, Poláků a Wlachů půwod má, kteří na sebe dobře pamatowali, awšak jest přece weliký krok nám wstříc učiněný, a doufati můžeme, že se srozumíme. Budaucně obšírněji celý náwrh jak náš tak Lewice wyložíme se wšemi podrobnostmi, we kterých se jeden od druhého liší. Zdá se wůbec, že nyní budeme míti wětší šarwátky parlamentární s býwalým centrum. Toto se též zcela znowa twoří, a jmenowitě pod wůdcowstwím p. Kaj. Mayera ( býwalého státního sekretáře, jenž měl býti také ministrem wnitřních záležitostí ) powstane snad strana nám nejodpornější, totiž německých, bürokratických a moderatistských centralistů. O jejich plánech posud nic bližšího wěděti nelze, ale že pro nás nebudau prospěšné, možná předkládati. Strana tato ale není čestná posud, a mohlo by se říci, že záleží jen ze samých liboministrů, to jest z takowých deputowaných, kteří se sami za welmi schopné pro ministerstwa powažují. Ostatně se také ještě twoří zwláštní strana pod jménem německé, o které naděje jest, že se s námi srozumí we společných zásadách. I mezi Poláky počíná jedna malá strana s námi se shodowati, čemuž tuze powděčni jsme, ačkoli napřed wíme, že wětšina polských poslanců wždy bude proti slowanské politice. Tito pánowé nemohau nikdy zapomenaut, že někdy panowali nad Rusíny a Litwíny, a ustawičně sny mají o býwalém aristokratickém dwadcítimilionowém Polsku, které nikdy již možné není. Mnoho času uplyne, než si zwyknau Poláci, powažowati jen tu zem za swoji, která od Poláků obydlena jest. O nowém ministerstwě posud nic zřetelného newíme, přijelo sice již in corpore do Kroměříže, awšak newystaupilo ještě na swět se swau politikau. Zdá se ale, že hotowo jest, podrobiti se těm zásadám, které wětšina sněmu za dobré uzná; jmenowitě saudíme z mnohých okolností, že w Uhřích bude pokračowati podlé našeho smyslu. Deputace srbské wojwodowiny jest zde w Kroměříži, a p. Subotić ( známý w Praze ze slowanského sjezdu ) podal we jménu národu srbského ministerstwu žádosti o potwrzení patriarcha Rajačiće a wojwody Šuplikce, pak o samostatnost srbské wojwodowiny we spojení s Chorwátskem. Srbowé wyslowují swé mínění w ten smysl, aby Uhersko na pět částí rozděleno bylo podlé národností: slowensko-rusínskau, maďarskau, srbsko-chorwátskau, rumunskau a německau, každá se zwláštním sněmem, a aby se záležitosti uherské wyrownaly na národním kongressu, do kterého každá z těchto pěti částí stejný počet plnomocníků odeslati má. Wyslowují též Srbowé žádost swau, aužeji se spojiti s ostatním Rakauskem. Jak slyšíme, dalo také ministerstwo nynější Srbům podlé jejich žádosti 6000 pušek, z čeho by se sauditi mohlo, že také ostatní žádosti jejich wyslyšány budau. Zítra má dostati p. Sobotić určitau odpowěď od hr. Stadiona, na kterau welice napnuto jest očekáwání naše. Nedá se ostatně upříti, že poslední události Wídeňské slowanské straně sněmu způsobily dobré následky. Značný počet poslanců slowanských krajů z Krajinska, z Pomoří a z Morawy přistaupil nyní zcela odhodlaně na slowanskau stranu, a mezi nimi mnozí, kteří posud co Šawlowé proti wlastnímu prospěchu s Lewicí drželi. Lid slovinský wystaupil proti některým z nich tak rázně, že nejen oni, nýbrž i mnozí jiní wýstrahu sobě berauce předešlau přewrácenau politiku swau opustili a ke slowanské korauhwi se přidružili. Také město Kroměříž bude mít mnohau památku z říšského sněmu, a již nyní zawání zde wšechno morawštinau, co posud němčinau čpělo. Na auterý chystá dokonce zdejší národní obrana ples, kterým chce swé pokroky we slowanském smýšlení na jewo dáti. Že p. hr. Leo Thun w Budějowicích třináct hlasů dostal, tomu se zde diwíme již několik dní a wynadiwiti se nemůžeme. O Budějowice! Budějowice! Škoda, že bombardowali – jen Prahu! – –