7. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Čičikow odešel do pokoje umýwat a oblíkati se. Když pak wešel do jídelny, stálo již tam na stole čájní nádobí s lahwici rumu. W pokoji byly stopy od wčerejšího oběda a wečeře: snad se ani nezametalo. Na podlaze wálely se kůrky chleba a popel z dýmek byl ještě na ubrusu. Domácí pán, který se též brzy dostawil, neměl pod chalátem nic než holá prsa, porostlá něčím podobným wausům. Drže w rukau čibuk a srkaje ze šálku byl welmi příhodný pro malíře, kteří nemohau wystát pány ulízané a zatočené, jako býwají na wýwěskách bradýřů. „ Nu což tedy myslíš “ – prawil Nozdrow po krátkém mlčení – „ nechceš tedy hrát o duše? “ „ Řekl jsem ti již, bratře, že nehraju: kaupit chceš-li, kaupím. “ „ Prodáwat já nechci, to by nebylo po přátelsku. Já nebudu z lecjaké plewy chtít wýdělek. Na bančík – to je něco jiného. Hodíme si alespoň jednau. “ „ Řekl jsem již, že nechci. “ „ A handlowat také nechceš? “ „ Nechci. “ „ Nu wíš co, zahrajeme si dámu; když wyhráš, budau twoje. Já mám mnoho takowých, kteří budau při revisí wymazáni. Hej Porfirij přines sem dámu. “ „ Daremná práce, já nebudu hrát. “ „ Ale wždyť to není bank; tu nemůže být žádná náhoda aneb faleš: wšechno jen umění: ba musím ti napřed říct, že ani neumím hrát, leda bys mi dal něco napřed. “ „ Wem to nešť, “ pomyslil si Čičikow. „ Sehraju s ním dámu. Dámu jsem nehráwal špatně, a šelmowstwí tu nemůže prowádět. “ „ Dobře, buď si tedy, zahraju s tebau dámu. “ „ Duše platí za sto rublů. “ „ Proč pak, dost na tom, když budau platit za padesát. “ „ Ne, což to jest padesát? Raděj ti ještě na sumu přidám nějaké štěně prostřední ceny aneb zlatau pečeť k hodinkám. “ „ Nu tak budiž. “ „ Kolik mi dáš napřed? “ prawil Nozdrow. „ A proč by to bylo? nic nedám. “ „ Alespoň mi dej dwa tahy! “ „ Nechci, ja sám špatně hraju. “ „ Wíme my, jak špatně hraješ, “ prawil Nozdrow šaupajc kámen. „ Dáwno jsem neměl w rukau kámen, “ prawil Čičikow čině též prwní tah. „ Wíme my, jak ty špatně hraješ! “ prawil Nozdrow při druhém tahu. „ Dáwno jsem neměl w rukau kámen, “ prawil Čičikow při druhém tahu. „ Wíme my, jak ti špatně hraješ! “ prawil Nozdrow zase, ale při tom pošaupnul rukáwem ještě jeden jiný kámen. „ Dáwno jsem neměl w rukau... eh!.... což to je přítelínku? dej ho nazpátek! “ prawil Čičikow. „ Koho? “ „ No tenhle kámen! “ prawil Čičikow, a tu zas již widěl skoro před swým nosem druhý, který se již přibližowal k dámě, ale jak se tam wzal, to snad jen sám Bůh wěděl. „ Ne, “ prawil Čičikow wstáwaje od stolu, „ s tebau není možno hrát. Tak se nešaupá po třech kamenech najednau. “ „ Proč pak po třech? To byla mýlka! Jeden se hýbnul nedopatřením, já to postawím nazpátek! “ „ A druhý, odkud pak ten se tu wzal? “ „ Jaký druhý? “ „ No tuhle ten, co již je blízko dámy! “ „ Aj, aj, aj! snad se nepamatuješ! “ „ Ne panečku! já jsem počítal wšechny tahy, a na wšechny se pamatuju; tys ho tam teprwa teď wstrčil. Tuhle je jeho prawé místo. “ „ Jak že? “ prawil Nozdrow začerwenaje se. „ Ty jsi panečku jak widím chytraušek! “ „ Ne panečku! to snad jsi ty chytraušek, ale nepodařilo se. “ „ Zač pak ty mne držíš? “ prawil Nozdrow. „ Snad bych tě podwáděl. “ „ To je mi wšechno jedno, ale od té chwíle nehraju na žádný spůsob. “ „ Ne ty nesmíš přestat, “ prawil Nozdrow rozpálen. „ Hra již jednau počala. “ „ Já mám práwo přestat, proto že ty nehráš tak, jak se sluší na čestného člowěka! “ „ To lžeš, to ty nemůžeš mluwit! “ „ Ne panečku, ty sám lžeš! “ „ Já nehrál falešně, ty nesmíš přestat a musíš ukončit partii. “ „ K tomu ty mne nebudeš nutit, “ prawil Čičikow chladnokrewně, a sáhna na dámu smíchal kameny. Nozdrow se wzchopil a přistaupil k Čičikowu tak blízko, že tento cauwnul dwa kroky nazpět. „ Já tě naučím hrát! To nic neškodí, žes pomíchal kameny, já se pamatuju, jak stály. Postawím je zas jak byli. “ „ Ne panečku, již je po wšem, já s tebau nehraju. “ „ Tak tedy nebudeš hrát? “ „ Ty widíš sám, že s tebau není možná hrát! “ „ Nic to, řekni jen zrowna, ty nechceš hrát, “ prawil Nozdrow postupuje ještě blíže. „ Nechci! “ prawil Čičikow a zdwihl pro každau příhodu obě ruce blíže k obličeji, nebo wěc počala býti nakwašena. Tato opatrnost byla zcela na swém místě, neboť Nozdrow napřáhnul ruku... a lehce by se byla mohla jedna z příjemných a plných twáří našeho hrdiny pokrýti nesmazatelnau ostudu; ale odraziw šťastně ránu, chytil Nozdrowa za obě jeho nepokojné ruce a držel pewně. „ Porfirij, Pawle! “ křičel Nozdrow rozsápán a chtěje se wyrwat. Slyše tato slowa Čičikow, aby neučinil sluhy swědky takowé hanebné scény a zároweň nahlížeje zbytečnost držeti déle Nozdrowa, pustil mu ruce. Tu práwě wstaupili Porfirij a Pawel, chlapík weliký, s kterým se nebylo rádno do něčeho pauštět. „ Jak ty teda nechceš skončit hru? “ prawil Nozdrow. „ Odpowěz mi zrowna. “ „ Hru není možná ukončit, “ prawil Čičikow a wzhledaul skrze okno. Tam widěl stát swau bryčku docela připrawenau a Selifána čekajícího jen na pokynutí, aby podejel ke wratům. Ale z pokoje nebylo možná se dostat, u dwéří stáli ti dwa chlapi. „ Tak že tedy neukončíš hru? “ opakowal Nozdrow s twáří horaucí jako oheň. „ Kdybys hrál, jak se patří na čestného člowěka. Ale nyní nemohu. “ „ A tak ty nemůžeš, darebáku! kdyžs uwiděl, že newyhraješ, tak nemůžeš! Řežte ho! “ křičel rozpáleně obraceje se k Porfiriji a k Pawlowi a sám popadnul do rukau třešňowý traubel. Čičikow zblednul jako plátno. Chtěl cosi říci, ale cítil, že se mu pysky třesau beze zwuku. „ Řežte ho! “ křičel Nozdrow, přiskakuje s traubelem w rukau, celý rozpařený a w potu, jako by dobýwal silnau pewnost. „ Řežte ho! “ křičel s takowým hlasem, jako křičí w čas šturmu na pewnost „ ku předu hoši! “ nějaký zaufanliwý poručík, jehožto nesmírné hrdinstwí již tak jest powěstné, že se musel wydat příkaz, aby ho drželi za ruce w čas bitwy. Ale poručík již ucítil zůřiwost w sobě, wšechno se s ním točí, před sebau widí obraz Suwarowa a hrne se k welikému dílu. „ Ku předu, hoši! “ křičí zapomínaje na to, že tím škodí dobře wymyšlenému plánu, a že za nepřístupnými zděmi tisíce namířených kulí čeká na jeho přístup. Ale jestli byl Nozdrow podoben zaufalému poručíku postupujícímu k pewností: pewnost, na kterau šel, nebyla nikterak podobná nepřístupné. Naopak, pewnost měla takowý strach, že se její duše schowala až k patám. Již mu byla stolice, kterau se chtěl bránit, wyrwána od služebníků, již se zawřenýma očima, ani žiw ani mrtew, očekáwal čerkaský čibuk swého hostitele, a Bůh wí, co by se s ním bylo dálo, ale osudu se zalíbilo, wykaupiti boky, záda a wšechny dobře wychowané audy našeho hrdiny: neočekáwaným spůsobem zawzněly najednau jako z oblaků zwuky zwonce, zahřměly hlasitě kola powozky přijíždějící ke wratům a až do pokoje bylo slyšeti těžké dýchání a chrapot koní zastawiwší se trojky. Wšechno se obrátilo k oknům; kdosi s knírami, w polowojenském kabátě wystupowal z wozu. Projda skrze předpokoj, wstaupil w tu samau dobu, tak že se ani ještě Čičikow nemohl wzpamatowat ze strachu a byl w nejbídnějším stawu, we kterém může býti smrtelník. „ Dowolte, kdo je zde pan Nozdrow? “ prawil neznámý, podíwaje se trochu podiweně na Nozdrowa, jenž stál s čibukem w ruce, a na Čičikowa, který se sotwa počal narownáwat. „ Dowolte, abych se dříwe zeptal, s kým mám čest mluwit? “ prawil Nozdrow přiblížiw se k němu. „ Kapitan-isprawník Spůsob policejních komissarů. Překl.. “ „ A co se líbí? “ „ Přijel jsem wám oznámit zpráwu mně sdělenau, že budete we wězení až do rozhodnutí wašeho processu. “ „ Co za hlaupost! jakého processu? “ prawil Nozdrow. „ Byl jste zapleten do té historie strany osobní urážky poměščika Maksimowa metlau w opilstwí? “ „ Wy lžete, já poměščíka Maksimowa ani neznám. “ „ Milý pane! dowolte, abych wám řekl, že jsem důstojník. To si můžete říci swému služebníku, ne ale mně! “ Tu Čičikow nečekal, jak na to odpowí Nozdrow, honem se chopil čepice a wyklauznul za zády kapitana-isprawníka ke dwéřům, wskočil do bryčky a poručil Selifánu hnáti koně, co jim jen ducha stačí. Kapitola V. Hrdina náš byl wšak notně zastrašen. Ačkoli bryčka hnala co mohla a wes Nozdrowa již dáwno zmizela za polemi, pahorky a rowinami, on přece se ještě ohlížel se strachem zpátky, jako by očekáwal, že se každau chwíli za ním požene pronásledowník. Dech jeho šel ztěžka, a když přiložil ruku k srdci, cítil, že se třepe jako křepelka w kleci. „ Eh! ten mi zprawil lázeň! čertů člowěk! “ Tu se na Nozdrowa sypalo množstwí wšelikých neužitečných a ostrých přání, mezi jiným i nehezká slowa. Jaká pomoc! Rus a k tomu ještě rozzlobený. A k tomu celá wěc nebyla ani žádný žert. „ Darmo mluwit, ale kdyby byl nepřijel zrowna w prawý čas kapitan-isprawník, snad bych byl již ani swětla Božího newiděl! Zmizel bych jak bublina na wodě bez wšelikého sledu, nezanechaw potomstwa, nezaopatřiw budaucím dětím ani pokojný žiwot ani slawné jmění! “ Hrdina náš welmi měl starost o potomstwo swé. „ Jaký swinský pán! “ myslil si zatím Selifan, „ ještě jsem newiděl takowého pána. To jest plywnaut zrowna na něho. Nedej si člowěku jíst, ale koně máš nakrmit, protože kůň rád owes. To je jeho wýslužka: co ku příkladu nám strawa, to je pro něho owes, to jest jeho wýslužka! “ Koně také jak se zdálo nesmýšleli chwalitebně o Nozdrowu: nejenom hnědauš a aktuar, nýbrž i sám straka nebyl w dobrém rozmaru. Ačkoli on obyčejně dostáwal méně owsa a Selifan mu ho nikdy jinak nesypawal do koryta než s přídawkem „ o ty darebáku! “ ale to přece byl wždycky ještě owes a ne jenom seno, on to hryzl s potěšením, a často strkáwal dlauhau tlamu swau do koryta swých saudruhů, podíwati se, jakau oni mají wýslužku, zwláště když Selifan nebýwal w maštali: ale tenkrát jen pauhé seno! hanba! Wšichni byli nespokojeni. Ale brzy byli wšichni nespokojenci náhlým a zcela neočekáwaným spůsobem wytrženi ze swých myšlének. Wšichni, newyjímajíc ani kočího, zpamatowali se, když do nich wrazil kočár se zapřaženými šesti koňmi a skoro nad samými jejich hlawami zazwučely hlasy polekaných paní, nadáwky a wyhrůžky cizího kočího. „ O ty šelmo jakási! wždyť jsem na tebe hlasitě křičel, obrace na prawo! Jsi ožralý? he? “ Selifan cítil swau chybu, poněwadž se ale Rus nerad přizná před jiným, že je winen, hned také počal wyhrožujícím hlasem: „ A proč pak jsi se tak rozsatonil? zastawil jsi snad swé oči w hospodě? he? “ Pak začal cauwat s bryčkau, aby se wyswobodil z cizího spřežení, ale zatím bylo již wšechno pomateno. Straka welmi zwědawě očichowal swé nowé přátele, kteří se octli po obau jeho bocích. Dámy ale sedící w kočáře hleděli na to se strachem. Jedna byla stará, druhá mlaďauninká, šestnáctiletá, bledowlasá. Hezaunký owálek její twáře byl zaokrauhlen jako wajíčko a jako ono se bělil jakausi průzračnau bělotau, když se čerstwé, práwě snešené drží naproti swětlu w opálených rukau zkaumající je hospodyně a proráží skrze ně papršlek sluneční. Přitom uleknutí w pootewřených ústech, w očích slzičky – wšechno to jí slušelo tak hezaunky, že náš hrdina na ni hleděl několik minut, newšímaje si míchanice mezi koňmi a kočími. „ Cauwej ty, Nižegorodský hawrane! “ křičel cizí kočí, Selifan tahal opratě nazpět, cizí kočí taky, koně se trochu zwedli, ale pak se opět srazili překročiwše postraňky. K této mele se hned sebrali sedláci z blízké wsi, která nebyla na štěstí daleko. Poněwadž jest takowé podíwání pro ruského mužíka patrná slasť, zrowna jako pro Němce nowiny nebo panorama, proto se jich brzy okolo wozů nahromadilo množstwí a we wsi zůstaly jen staré báby a malé děti. Postraňky odwázali; několik pěstí strakowy na hubě pohnulo jej wztýčiti se na zadní nohy, zkrátka rozpletli a rozwedli je. Ale buď ze zlosti, kterau dostali koně, že je rozwedli od nowých přátel, aneb jen z hlauposti, zkrátka nehýbali se a stáli jako zarytí, ať si je kočí šwihal co mohl. Účastenstwí mužíků wzrostlo na neobyčejný stupeň. Každý o přetrž hrnul se se swým rozumem. „ Jdi, Andruško, wezmi za uzdu náručního na prawé straně a kmotr Miťaj ať si sedne na prostředního. Sedni si kmotře Miťaji! “ Suchopárný a dlauhanácký kmotr Miťaj se zrzawau bradau wyškrabal se na prostředního koně a stal se podobným wesnické zwonici aneb raději na zawáží, kterým se páčí ze studně woda. Kočí šwihl koně, ale nic na plat, kmotr Miťaj nemohl pomoci. „ Stůj! stůj! “ křičeli mužici, „ sedni si kmotře Miťaji na náručního, a na prostředního ať si sedne kmotr Miňaj! “ Kmotr Miňaj, ramenatý chlapík s černau jako uhel bradau a s břichem podobným tomu obrowskému samowáru, we kterém se waří čáj pro celé schřadlé náměstí, s chutí si sedl na prostředního, který se ním málem až k zemi prohýbal. „ Teď to půjde! “ křičeli zase mužíci. „ Řež ho, řež ho! “ Ale widauce, že to nejde a že nic nepomáhá žádné řezání, sedli si kmotr Miťaj i s kmotrem Miňajem oba na prostředního koně a na náručního posadili Andrušku. Konečně kočí ztratiw trpěliwost wyhnal kmotra Miťaje i s kmotrem Miňajem, a dobře učinil, proto že se z koní již tak kauřilo, jakoby byli bez oddechu projeli celau poštowní stací. Nechal je na chwílku odpočinaut, a pak šli sami. Po celý čas této manipulace hleděl Čičikow bez přestání na neznámau holku. Několikrát by byl již rád začal nějakau rozmluwu, ale nešlo to jaksi. A zatím dámy odjely, hezaunká hlawička s drobaunkými tahy w obličeji a se šwihlým žiwotem skryla se jako nějaké widění, a zase zůstala jen silnice, bryčka, trojka známých již čtenářům koní, Selifan, Čičikow, holota a pustota okolních polí. Wšude, kdekoli w žiwotě, w čerstwých, různo-obrazno nízkých, jakož i jednotwárno-chladných wyšších stawech, wšude aspoň jednau ukáže se člowěku na cestě zjew, nepodobný wšemu tomu, co až posud wídáwal, jenžto alespoň jednau w něm probudí cit nepodobný těm, které mu sauzeno jest cítiti po celý žiwot. Wšude se wedle wšelikých zármutků, ze kterých spleteno jest naše žiwobití, zableskne wesele zářící se radost, tak jako časem skwostný kočár s pozlaceným spřežením, s koňmi jako malowanými, s třpytícím se bleskem skel najednau neočekáwaně projede okolo některé odlehlé bídné wesničky, která posud nic newiděla kromě selskau tělegu ( wůz ), a dlauho mužící stojí s otewřenými hubami, se smeknutými čepicemi, ačkoli již dáwno zajel a zmizel podiwný kočár. Tak také i blondýnka najednau a neočekáwaně se objewila w naší powěsti a zase se zkryla. Dejme tomu, žeby se místo Čičikowa k tomu byl přihodil nějaký dwacetiletý mladík: buď si husar, buď si student aneb jen někdo počawší swůj auřad, a Bože! co by se w něm zbudilo, zatřepetalo a promluwilo w něm! Dlauho by on stál jako socha na jednom místě, s opřenýma jako slaup očima do daleka zapomenuw i na cestu i na wšechny jej očekáwající domluwy a wýčitky za promeškání, zapomenuw i na sebe, i na auřad, i na swět i na wšechno, co jest we swětě. Ale hrdina náš byl již prostředního wěku a opatrně-chladné letory. On se také zamyslil a přemýšlel, ale jeho myšlénky nebyly spletené, nýbrý jisté, ba i z části důkladné. „ Krásné stwořeníčko! “ prawil otwíraje pikslu a šňupnuw si. „ A co je na ni nejhezčího? To že zrowna teď jak se zdá wyšla, z nějakého pensionatu aneb ústawu, že w ní není ještě nic, jak se říká, ženského, totiž toho, co při nich je nepříjemné. Teď je ješťě jako dítě, wšechno jest přímé, řekne, co ji napadne, zasměje se, kdy se jí zachce zasmát. Teď se z ní může wšechno udělat, může z ní býti anděl a také smeť, a bude z ní také smeť. Ať jen teď padne do rukau maminek a tetiček! Za jeden rok jí tak naplní wšelikým babstwím, že jí ani wlastní otec nepozná. Odtud powstane nadutost a nepřirozenost, bude se obracet podle naučených prawidel, bude si lámat hlawu a wymýšlet, s kým a jak a mnoho-li má mluwit, jak se na koho podíwat, každau chwíli se bude bát, aby neřekla wíc, než je zapotřebí; konečně se sama zaplete, a konec bude ten, že bude přetwářená po celý swůj žiwot a bude z ní Bůh wí co. “ Tu trochu pomlčel a pak doložil: „ A rád bych wěděl, čí je! co je její otec? je-li bohatý poměštík aneb jen dobřesmýšlející člowěk s kapitálem zachowaným w auřadě? Wždyť dejme tomu, že má tato holka dwě stě tisíce wěna, mohla by být welmi, welmi chutný kausek. To by mohlo být takřka štěsti řádného člowěka. “ Dwě stě tisíčků tak wábiwě se počalo předstawowat w jeho hlawě, že se již počal sám zlobit na sebe, že w čas toho zapletení powozů se newyptal kočího neb slaužícího, co jsau zač cestující paní. ( Pokrač. )


10. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Hospodářství a průmysl., Titulek: [Změny zřízení průmyslního]., Autor: Havlíček, Karel
Hospodářstwí a Průmysl. Deputowaný p. Helmreich podal sněmu Badenskému welmi znamenitý náwrh o rozličných změnách zřízení průmyslního a o nowém řemeslnickém řádu, který co nejdříwe do rokowání wzat býti má. Poněwadž tento náwrh mnoho powšímnutí hodného obsahuje, tuto jej podáwáme: „ Cechowní zřízení již je přestárlé a řemesla by se mohla úplně swobodnými státi, kdyby žákowé z řemeslnických ( průmyslowých ) škol wystupující řádným theoretickým i praktickým zkauškám byli podrobowáni. Cechowní řemesla trpí utiskowáním Německé průmyslnosti wůbec, a tato opět trpí hlawně tím, že cizozemskému průmyslu w Německu až příliš se přeje. Aby průmysl si získal rozsáhlejší odbyt, aby státní samostatnost byla pojištěna, mrawnost zachowána, je potřebí, by střední ewropejské země se sestauply w obchodní i branný spolek, a sice je tento spolek k dotčenému cíli také tak newyhnutelný, jako k zachowání powšechného míru. Jestli se tento spolek neuskuteční a odepře-li sněm ku porownání cel sešlý neodwratně žádané oprawy a tím i základ prospěšného průmyslního zřízení, nastane Německu stejný osud, w jakém úpí Polsko a Irsko. Prospěšnější průmyslní zřízení přede wším žádá, aby co možná nejwíce bylo zmírněno rozličné zlé wznikající z toho, užíwali se člowěka co pauhého stroje, a aby lidé co nejrychleji byli nawedeni k samostatné, wýtworné práci. Co možná nejwětší wzdělání rozumowých a mrawních sil i ruční umělosti dáwá člowěku také co možná nejwětší užitek z namáhání jeho, a přirozené náklonnosti jej jistě powzbudí, aby požíwal i wýrobků swých spoluobčanů. Nejpřednější prostředky k tomu jsau, aby byly školy zwláště průmyslní rozšířeny, by wzdělání theoretické i praktické bylo úplné; aby byly dány lepší zákony o úwěrku, a práwo směnné, aby bylo wšude společné a stějně platné; daně ze žiwností aby byly zlepšeny, a daň z příjmů ustanowena aby práwa majetnická byla we wšem úplně znáwána, tedy i při dušewních wýrobcích ( t. j. wynálezech ), pročež je potřebí zákonu ku pojištění umělých wynálezů a trestních ustanowení proti bezpráwnímu orýsowání wzorů a nápodobňowání zwláštních známek; konečně aby wšem občanům byla dána stejná práwa k dosažení wšelikých důstojností. “ — Místo dosawadních cechů nawrhuje nyní, aby se rozdělili řemeslníci podle podobnosti řemesel na jisté druhy, kterých mnoho naznačuje. „ Místo dosawadních cechů a pořádků by zaujaly řemeslnické porady sestawené z 20 až 30 řemeslníků w jistém okresu usazených, které by se každého roku shromažďowaly a rokowaly o záležitostech průmyslních, wýroky wydáwaly a fabriční nebo řemeslnický saud wolily, jenž by wšechny dílny prohlížel, zdali jsau w nich zřízení zákonem nařízená k zachowání zdrawí atd., a zpráwu o tom poradě podal, která by pak spolu s weškerým jednáním se uweřejnila. Wedle nich by byly w jistých okresích ustanoweny průmyslní menší raddy. We wětších městech by musilo být w této raddě tolik zkušených, kolik zwláštních řemesel a žiwností w městě stáwá, které by do rady wolily, mimo to stejný počet městských zástupců, a prwní purkmistr by byl přednostau. Ostatní země by byla také w průmyslní okresy rozdělena, a ty by sestawowaly podobně jako města swau průmyslní raddu, jejímž přednostau by byl purkmistr toho města, we kterém by se radda shromažďowala. Konečně by mohli průmyslníci zřizowati třídowé, sborowé, okresní a krajské průmyslní jednoty, a ty by se pak sestaupily we wšeobecnau jednotu pro celau zem. Jednotám by náleželo zřizowati čítárny, pokladnice pro pohřby, nemocné a wdowy, ustanowowati mzdy towaryšůw a jednání při přijímání učedníkůw. O tom by si musily dopisowati, aby wšechno bylo wšude stejně zřízeno. Dále by jednoty určowaly wýmínky při přijímání a propauštění towaryšůw a lhůty k wypowídání z práce, které wšak na obau stranách musí býti stejné; rokowaly by o prostředcích, aby wšechna wyswědčení byla oprawdiwá, o přistupowání towaryšů a úředníků do jednot a o dopisowání s auřady. Přednostau by opět byl wšude místní purkmistr. “ ( Dokončení. )


21. říjen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Z Uher., Autor: Havlíček, Karel
Z Uher. Uherské nowiny podáwají ustawičně zprávvy o cestách J. C. W. arciknížete Štěpána, z nichžto i pro nás jest zajímawá jedna ze Slowenska. Tam ráčil J.C.W. přenocowati we městě Pakráci, wečír bylo nádherné oswícení. Welkau spokojenost jewil J.C.W. s národními tanci obywatelstwa tamějšího, neboť Horwáti swé kolo, Čechowé ( kolonisté wystěhowanci ) polku a Maďaři čárdáš tancowali. J.C.W. dlauho romlauwal s Čechy po česky, wyptáwaje se, jak jsau spokojeni w nowé wlasti swé. Stěžowali prý si na některé české wrchnosti, že jim při wydáwání pasů weliké těžkosti činí, načež J.C.W. slíbil, že se wěci té ujme a hned si jména těch, jimž pasy wydány nebyly, zaznamenati dal. Podiwný nápad měli Bákowští w Trenčínsku, poctili J.C.W. wítěznau branau, a na chrámě měli nápis a jméno J.C.W. z bochníků chleba ( na znamení aurody letošní ) mistrowsky prý sestawené.


11. duben 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: – Příspěwky na Pražskau wzorní průmyslovau školu, Autor: Havlíček, Karel
Kohožby netěšily zásilky tyto z ciziny od roztraušených tam wšude našich krajanů, a nepochybujeme, že by jich mnohem wíce bylo, kdyby Nowiny naše wšude známy byly. Neboť jest ta zkušenost dobře ztwrzená, že si Čechowé w cizině bydlící jazyka a národu swého wíce wáží nežli doma. We sbírce ze Štýrského Hradce pozorujeme kromě wlasti milowných našinců i některé šlechetné cizince co podporowatele wěci naší národní, kterýmžto zde projewujeme srdečné díky swé. Red.


15. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [podvod ve Mčelích], Autor: Havlíček, Karel
H. B. W dnešním swém čísle ( wiz z Boleslawska ) uweřejňujeme některé bližší zpráwy o známém rauhawém podwodu we Mčelích, které nám byly od muže wíry hodného z nejbližšího okolí sděleny. Odkazujeme na tyto zpráwy jakožto na wěc důležitau. Z celého jednání widěti jest, že auřadowé nejhlawnější wěc opomenuli, totiž wypátrání osob, půwodců tohoto podwodu. Jisto jest, kdo powahu lidskau zná nebude nám w tom odpírati, že pauhým auředním zákazem takowé wěci se nikdy nepřetrhnau, nýbrž naopak ještě wíce rozmnoží. Měli jsme již mnoho příkladů že hospodští, kostelníci a t. d. již mnoho podobných zázraků a zázračných wod si wymyslili, jen aby lid powěrčiwý na jistá místa lákali a sobě tím něco peněz nahnali, a že žádné auřední zákazy w stawu nebyli, lid newzdělaný od těchto neprawdiwostí odwrátiti. Chcemeli ale upřímně lidu tak zaslepenému oči otewřít, a wěc jak se říká z kořene wywrátit, tu jen zapotřebí jest, odhaliti před lidem tajný půwod celé wěci, strhnauti s těch několika podwodníků raušku swatau, do které se nepoctiwě zahalowali. Kdyby se něco podobného bylo stalo we Mčelích, kdyby se jmenowitě bylo auředně wyšetřilo, která podwodnice se opowážila předstawowati pannu Marii, a kteří podwodnící jí k tomu swedli, dělíce se s ní nepochybně o ty obětě ( diwná wěc, že se bez peněžitých obětí málo která nábožnost wydaří! ): kdyby se prawím wšechno to náležitě bylo wypátralo a lidu we známost uwedlo, ( což bylo jistě snadná wěc, kdyby se jen bylo chtělo! ) byloby zajisté celé okolí od swé sprosťácké powěrčiwosti wyhojeno. To se wšak bohužel! nestalo. Wůbec se nemůžeme při té příležitosti uwarowati následující úwahy. Ministerstwo naše welmi často ubezpečuje nás o tom, že pewný úmysl má konštituční zásady a swobodu prawau upewniti. Nicméně ale widíme, že se welmi mnoho proti konštituci a swobodě nejen potupně mluwí nýbrž i jedná, a to také od mnohých auředníků. Přece wšak se nepamatujeme na žádný pád, aby byl někdo proto, že w reakcionářském smyslu se proti ústawě prowinil, potrestán, kdežto ale každau chwíli se trestají a pronásledují ti, kteří libowolnější chtějí býlí než jest ústawa, třeba se ani proti ústawě ještě neprowinili. Čím si wyswětlíme showíwawost a dobrotu k jedné a přísnost k druhé straně? Tuším welmi jednoduše. –


8. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Dekret o svobodě učení], Autor: kancelář hraběte Stadiona; Havlíček, Karel (přetisk)
Konečná odpowěd na žádost Pražského studentstwa zní následowně: Akademický Senáte! Wys. Ministerstwo potwrdilo dekretem práwě ke mně došlým od 31. Března 1848 č. 252 M. J. na náwrh od akademického senátu učiněný a ode mne podporowaný uwedení swobody učení i wyučowání, a wydalo na žádosti od studentstwa zadané následující konečnau odpowěd: 1. Swoboda wyučowání přijímá se w ten spůsob, že we fakultách, jenž udělují diplom doktorský, wšem doktorům od této doby wolno jest wědecké přednášky držeti, oznámí-li se prwé u akademického senátu. — W předmětech technických klade se po učiněném prozatím u direktorátu oznámení zběhlost w tom předmětu za wýminku k přednášení. 2. Wyučowati se může w obojí řeči zemské ( české nebo německé ), jakož i w každém jiném jazyku. 3. Žádná schopná hlawa není za přičinau sic swého náboženského wyznání od učitelských stolic na wyšších školách wylaučena, a nikdo nebude pro to we wzdělání a w dálšim prospěchu powolání swého obmezowán. 4. Aby swoboda učení pojištěna byla, wolno jest od nynějška slyšeti tak řečené powinné předměty pořádkem a časem každému whodným, a způsobilost we státní službě a ku praxi záwisí jediné od přísné státní zkaušky. — Školní wyswědčení posud dobytá budau při úplné platnosti zachowány. 5. Stranu přiwtělení technického studium k universitním fakultám zakročilo se již u českých pánů stawů. 6. Dowoluje se Studentstwu zříditi wlastní tělocwičné ústawy a šermowny, pokud se stát sám o to nepostará. 7. Studentstwu bude od nynějška wolno, spojowati se w jednoty, a k tomu cíli se nařizují za základ statuty o jednotách nejnowěji na universitě mnichowské wydané. 8. Konečně se dowoluje každému studujícím špatně čitelné ( u/a ), podle kontextu spíše u nawštěwowat cizí university stojící pod ochranau wlád. Oznamuji senátu akademickému tento wys. ministerialní dekret s tím wyzwáním, aby jej bez odkladu sdělil fakultám a studentům k tomu cíli, by w něm poznali nowý důkaz, že je wláda nakloněna uděliti každé ulehčení, které k šíření prawé oswěty napomáhá a snažení mládeže, aby se za statné občany konstitučního státu wzdělala, užitek přináší, — konečně které se snáší s ústawami země, w nížto swobodě občanské nejrozsáhlejší wůle jest dána. Od c. k. Českého zemského presidium. W Praze dne 2. Dubna 1848. Hrabě Stadion.


16. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Slováci, Titulek: [otisk dopisu], Autor: Havlíček, Karel
— Osud Slowenska rozhoduje se nyní we Wídni. Četné deputace lidu slowenského putují tam ku králi, žádajíce aby Slowensku uděleno bylo postawení nezáwislé od Maďarů; hledajíť jmenowitě ubezpečení swého národního žiwota proti žiwlu maďarskému, který nad nimi zpupně již rozwinowal korauhwe osudné swé nadwlády. Ale žiwel maďarský, ačkoli jeho síla nyní podlomena jest, přece na Slowensku aučinnau nalézá podporu práwě w osobách takowých, které jsau powolány, aby pracowaly proti němu. Král. komissaři, duchem konservatiwci maďaronští, jsau hlawní nepřátelé národnosti slowenské. Žaloby na ně musíme slyšet neustále. Píše se nám ze Slowenska na počátku října: My jsme se domníwali, že po wyslowené národní rownopráwnosti dostaneme w čelo weřejných auřadů na našich stranách takowých šlechetných mužů, kteří tuto zásadu našeho milostiwého mocnáře i we skutek uwésti usilowati budau. I instrukce Haynauowy c. k. komissarům předepsané nás kojily blahau nadějí, že již přece i nám jednau switne den sprawedliwosti a zmizí wšecka pochyba o lepší budaucnosti. Owšem takowá byla naděje naše, ale jedno i druhé nás neočekáwaně sklamalo! Kde jsme byli takto rok, tam, ba w horším položení jsme i nyní, nebo tehdáž jsme aspoň s jistau nadějí patřili a kráčeli do rájů radostnějších časů, když pánowití Maďaři přemoženi budau; nyní pak po pokoření odboje ničehož se již nadíti nemůžeme. Co maďarští komissaři činili pod jménem swobododárců, we jménu wlasti Košutem oswobozené, totéž dělají i tito maďaronští komissaři we jménu císaře rakauského; před tím jsme byli w pazaurech liberalistů a zfanatisowaných ultristů maďarských, nyní jsme opět w drápech plesniwých konservatistů maďaronských. A zač ubohý Slowák přinesl tolikero obětí? Zač se dal wěziti, mučiti, wěšeti, zač z drahé swé domowiny wyháněti, jmění odjímati, mordowati, snad za to, aby mu na krk přišli ti, jichž pro jejich nesprawedliwost ani widěti nechce? Slowenstwo se poswětilo, obětowalo se wším, co jen milého, co drahého mělo wěci císařské, a nyní má za krásnau odměnu na čele weřejných auřadů střeštěnce maďaronské. Wšak jsme my chtěli i národu našemu w něčem být na pomoci obětowawostí naší! Ale nyní widíme, že si s námi jako w karty hrají, widíme, že jsme opět a opět jen bídní Slowáci. Než ale co za kausky wywádějí ti páni komissaři? — Slowenčině nejen že práwa její slowem císaře a náwody p. Haynaua ubezpečená we weřejných záležitostech nedáwají, ale ji ještě odtamtud wytiskují, potlačují a místo její nenáwiděnau maďarčinau wyplňují; do stoličných městských obecnych auřadů nikoli muže císaři a národů wěrně oddané, nýbrž starých, zhnusených, zmaďarčených aristokratů, kteří národnosti slowenské, rowně jak i trůnu jsau nebezpečny usazují, ba co wíce, poswěcence naše národní, kteří pro krále a národ w těchto bauřliwých dobách mnohá příkoří utrpěli, kde jen mohau pronásledují a stíhají, do weřejného žiwota míchat se jim zabraňují. Znáte snad p. Ondřeje Hodžu co duchowního w Turčanských Sučanech, hodného to bratra našeho Miloslawa z Liptowa? Na tomto šlechetném, bezúhonném muži slowenském, který pro hájení práw J. Jasnosti a horliwost národní dwakrát od Maďarů w 30týdnowém těžkém žaláři mučen byl, jedenkrát se pak do ciziny wystěhowati musil, nechtěl-li býti za kořist běsnosti odbojců na tomto muži c. k. komissař Forgáč prwní neprawost zpáchal. — Známť, že swobodný p. Jindřich Lewartowski, c. k. major a nadwelitel slowenských dobrowolců, k pokoření odbojné stolice Gemerské w Liptowě w Turci a we Zwoleně hotowost zřídil a ji buď k dobrowolnictwu připojil, buď samotný pod spráwau wýborných mužů účinkowati nechal. I Turčanští powstalci pod welením Lilgowým až do Liptowa wnikli. P. Hodža jako starosta sboru také šel s nimi, poněwadž uspořádání celého powstalstwa jemu swěřeno, ano i peníze na wyplácení mužstwa jemu doručeny byly. A pro tento hřích (! ) c. k. komissař Forgáč Hodžu auřadu stoličného — zapisowatelstwa — které na něho celý lid s důwěrau wznesl — zbawil, a wůbec celé předstawenstwo w Turci zrušil, wězením pak jemu hrozí, bude-li se ještě déle míchati do wěcí občanských. Pěkné wýhledy do budaucnosti pro národ a ty jeho nadějné poswěcence, kteří nyní pod spráwau znamenitého pana Lewartowského w prospěch Rakausku zbroj nosí, když se jednau nawrátí do lůna otčiny a rodiny swé, a budau se ucházeti sprawedliwým práwem o nějaký auřad, tedy pp. komissaři budau jich jako nejwětší winníky odsuzowati a k weřejným záležitostem nejen že je nepřipustí, ale místo jich nastaupí w službě císařské aneb daremní pecauši, aneb práwě ti, kteří pušku na ramenu a meč při boku nosili proti císaři. — To je sprawedliwost c. k. komissarů na Slowensku! We Zwoleně to ještě nejweseleji wypádá, Turec, Liptow, Orawa, Nitra již wzdychá. W Liptowě komissař wsadil za stol. auředníky ty, kteří byli nejčinějšími rebelanty; tak na př. za služnodworského do poledního okresu wywolil jistého Kasanického, který chytal králowské oddance, který wodil sem i tam laupežné guerilly, který w loni pod jeseň dal oběsit jednoho newinného člowěka z Ružombergu! Ale dost o těch mrzkostech. —


27. červen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Daniel O'Connell, Autor: Havlíček, Karel
Daniel O'Connell. ( Dokončení. ) Prwní náwrh, který učinil O'Connell w parlamentě, bylo zrušení desátků, které musili Irčané dáwati kněžím panující církwe. Známo jest z auředních wýkazů, že jsau w Irsku farní osady, kdežto mezi 3.450 katolíky žije jen 15 protestantů, aneb i mezi 5.393 katolíky 12 protestantů, ba že jsau osady s 1.500 duší, mezi nimiž není ani jednoho protestanta. Přece wšak mají tyto osady faráře anglikánské, kterým wšichni osadníci desátky odwádějí. Rozumí se, že zwláště tato powinnost Irčanům nepříjemná byla, již pro nenáwist, kterau k církwi anglikánské chowali. Již dříwe panowala pro tento desátek mnohá pobauření jednotliwých osad, a wláda nemohla nikterak urownati nepříjemný poměr tento. Když ku konci r. 1830 nastala whigická wláda w Angličanech, která sama se prohlásila, že chce jednati o zrušení těchto desátků, nechtěli již Irčané angl. farářům desátky dáwati a ani pomocí auřadů a ozbrojenců nemohli je tito wymoci. Množstwí wojska musilo se wyslati, aby zajali několik kusů dobytka místo nezapraweného desátku, a pak když se zajatý dobytek weřejně prodáwal, nechtěl jej žádný Irčan kaupiti. Když ale wláda a parlament ustanowili, aby se desátky zplácely wrchnostem, tu se lid nespokojen protiwil. O'Connell wystaupil w tuto dobu se známým ( repealem ) repílem t. j. zwlášťní wládau pro Irsko a s odtržením od Anglicka, a zřidil k tomu aučeli zwlášťní jednotu w Dublíně, aby žádostmi ku parlamentu činěnými rozdělení takowé uskutečnila. Wláda, powažujíc počínání takowé za zrádu zemskau, zakázala spolek ten a pohnala O'Connella i s hlawními pomocníky jeho před saud. Pak ale nahlížejíc sama, že při takowém wšech myslí irských pobauření O'Connell wládě prospěšným býti může, ustála od žaloby a wešla s ním w přátelstwí. Nowé wolení do parlamentu wypadlo we smyslu O'Connellowě a wstaupil tam se 40 jinými deputowanými, kteří we wšem sworně a stejně hlasowali, tak že wždy ona strana w parlamentě, ku které se oněch 40 ( potupně ohonem O'Connellowým zwaných ) přidalo, zwítězila. Takowým spůsobem panowala malá hrstka Irčanů pro swornost swau w parlamentě anglickém a zwláště působením jejich opraweno jest parlamentní zřízení. Tím wzrostla důwěra Irčanů, a poněwadž O'Connell dílem wlastní swé jmění na záležitosti národní wynaložil, dílem ale wýnosné adwokátstwí ( kterým ročně až na 80.000 zl. stř. získáwal ) pro podnikání národní zanedbal, uložili si Irčané pro něho zwlášťní dobrowolnau daň ročních 13 až 180.000 zl. stř., aby wšechny swé síly pauze záležitostem národním obětowati, a úmysle swé ku prospěchu národu těmito penězi prowésti mohl. Když r. 1835 hrabě Mulgrawe ( pozdější marquis Normanby ) se stal wládařem w Irsku, muž národní straně přízniwý, tu teprwa zakusilo Irsko lepších časů. Předešlá dobrá nařízení a zákony, které si strana národní od Angličanů pracně dobyla, nezachowáwaly se, a mocná angl. strana utlačowala 216 nedbajíc na ně, přece kde mohla Irčany, angl. saudcowé drželi wždy stranu swým národowcům proti katolíkům. Mulgrawe pomohl Irčanům do wyšších auřadů, zawedl nestranné saudy, zřizowal školy, wymýtal auřední nespůsoby a držel na uzdě bujné protestanty ( Angličany ), jejichžto spolkowé zákonem 1836 zakázáni jsau. O'Connell docílil tolik, že desátky o polowici zmírněny jsau, že Irčané důstojnosti saudcowské dojíti mohli, a že w řízení obecním měst aučastenstwí dosáhli, kdežto dříwe jen Angličané panowali: to wšak přece bylo příliš málo, zwláště když se wláda změnila. Tím úsilněji hlásati se počal repeal, O'Connell cestowal r. 1842 celau zemí a swoláwal wšude nesmírná shromáždění lidu ( časem až 500.000 ), kterýmžto řečí ohniwau hlásal potřebu oddělení se od Anglicka, napomínaje zároweň k míru a zražeje ode wšelikého násilí, tak aby wšechno, čehož zapotřebí, prowedeno bylo cestau zákonní. Opatrně se wzdalowal ode wšelikého spojení s angl. radikalisty a s franc. demokraty. R. 1843, když se k němu celé kat. duchowenstwo přidalo, získalo hnutí toto nesmírného rozšíření. Kromě 70 menších odbyl již O'Connell 20 welikých shromáždění ( monster-meetings ) w rozličných častích ostrowa a chystal se práwě k nejwětšímu, tu wšak ministerstwo bojíc se welikého rozčilení Irčanů, zamezilo schůzku brannau mocí ( které se Irčané dle rady O'Connellowy dokonce neprotiwili ) a zawedlo proti němu a ostatním hlawám repealu weliký proces, winíc je ze spiknutí a ze zrády zemské, kterážto obwinění dokazowalo wýňatky z řečí jejich k lidu držaných a z rozličných článků z nowin. Odsauzeni jsau zároweň s O'Connellem syn jeho Jan, tři wydawatelowé nowin, jeden kněz katolický, jeden protestant, a sekretář repealu. O'Connellowi přisauzeno jest roční wězení, 20.000 zl. stř. trestu a 50.000 zl. stř. kauce, že se po 5 let tiše zachowá. Napomenuw lid k pokoji ( poněwadž se chtěl pro ten saud bauřiti ), odebral se dne 30. máje 1844 s ostatními saudruhy w Dublíně do wězení. Ale 1. září prohlásil saud peerský onen rozsudek pro rozličné protizákonní nepořádky, kterých se wláda při procesu na ujmu obwiněných dopustila, co neplatný, a wůdcowé repealu wyšli wítězně z wězení. Od té doby řídil O'Connell repeal ještě opatrněji než dříwe a ustawičně budil národ swůj k lepšímu, slastnějšímu žiwotu až do konce wlastního žiwota swého. Prawdiwost a potřebu snažení O'Connellowa nejlépe dokázal jak swětu wůbec, tak wládě angl. zwlásť, letošní neaurodný rok w Irsku. Poněwadž pro špatné tamější zřízení nejwětší časť obywatelů lidé jsau, jak říkáme z ruky do ust žijící, učinil letošní nešťastný rok z celého Irska žebráky, a wláda nestačí peníze a potrawy do země posílati, jen aby se horšímu zlému cesta zamezila, neboť známo, že hlad nezná práwa. Lidé nemající na tomto swětě ničehož, co by ztratiti mohli, kromě swého nuzného nešťastného žiwota, a při tom newzdělaní, zdiwočilí, schopni a nakloněni jsau ustawičně k nepořádkům a wzbauřením, a proto wláda anglická nejlépe sama sobě poslauží, budeli pečowati o lepší wzdělání a o lepší prawa národu irského. Wyprawiti celý žiwot muže tak nesmírně činného, w němžto se sestředilo snažení weškeré národu osmimilionowého, k tomu by nestačilo ani několik knih, nadtoť tyto skrowné listy. O'Connell jako každý muž slaužící horliwě jisté straně a protiwící se jiné wychwálen a ztupen jest co možná nejwíce, skutkowé wšak jeho zůstanau welicí i u přátelů i u nepřátelů. Před koncem žiwota dočkal se ještě té nepříjemnosti, že se mezi Irčany dwě strany utwořily. O'Connell, znaje moc wíry na mysli lidské, držel se přede wším w celém snažení swém wíry národní a proto měl zcela na swé straně duchowenstwo: později ale, když we wěcech náboženských wětší chladnost nastala, wznikla mezi repealisty strana, pečující wíce o národnost wůbec a pustíc mimo sebe rozdíl wíry; mezi nimi bylo hlawně mnoho protestantů, kteří, nemohauce s O'Connellem nesmírně horliwým katolíkem co do wíry sauhlasiti, přece o národnost a politické oprawy lidu irského upřímně dbali. Tato strana nazýwá se Mladé Irsko a na každý pád zeslábla moc Irčanůw tímto rozdwojením.


12. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o počtech žáků v českém/německém vyučování na staroměstském gymnáziu], Autor: Havlíček, Karel
— Letošní školní rok odstranil mnohé pochybnosti, které s mnohých stran nastaly co do wyučowání w českém jazyku na našich gymnásiích w českých krajinách a okresích. Tyto pochybnosti nastaly proto, poněwadž se myslylo, že je nedostatek českých učitelů, českých školních kněh a žáků, kteří by wůli měli, učiti se předmětům w českém jazyku. Opomíjíce odpowědíti na prwní i druhau pochybnost, poněwadž známé fakta o tom zřejmě swědčí, uwedeme zde jenom počet žáků na zdejším staroměstském akad. gymnasium w tom spůsobu, w jaké řeči předměty přednášeti slyšeli a jim w češtině se učili we wšech 6 třídách: doufajíce, že totéž budeme později moci udati o ostatních gymnasiích. Přednášky české z náboženstwí slyšelo 298, německé 225 žáků; přednášky české ze zeměpisu a dějepisu slyšelo 325, německé 266 žáků ( počítajíc w tom i 68 žáků nekatolického a židowského wyznání ), přednášky české z české mluwnice slyšelo 435, německé 156 žáků, přednášky české z přírodopisu ( pauze we 2 třídách ) slyšelo 118 a německé 89 žáků.


17. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Dowěděw se že jde do saudu strany zákupů, projewil hned Manilow ochotnost doprowoditi jej. Přátelé wzali se pod páží a šli spolu. Při každém malém zwýšení, neb kopečku neb jámce držel Manilow Čičikowa a skoro ho až zdwihal rukau, dodáwaje s příjemným úsměwem, že nepřipustí, aby se Pawel Iwanowič uhodil do nožičky. Čičikow si dělal swědomí, newěda jak poděkowat, nebo cítil, že je trochu přitěžký. Takto we wzájemných zdwořilostech došli až na osamotělé, a jak se u nás říká, hezké náměstí s auřadem welikým bílým jako křída domem, nepochybně wyobrazujícím čistotu duší auřadujících w něm činowníků. Z oken druhého a třetího poschodí wykukowali nepodplatné hlawy kněží Themidy, a hned se zase schowáwaly, nepochybně když wstaupil do pokoje předstawený. Přátelé newyšli, nýbrž wyběhli na schody, protože Čičikow chtěje se wyhnaut zdwořilému naddržowání rukau Manilowých urychlil krok, a Manilow zase též letěl ku předu, nechtěje, aby se Čičikow unawil, a proto byli oba udýcháni, když přišli na síň. Ani na chodbách ani w pokojích neměli se co diwit čistotě. Tenkrát se ještě na ní nedbalo, a co bylo pobláceno, zůstalo pobláceno. Themis tak jaká byla w negligé a w chalátě přijímala hosti. Patřilo by se popsat kanceláře, kterými šli naši hrdinowé, ale autor má welikau úctu ke wšem auředním pokojům. Když i míwal příležitost jíti skrze ně w blyskawém a ušlechtilém spůsobu s lakýrowanými podlahami a stoly, hleděl proběhnaut co možná nejrychleji, se skraušeně skloněnýma k zemi očima, a proto dokonce nic o tom newí, kterak tam wšechno kwete a kyne. Hrdinowé naši widěli mnoho papíru i popelawého i bílého, shrbené hlawy, široké hřbety, fraky, kabáty podle gubernského kroje, aneb jen zrowna jakausi swětle šediwau kamizolu, která s nachýlenau na stranu a skoro docela na papíru ležící hlawau opisowala bystře a s welkými rozháňkami jakýsi protokol o přiwlastňowání si země anebo inventář statku násilně užíwaném od nějakého poměštíka, jenž pokojně žil wěk swůj pod saudem, obohatiw sebe a děti swé pod jeho křídly. Bylo slyšeti krátké chraplawé wýkřiky, jako: „ Račte mi podat, pane Fedoseji Fedosejewiči, proces č. 368. “ – „ Wy wždycky někam musíte zašramotit špunt z císařského kalamáře. “ Někdy zas wíce wznešený hlas, nepochybně některého předstaweného, ozwal se poručnicky: „ Na, opiš to! a jestli ne, zujau se ti boty a budeš sedět šest dní bez jídla. “ Šramot 720 per byl weliký a podobal se tomu, jakoby několik wozů s roštím projíždělo skrze les zasypaný na čtwrt lokte suchým listím. Čičikow a Manilow přistaupili k prwnímu stolu, kdežto seděli dwa auředníci mladistwí, a zeptali se: „ Dowolte otázku, kde pak se zřizují zákupy duší? “ „ A co byste rádi? “ prawíli oba činowníci obrátiwše se. „ Chci podat žádost. “ „ A což pak jste kaupil? “ „ Dříwe bych rád wěděl, kde je křepostný stůl, zde-li aneb někde jinde. “ „ Jen řekněte napřed, co jste kaupil a za jakau cenu, pak wám powíme, kam máte jít, ale jinak se to nemůže wědět. “ Čičikow hned poznal, že činowníci byli jen zwědawí jako wšichni mladí auředníci a chtěli si dát jenom wětší wážnost. „ Rozumíte, moji milí! já welmi dobře wím, že wšechny křepostní záležitosti bez ohledu na cenu w jednom místě se řídí, a proto wás žádám, abyste nám ukázali, u kterého stolu: a newíte-li co se u wás děje, tedy se zeptáme jiných. “ Na to činowníci nic neodpowěděli, jenom jeden ukázal prstem do jednoho kautu, kdežto seděl při stolu nějaký starec, rýpaje se we spisech. Čičikow a Manilow šli mezi stoly zrowna k němu: on ale byl hluboce zabrán. „ Dowolte, “ prawil Čičikow s poklonau, „ zde se sprawují křepostní záležitosti? “ Starý zdwihl oči a prawil odměřeně: „ Zde se nesprawují křepostní záležitosti. “ „ A kde pak? “ „ W křepostní expedici! “ „ A kde pak jest křepostní expedice? “ „ U pana Iwana Antoněwiče! “ „ A kde je Iwan Antoněwič? “ Starý ukázal prstem do druhého kautu pokoje. Čičikow a Manilow šli tedy k Iwanu Antoněwiči, Iwan Antoněwič již byl po nich mrštil okem a prohlídnul si je stranau, ale hned zas se zawrtal ještě pozorněji do psaní. „ Dowolte “ – prawil Čičikow s poklonau – zde je křepostní stůl? “ Iwan Antoněwič tak jakoby dokonce nic neslyšel, byl pohraužen we psaní a neodpowěděl ani slowa. Bylo widět hned, že to již jest člowěk rozumných let a ne nějaký mladý žwatla a wětroplach. „ Dowolte “ – prawil Čičikow – „ je zde křepostní expedice? “ „ Zde, “ odpowěděl Iwan Antoněwič, obrátil trochu obličej, ale začal hned dál psáti. „ Moje záležitost jest tato: kaupil jsem od rozličných pánů w tomto okresu duše na wýwod K přestěhowání na neobydlené statky jinde. Red., zákupní kontrakty mám, ale musejí se zde auředně potwrdit. “ „ A prodawatelé jsau zde také? “ „ Někteří jsau zde, od jiných mám plnomocenstwí. “ „ A žádost písemní máte sseču? “ „ Mám. Jenom bych rád, mám na spěch... nebylo by tedy možná ku příkladu dnes tu wěc ukončit. “ „ A dnes! dnes není možná, “ prawil Iwan Antoněwič. „ Musí se ještě wěc prohlídnaut, nejsau-li práwní překážky. “ „ Ostatně co se toho týče, aby se wěc urychlila, tedy pan Iwan Gregorěwič, předsední, je můj dobrý přítel... “ „ Wšak ale pan Iwan Gregorěwič není jen sám, jsau tu také jiní, “ prawil zostra pan Iwan Antoněwič. Čičikow porozuměl tomuto pokynutí a prawil: „ Jiným se také křiwda nestane, já sám jsem byl w auřadě, rozumím wěcem … “ „ Jděte panu, Iwanu Gregorěwiči, “ prawil p. Iwan Antoněwič trochu laskawějším hlasem, „ aby dal rozkaz, komu se náleží, my pak se přičiníme. “ Čičikow wyndal z kapsy bumažku a položil ji před Iwana Antoněwiče, který si ji ale dokonce newšímnul ale hned ji přikryl knihau. Čičikow mu chtěl o ní powědít, ale Iwan Antoněwič dal kýwnutím hlawau na porozuměnau, že není zapotřebí ukazowat. „ Tuhle on wás dowede do jeho kanceláře! “ prawil lwan Antoněwič, kýwna hlawau a jeden z přítomných, obětowawší tak horliwě Themidě, že mu oba rukáwy popraskali na loktech a již dáwno tudy wylézala podšíwka, za kteréžto zásluhy časem swým bude koležským registratorem, poslaužil našim přátelům tak jako někdy Virgilius Dantemu, a dowedl je do kanceláře hlawního, kde stála jen jedna široká pohowka a w ní před stolem se zrcadlem a dwěma tlustýma knihama seděl jediný předsedník jako slunce. Před tímto místem cítil nowý Virgilius takowau úctu, že se neosmělil wstaupiti do něho, nýbrž obrátil se, ukázaw hřbet wytřený jako rohožka s přilepeným na něm kuřím pérkem. Wejdauce do pokoje zpozorowali, že předsedník nebyl sám; wedle něho seděl Sobakewič zakrytý docela zrcadlem. Příchod hostů byl sprowozen wykřiknutím a wládní pohowka odšaupla se s welikým šramotem. Sobakewič také stal se stolice, Předsedník objal Čičikowa a w auředním kanceláři zazwučelo líbání, zeptali se jeden druhého na zdrawí a ukázalo se, še oba míwají časem lámání w kříži, což se hned také přičtlo mnohému sezení. Předsedník jak se zdálo, již wěděl skrze Sobakewiče o kaupí, a počal mu gratulowat, což na počátku trochu pomátlo našeho hrdinu obzwláště když wěděl, že Sobakewič a Manilow, oba prodawatelé nyní jsau pohromadě. Awšak se poděkowal předsedníkowi a obrátiw se hned k Sobakewiči zeptal se: „ A jak se wy račte? “ „ Sláwa Bohu! nenaříkám si. “ A wěru neměl si nač naříkat: spíše železo mohlo se nastudit a kašlat, než tento dobře sformowaný poměštík. „ Ano wy jste wždycky zdráw “ – prawil předsedník – „ i nebožtík wáš pantáta byl zdrawý pán. “ „ Ano sám o sobě dal se do medwěda, “ odpowěděl Sobakewič. „ Mně se zdá “ – prawil předsedník – „ že wy byste také porazil medwěda, kdybyste chtěl proti němu wyjít. “ „ Ne, neporazím “ – odpowěděl Sobakewič – nebožtík byl silnější než já “ a wzdechna dodal: „ teď již nejsau ti lidé, a také můj žiwot, jaký to žiwot? tak jaksi... “ „ Což pak wám schází? “ prawil předsedník. „ Špatně, špatně! “ prawil Sobakewič kýwaje hlawau. „ Jen si pomyslite Iwane Gregorěwiči, žiju již na padesátý rok a ještě jsem ani jednau nebyl nemocen. Ne to není nic dobrého! časem swým budu za to splácet. “ Tu se Sobskewič pokořil w melancholii. „ I aby tě! pomyslili si zároweň Čičikow i předsedník, nač ten ještě škemrá! “ „ Mám pro wás psaní! “ prawil Čičikow, wyndaje psaní z kapsy. „ Od koho pak? “ prawil předsedník a rozpečetiw křiknul „ a od Pluškina. Ještě posawad se mrazí na tom swětě! Wida osudy! jaký to byl maudrý a bohatý člowěk! a teď.... “ „ Pes “ – dodal Sobakewič – „ taškář, wšechny lidi swé umořil hladem! “ „ Poraučejte, poraučejte “, prawil předsedník, „ s radostí budu plnomocníkem. Kdypak chcete zařídit ty wěci teď aneb později? “ „ Teď, a prosil bych wás, jestli je možná ještě dnes, proto že bych rád zejtra odjel z města: mám s sebau zápisy i žádost. “ „ To je wšechno hezké, ale dělejte si co chcete, my wás tak brzy nepustíme. Křeposti budau dnes hotowy: ale wy přece ještě s námi pobuďte. Já hned dám rozkaz “ a otewřel dwéře do postranního pokoje „ Iwan Antoněwič je zde? “ „ Zde, “ odpowěděl wnitřku hlas. „ Zawolejte ho sem! “ ( Pokrač. )


19. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Naše barvy a náš prápor, Autor: Malisz, K.; Havlíček, Karel (překlad)
Naše barwy a náš prápor. ( Tato báseň wyšla we Wídní w polském jazyku a zaslána jest nám wčera wečer. Snažili jsme se na kwap přeložiti ji, a žádáme za odpuštění wšelikých bludů we formě našeho překladu. Jednalo se nám přede wším o smysl. H. B. Známo, že mají Polaci bílého orla w čerweném poli, jako my bílého lwa w čerweném poli. ) Ejhle, náš prápor jasný a spanilý Jak se wesele on před námi wznáší, W čerweném poli swítí orel bílý, Co tyto barwy, co ten prápor hlásí? Čerwenost jasná barwa jest plamena, Jenž swětlo rodě swět wyzáblý hřeje; Tak my we swětě širokém, dalekém Šíříme swětlo, swobody naděje. Bělost ta sněžná barwa jest čistosti, Barwa holubí i stříbra ryzého; Tak my upřímně beze wší chytrosti Příměří nesem do swěta celého. Orel w nebesách potápí zřenici Čítaje prawdu w jasných knihách nebe, A dar ten w štědré přináší prawici Swětu celému nedbaje na sebe. Zlato se w prudkém ohni jenom čistí, Kdo z ohně wyšel silný jest a tuhý: Tak ty náš orle w boji s nenáwistí Proletiš wítěz wšechny swěta pruhy: A wšak ne zbraní násilí a moci Abys podmanil swobodné národy: Zbraní to swětla, abysi k půlnoci Rozsíwal zrna práwa i swobody. A wám též, Češi, wéwodí lew bílý, Jenž statně swětlo i swobodu bránil, Spojme se páskau bratrstwa i síly, Zdráw budiž Čechu! Tys wzájemnost chránil! Směle můžeme wztýčit znaky swoje, Ctíti je budau weškeré národy, Za wolnost půjdem oba dwa do boje, Hájiti swětlo, práwa i swobody. Z Polš. K. Malisze.


11. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Otisk manifestu], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] Manifest, který císař při swém odjezdu z Wídně w noci od 6. na 7. ministrowi Krausowi zanechal, aby jej we sněmu prohlásil, zní takto: „ Hleděl jsem wšecka přání národu mého wyplniti. Co panowník proukázati může dobrotiwosti a důwěry národům swým, wšecko to s radostí jsem wykonal, a uděliw konstituci hleděl jsem prospěti k samostatnosti, k síle a ke štěstí. Ačkoliw mne násilí dne 15. kwětna z hradů otců mých zahnalo, neustál jsem přece dáwati i powolowati. Na nejširším základě práwa wolícího swolán byl říšský sněm, aby se mnau jsa we srozumění, učinil náwrh konstituce. Do hlawního města jsem se nawrátil, nežádaje žádné jiné bezpečnosti, kromě citu sprawedlnosti a wděčnosti národů mých. Ale malý počet zawedených lidí hrozí zkázau naději každého wlastence. Anarchie dosáhla swého stupně nejwyššího. Wídeň naplněna jest wraždau a požárem. Ministr můj wojenský, kteréhožto by již bylo mělo šediwé stáří jeho chrániti, skonal pod rukama rot zákeřnických. Důwěřuji w Boha a w mé sprawedliwé práwo, i opauštím hlawní město, abych se ohlédl po prostředcích, jimiž bych porobenému národu swému přinesl pomoc. Kdo Rakausko, kdo swobodu miluješ, shromáždi se okolo swého císaře! “


13. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Článek z Vídeňských novin], Autor: Havlíček, Karel
‒ Jak welice si ministerstwo swým wystaupením proti sněmu we weřejném mínění uškodilo, widíme krom jiného i z toho, že Wídeňské nowiny Presse obyčejně mírné, ministrům chybu zle wytýkají, řkauce: Z Wídně dne 9. ledna. Zpráwy z Kroměříže wzbuzují w nás hluboké politowání. Jediný chybný krok uwedl wěci w položení takowé, že není nikoli blahé. Ministerstwo je oním volum a spůsobem, jak bylo spůsobeno, mrawně oslabeno. Upřímné prawíme: Ministerstwo má si tuto porážku zcela samo sobě připisowati. Jeho úloha byla a jest welká. Ono má těžkau úlohu lidské společnosti: totiž smíření moci se swobodau rozřešiti; ono má utwořowat, zřizowat. Na občanech tohoto státu leží dwojí nutnost. Řád konstituční má založen být, stará wláda nawždy wzdálena. Strach a snaha naplňují tedy přirozeně mysli. Obnowení společnosti, má-li se díti na cestě pokojné, je možné jen tehdá, když se wláda a občan pewně spojí. Wlády ale kdystehdys dopauštějí se nebezpečného omylu, ony myslí, že wládnau, kdežto pauze sprawují. Společnost powažují tak, jako rolník pole. Oráči koně a pluh dostačují. Půdu takto wzděláwá a země poslauchá. Wláda myslí, že může wystihnauti s těmitéž prostředky; ona má raddy, krajské, kontribuční a wojáky; ona posílá jednately swé po zemi a myslí, že wládne; ona ale pauze spráwu wede, naráží w myslích na odpor, neowládá wšechněch duchy.


5. duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [polemika se článkem v Augsburgských novinách], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Poměr, w jakém stáwaly za minulých Metternichowých časů Augsburgské Nowiny k rakauské wládě, jest každému powědomý: byly to jediné zahraničné nowiny německé, které takřka pro Rakausko wycházely, neboť hlawní část jejich odbíratelů byla w Rakausích. Nowiny samy stály wždy pod jakýmsi poručnictwím naší býwalé absolutní wlády. Jaký poměr jest nyní, netraufáme si udati, myslíme ale, že přece nebude powážliwému pozorowateli na škodu, uslyšeti jeden hlas zcela zwláštní o Rakausku, a poznati, jak naši patrní nepřátelé o nejnowějších událostech saudí. Kolikkráte se mnohem wíce člowěk naučí od swých nepřátelů než od přízniwců. Přede wším chwálí tento Němec naši oktrojowanau ústawu, „ že prý jest až příliš swobodomyslná!! “ „ Swobodné stěhowání se a sestředění wlády ( centralisace ) s tím prý se dají prameny ze skály wykauzlit. Ještě pewnější spojení wšeho nebyly prý posud ( t. j. prozatím ) w Rakausích možné, proto se nechaly provincím zatím jen jména, nejsau ale nic jiného než počet jistý obcí, wzala se jim politická moc a ponechána jim jen společenská ( rozuměj: foršpan ). Ale ministerstwo ještě šlo dále, a tu prý jest konstituce wýborná! Uhry by byly wedle takowých provincí tuze králowské. Odtrhly se tedy Sedmihrady, Chorwátsko, Dalmatsko a Wojwodina. Též Solnohrady, Krajina a Koruš staly se samostatnými provincemi a obmýšlí se Čechy rozděliti na 5 krajů. To jsau welké kroky k departementalnímu zřízení. “ Dále prawí tento Němec: „ Oktrojowaná ústawa zjewně ukazuje, co ministři rozumějí pod rownopráwností národní. Wšechny národy mají se celku podříditi, celek ale jest Rakausko. Ale Slowané dobře widí, že w řížském sněmu němčina bude přewládat. Německý kmen jest počtem nejmocnější, jednotliwé kmeny slowanské jsau jen w příbuznosti etymologické. Německý jazyk bude wždycky w Rakausích panowat, ať si wedle něho běží sebe wíce překladů. “ Dále pozoruje tentýž Němec, „ že prý bude těžko w Rakausích ( takowých totiž, jaké on chce ) udržeti konstituci. Neněmecké země prý nechtí se kořiti před Wídní. Každý sněm říšský přiwede prý ze wšech stran mocnářstwí mnoho foederalistů. A ministerstwo bude muset jeden sněm po druhým rozpustiti, proto že w žádném nenajde wětšinu “ Není to zřetelně mluweno? K wůli Němcům tedy, kteří chtí celé mocnářstwí sobě podmaniti, nesmí být konstituce jen proto, žeby si národowé z dobré wůle němčení nedali líbiti, proto se musí prowest absolutní cestau. O kosmopolito! A pak se ještě nestydí takowí pánowé říkati, že jim jest hlawní wěc swoboda! Než slyšme dále: Mezi jednotliwými sněmy w Rakausích jest německý nejmocnější počtem, mírau a wáhau. Dynastie je německá, Němci utwořili Rakausko a udrželi, Rakausko se jmenuje prwní německau mocí atd., a později takto o nás: doplněny uvozovky podle smyslu textu „ Antiquarská pýcha českého žiwlu jest jako rytíř we zbrojnici. Brnění jest celé, ale kůň jest kožený a wycpaný, rytíř sedí wždy na koni, nikdy neunawen, ale nikdy krok dále nečině, kdežto zatím pawauci w jeho hledí muchy chytají. Co býwalo, pominulo, a centralisace we spojení s Německem aneb sama pro sebe jest newyhnutelná dle nynějších časů! “ Myslím, že dosti powěděl tento Němec, abychom porozuměli. Myslím ale, že ten rytíř na koženém koni — jak nazwal naši wlast — ještě dlauho se bude w žaludku nenasytného Německa ohánět, než si cestu wen skrze břicho proseká, čehož máme pewnau naději.


27. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Jihoslované, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
– Slowanské časopisectwo w Dalmacii jest zase obmezeno na jediný list, totiž na Glasnik Dalmatinski, neboť Zory Dalmatinské, která již delší čas ochábla, wyšlo tyto dni poslední číslo. – Jak jsme již dříwe sdělili, zhotowil dr. Petranović, býwalý poslanec na říšském sněmu, překlad zákonu občanského; nyní jest we Wídni powolaná komisse pod předsednictwím Vuka Stefanović-Karadžiče, která má tento překlad prohlídnauti.


6. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Úvod novinářský, Autor: Havlíček, Karel
Úwod nowinářský. ( Dokončení. ) Zůstali jsme w pojednání swém — w předešlém čísle nemilau náhodau přerwaném — u té myšlénky státi, že jsau strany politické se způsobem wlád auzce spojeny a jedno bez druhého se dobře mysliti nedá, a již z toho widíme, že jest počet stran politických rowněž tak weliký, jako počet rozličných druhů wlád, neboť má každá strana swůj oblíbený způsob wlády, který za nejlepší drží, a s ostatními protiwně smýšlejícími stranami w nepřátelstwí žije. Jsau tedy rozdílné we welikém nyní zmatku zapletené strany politické, od sebe rozličné. Jest také weliký počet rozličných způsobů wlád, a w nowinách přicházejí zpráwy o sporech a hádkách takowých stran w rozdílných zemích, a widíme brzy ten, brzy onen způsob wlády chwáliti nebo haněti; strany politické si wespolek w nowinách wyčítají, jedna druhau w podezření před ostatním národem uwádějíc, a zlehčujíce se wespolek welmi krutě a nelaskawě. Patrná jest tedy potřeba míti w této dosti zapletené wěci nějaký jasný pohled, bez něhožto nesmírně těžko jest nowinářským zpráwám náležitě rozuměti, a wždy prawý smysl slow rozličně postawených sobě wybrati. Připomeneme napřed, že jméno wěc nedělá, což platí i o wládách i o stranách politických, mnohý se jmenuje Pokorný a je hrdý, a leckterý Swoboda je drábem. Každá wláda a každá politická strana může býti dobrá a také špatná, dílem podle okolností země a národu ( neboť se každý způsob wlády pro každý národ stejně nehodí ) hlawně wšak podle jedné wlastnosti, bez které žádná wláda a žádná politická strana, buď si její jméno sebe krásnější a sebe módnější, k platnosti národu není, a s kteraužto wlastností každá wláda zem swau oblažiti může. Jestit to poctiwost, totiž když wláda nestranně a sprawedliwě wšechno řídí, když wláda přede wším swé wlastní zákony sama také zachowáwá, a sama také wšechno činí, co jiným předpisuje, a nic takowého sama nečiní, co tresce na občanech swých, oprawdu blaho národu a ne jen swůj zisk a swé pohodlí na zřeteli má, když wláda oprawdu uznáwá maudrau onu od mnohých dobrých mocnářů pronešenau zásadu, že jest wláda pro národ, ne ale národ k wůli wládě na swětě, zkrátka, když sebe wláda newymiňuje z mrawních zásad, které i jednotliwcům i společnostem od Boha wěčným zákonem přírody předepsány jsau. Pod každau poctiwau wládau jest dobře žíti, budiž si ona monarchie neb republika, aristokratická nebo demokratická, konstituční nebo i absolutní: ale každá nepoctiwá wláda uwádí zem a národ a konečně sama sebe do neštěstí. Hlediště tedy, na které uwésti chceme čtenářstwo swé, jest w krátce řečeno následující: Nejlepší wláda jest nejpoctiwější, a kdykoli nám bnde rozhodowati mezi dwěma stranama o způsob wlády se neshodujícími řekneme, že jest ona strana nejchwalitenější, která upřímně chce, aby se w její zemi dle oněch zásad poctiwosti wládlo. 6 Při stranách politických a hádkách jejich w nowinách wedených zwláště sluší zásadu naši dobře na zřeteli míti. Neboť w zemích konstitučních, w republikách a těm podobných zřízeních státu mají ty strany politické wždy naději, že ony samy žezlo wlády do rukau dostanau: nesmíme tedy zapomenauti, že se tím časem wíce jedná jen o to, aby moc wlády w rukau jejich byla, než aby se skutečně wláda změnila a oprawila. Práwě proto tupí často wládu k jiné straně politické než jejich jest se přiznáwající, a wytykají jí mnoho chyb a nedostatků, kterých se pak když sama jejich strana k wládě se dostane, we stejné míře dopauštějí. Není tedy wždycky rádno při sporech takowýchto politických stran jenom na jejich jména ohled míti a na tato jména se spoléhati, a to tím wíce, že častokrát jest skutečné snažení těchto stran zcela protiwné jejich jménu, ba že častokrát tato jména w rozličných zemích zcela jiný a někdy protiwný smysl mají ku p. whigowé w Angličanech a w Sw. Americkém Saustátí. W dalších číslech, kdežto staw nynější rozličných stran politických w každé zemi ukážeme, bude příležitost přeswědčiti se o prawdiwosti toho wšeho, neboť podotknauce w krátkosti wšechny hlawní zásady každé strany snadno budeme moci leckde důkazy podati, že mnoha strana zcela naopak jedná než její zásady ukazují. Ještě jedna jest wěc, kterau náležitě uwážiti slušno — nowiny a časopisy, které zwláště w zemích konstitučních, republikách atd. weliké důležitostí mají. Tuto znamenati sluší, že každé každ hlawnější nowiny slauží jisté politické straně wýhradně rozšiřujíce zšiřujíce jenom její smýšlení a protiwíce se wšemožně tomu, co se smýšlením tímto se nesrownáw. Často se tedy stáwá, že zpráwy o stejné události jsau w rozličných nowinách zcela rozličné, a kdo se skutečné prawé prawdy dodělati chce, musí newyhnutelně od zpráwy odraziti wšechno to, co jest jen pauhé přeswědčení té strany, ku které nowiny náleží, neboť často jedny nowiny zrowna to chwálí, co jiné nejwíce tupí a naopak. Wěděti, který časopis, které straně slauží a jaké jest jeho snažení, jeho zásady atd., jest wěc k wyrozumění prawému směru událostí politických newyhnutelná, pročež jsme tomu též zwláštní článek uchystali, we kterém popíšeme w krátkosti wšeliké hlawnější nowiny wšech zemí. Zdáli se ale někomu toto naše mínění ( že jest každý způsob wlády dobrý, když jen poctiwá jest ) newhodné, ohledni se jenom do skutečnosti swětské a shledá prawdiwost toho. Každý druh wlády má swé zwláštní dobré a zlé stránký, swé zwláštní wýhody a škody, a proto jsau a budau tyto rozličné druhy wždy jen forma, kterau si bez duše ( poctiwosti ) ani přáti ani nepřáti hodno není. Oprawdu také kwésti může wšeliké požehnání žižiwota obecního, totiž bezpečnost, pokoj, pokrok, swoboda w dobrém a zabránění zlého, pod každau poctiwau wládau, buď si ona formy jakékoliwěk, jako to skutečnost historická nade wšelikau pochybnost ukazuje. Nacházíme šťastné národy pod wládau monarchickau tak jako w republice, a naopak wzbuzuje staw lidu w republice i w monarchii často naše sprawedliwé politowání: wždy se podle poctiwosti wlády řídí blaho národu. Poctiwá wláda řídí wšechno dle nejlepšího přeswědčení swého, t.j. dle rozumu: neprowádí wšak wždy jen swau wůli bez ohledu k dobrému-li či k zlému. A w nejdemokratičnějších státech často chytrý a mocný jednotliwec wešelikými oškliwými prostředky dowede wůli swé wětšinu hlasů získati a neobmezeně wládnauti, a naopak. Proto se také ani z pauhého jména nic sauditi nedá o wládě. Zbýwá nám tedy ještě budaucně wšeliké způsoby wlád, jaké hlawně mezi wzdělanými národy tohoto swěta w obyčeji jsau, pokud k tomu naše nowiny místa poskytují, krátce ale srozumitelně popsati, a to zcela nestranně, jak toho okolnosti žádají. Neboť jenom aumysl náš při těchto článcích jest, aby naše čtenářstwo, pokud jinde k poučení takowému dobré příležitosti nemá, poznalo hlawní osnowu wšelikého způsobů wlád, bez kteréžto známosti nelze nikterak w čtení nowin onu užitečnau zábawu naleznauti, která jest hlawně naším směrem. Cokoli se děje we swětě politickém, nemůže býti srozumitelno tomu čtenářowi, který o zřízení jednotliwých zemí aspoň powrchní wědomosti nemá. Proto se stáwá, že takowí čtenářowé nowiny čítají tak řka jen proto, aby wěděli něco nowého — že ale přece ačkoli se wšeho dočtau, wlastně newědí, co se stalo.


20. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [zákon o tisku], Autor: Havlíček, Karel
– Naše ministerstwo nyní s wětší starostí přemýšlí o wydáwání nějakých českých ministerských nowin, které by slaužily wlády za zbraň proti jiným českým nowinám a časopisům. Musíme wyznati, že až posud našlo w našich českých časopisech málo hlasu pro sebe. Jak nyní doslýcháme, hodlá ministerstwo na swoje české „ Pražské Nowiny “ znamenitý náklad wésti a peněz nešetřiti, jen aby se tyto nowiny proti ostatním wzmohly. Pražské nowiny budau od počátku budaucího měsíce každodenně a we welikém formátě wycházeti, a shání se nyní redakce. My sami nyní očekáwáme welmi dychtiwě nowý zákon o tisku; prawí se, že mají být kauce peněžité a kolky opět uwedeny. Kauce ( když jen nejsau nesmírné ) nemohau mnoho překážeti nowinám, kolek ale jest zajisté nesmírně škodliwý, poněwadž nowiny welmi zdražuje a tudy rozšíření wětšího časopisu na ujmu jest. Až dosawad jsau ku př. Národní Nowiny celoročně zde w Praze za 8 zl. stř. Kdyby byl opět kolek po 1 kr. stř. za číslo uweden, musely by být za 14 zl. stř., tedy skoro jednau tak drahé! Posud owšem nic jistého newíme, ale podle ostatních činů tohoto ministerstwa nebylo by diwu, aby opět kolek zawedlo! –


15. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Uhry., Titulek: [Z Pešťanských novin], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] Z Pešti. Pešťanské nowiny od 10. října sdělují prwní auřední akt nowé wlády Košutowy, jejž tuto k wůli poznání powahy její podáwáme: Když z Boží milosti a wítězným postupem našeho udatného wojska swatá záležitost naší wlasti potud již jest pojištěna, že celé Jelačićowo wojsko, již u Bělehradu, silně poražené k Wídni na autěk se dalo, Rott s laupežnickau hordau počtem 10.000 mužů se wšemi náčelníky a důstojníky zajat, a w krátkém čase weškerá moc nepřítele buď dokonce zničena nebo z mezí našich wyhnána bude, rozkazuje se we jménu krále a mocí usnešení sněmowního pod přísnau odpowědností wšem welitelům pewností a položeným w pewnostech wojskům w Uhřích, Sedmihradech, Slavonii a Horwatsku, aby: 1. za 7 dní po oznámení tohoto rozkazu uherské trikolory wywěsili, a 2. zároweň walečnímu wýboru písemné wěrnost swau k Uhrům a spojeným zemím a ochotné swé poslušenstwí wálečného wýboru oswědčili. Kdo by toho neučinil, powažujž se za zrádce wlasti, jenž co takowý wně zákona stojí, a smí jej kdokoli chytit i zastřelit. Zároweň se neodwolalelně ohlašuje, že kdyby kdo jen prodléwal, dostáti těmto powinnostem, jak náhle wítězstwí wlastenské naší wěci, po wyproštění země od buřických laupežnických hord, bude udatností wojska našeho pojištěno, wšichni neposlušní jakožto zrádcowé wlasti bez milosti budau potrestáni. Dáno w Buda-Pešti 8. října 1848. We jménu krále a wlasti podlé usnešení národního sněmu, wýbor pro obranu wlasti. Ludwík Košut, předseda. ‒ Toť jsau wyhlídky, které Košut wšem odpůrcům strojí: oprátka a stínák. Kdo wí wšak, na koho přijde dříwe řada; teď platí owšem: „ Kdo z koho, ten z toho. “ ‒ Sněm uherský se tuším zcela rozešel, neboť w Pešťanských nowinách od 10. o něm ani zmínky již není. ‒ Tytéž nowiny podáwají oswědčení superintendenta Šťáwnického dra. J. Seberiniho, w němž se wztahem na oswědčení Kolárowo ohražuje proti wšelikému domnění, jakoby byl co wěděl o buřických úmyslech panslavistů, dokládaje zároweň, že písmem i slowem bojowal proti Štúrowi a jeho příwržencům z příčiny zawedení obecného nářečí slowanského co písemního jazyka, jakož prý o tom „ Hlasy “ swědčí. Stranu bláznowských jejich záměrů sebe omlauwati že drží pode swau ctí, počítaje se k tomu jádru lidu slowenského, o jehož wěrné, cnost a swobodu, za wšeobecné lidské práwo nade wše cenící smýšlení ono nešťastné pobuřowání nyní se zmařilo i na wěky wěkůw mařeno bude. ‒ My obě oswědčení, Kolárowo i Seberiniho, musíme powažowati za wynucené hrozbami a nástrahami maďarskými. Jak w Pešti i w okolí se Slowáky nakládají, o tom máme saukromé, ale dosti hodnowěrné zpráwy: že každému, kdo se nehlásí za Maďara, hrozí šibenicí. Že tomu oprawdu tak, k poznání toho není zapotřebí nic wíce, nežli přečtení Košutowa rozkazu. ‒ Srbské Pešťanské nowiny myslíme že musely přestat wycházet, ačkoli dost držely za zubami.


22. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: V Praze dne 21. října, Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 21. října. — Co jsme nedáwno o nowé půjčce powídali, začíná se již potwrzowati. Dříw byly wšecky Wídeňské listy plny plesání nad zdařením této půjčky, my jsme wšak hned poukázali na wady a že se lze obáwati neblahých aučinků. Nyní widí již také Presse škodné následky jednání p. ministra. Cizí země nebraly skoro pražádného podílu, a Rakausko samotné sehnalo 71 mil. wšak jen na papíře, a nyní již, kdežto ještě nemusí nikdo platiti, kdo se k tomu podwolil, nyní již padly nowé 41/2 % úpisy, které w kursu 85 s praemií wydány byly, na 84. To jest zlé znamení. Ti občané, kteří z lásky k státu k půjčce se podwolili, ti oželí snadno tuto dosti znamenitau ztrátu. Jsau wšak lidé, kteří ze ziskuchtiwosti k půjčce se podwolili, třebas i neměli peněz, doufali totiž, že nowé dlužní úpisy, dříwe nežli peníze budau muset býti složeny, w ceně přes 85 wystaupí, a že je tedy s prospěchem prodají. Tito lidé se walně zmýlili, státní úpisy klesly, kupců na ně není, proto že je cizozemí nechce ( we Frankfurtě jsau za 80, w Amstrdamě je skoro ani neprodáwají ), nyní se budau na tyto úpisy skládati peníze, a ti, kteří žádných nemají, budau muset prodáwati dej zač dej. Tím se stane, že nowá půjčka ještě lacinější bude. – Dalo by se tomu odpomoci, kdyby lhůta k splácení prodlaužena byla, wšak stát potřebuje peníze, a newí si jich jinak zaopatřiti, leda by wzal swé autočiště k cizím finančním welmožům, a podwolil se jejich wýminkám. – Z toho patrno, že celá operace p. finančního ministra, aby totiž cizí bankéry obešel, se nepodařila. Z toho wšak je také patrný bídný staw našich financí, neb jisto jest, že těch podepsaných 71 milionů doma se nesežene, a že budau muset wypomoci cizí peníze. Wše toto jsau wšak prostředky, které wypomahají na čas, radikálně wšak naše finanční neduhy nezhojí.


8. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Literární oznámení, Titulek: Předplácení., Autor: Havlíček, Karel
Předplácení na Pražské Nowiny a Českou Wčelu. Cena předplatní jest w naši nowinárně ( w křižownické ulici číslo 86 w prwním poschodí)na Nowiny čtwrtletně 1 zl. – kr. stř. na Wčelu čtwrtletně – 45 „ „ na Nowiny půlletně 2 „ - „ „ na Wčelu půlletně 1 „ 30 „ „ U cís. král. poštowských úřadu předplácí se jenom na Nowiny a Wčelu dohromady půlletně bez obálky 5 zl. — kr. stř. s obalkou 5 „ 24 „ „ čtwrtletně bez obálky 2 „ 30 „ „ s obalkou 2 „ 42 „ „. Kromě toho nákladem Karla Vilíma Medaua i Sp. wyšly, a u něhož w expedicí na Kolowratské střídě naproti prašní wěži dostati se mohou:


18. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [článek], Autor: Havlíček, Karel
– Náwrh naši wlády w celním spojení Rakauska s Německem nemá za aučel materialní blaho národu, ani rozkwět a prospěch průmyslu, nýbrž wláda jedná takto pauze z politických ohledů. Jeden Němec z Wídně píše o tomto kroku takto: „ Kroky pruské wlády a swolání prusko-německého sněmu do Erfurtu přiměly wládu rakauskau k tomu, že ohlásila swůj náwrh o celní jednotě. Daufá totiž takto některé malé státy německé, které nejsau ještě k Prusku upautány, od Pruska odtáhnauti. Nepráwě se dělá Rakausku předhůzka, že nenabylo zkušenosti německau revolucí, a že na tuto revolucí pražádný ohled nebere. Rakausko se chce Němectwem zachowati. Rakausko se opírá snažně sněmu Erfurtskému, i daufá že nalezne w králi kanoveránském wěrného spojence. Sasko daufá celní jednotau k sobě přilákati, a takto by nezbylo pak Prusko nic nežli malé státy, které již pohltilo. Takto by byl arci spolek tříkrálowý zničen, a nejbližší budaucnost nám již okáže, zdali naše wláda Prusko obelstí. Wšak ani pruská strana nelenoší, i werbuje wšude příwržence pro užší Německo. Tato strana wždy se odwoláwá k tomu, že Rakausko swau ústawau od 4. března se prohlásilo za stát samostatný a neodwislý, a že se nemůže s Německem tak auzce spojiti jak by Němci chtěli; tedy prý bude k obapolnému prospěchu, když Rakausko s Německem uzawře pauze spolek mezinárodní. Tak jsme i my smýšleli, a taktéž, zdálo se nám, že smýšlí wláda rakauská. Za časů ministra Stadiona to častokráte poloauřední nowiny twrdíwaly. Nyní wšak se nám zdá že naše wláda nechce s Německem pauze spolek mezinárodní, nýbrž že chce mnohem užší spojení, které by nám zajisté nebylo ku prospěchu, a i mnozí Němci se tomu spojení nohama i rukama brání. „ Rakausko, prawil jeden řečník w baworské komoře, tak dlauho si newšimalo hrubě záležitostí německých, dokud pokořením Uher nenabylo wolného postawení; nyní wšak se opět již míchá kaziwě w záležitosti německé! “ – Rakausko se chce jenom proto k Německu připojiti, aby obmezilo Němcům i swobodu i jednotu. Jest to zajisté diwný úkaz konstitučního žiwota, – w rakauských státech jest konstituce, národu jest tedy ponechána samospráwa, wšak i w německých státech jest wšude konstituce, a i národu německému jest ponechána samospráwa: jak se to může státi, aby oba národy proti swé wůli a proti wlastnímu prospěchu byly přinuceny k nepřirozenému spojení, pauze jen proto, že se to některým ministrům tak líbí? – Celní spojení s Německem bylo by našemu průmyslu ku škodě, politické spojení s Německem nechceme, celý národ se již takto oswědčil, jak může tedy ministerstwo práwem nyní opět k takowému spojení pracowati. Přáli bychom si, by se naše wláda zřejmě oswědčila, jak jednati chce.


22. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Hlas z Moravy - poznámka., Autor: Havlíček, Karel
Hlas z Morawy proti křiwým úsudkům. Článek tento w čísl. 30 letošní Morawie proto podáwáme čtenářům swým, že časopis ten zwláště letos welmi zlepšeuý, u nás w Čechách zřídka se čítá. Chtěli sme již dříwe na wěc tu we Wídenském časopise Gegenwart sami odpowědíti: tím rádši wšak sme, že i na Morawě národnost naše takowého našla zastawatele. Red.


26. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Církev a národnost, Autor: Havlíček, Karel
Církew a národnost. Na tento článek obracíme pozornost jak wel. kněžstwa tak i wšech ostatních. Red. Mezi nejkrásnějši proroctwí starého zákona o Spasiteli zajisté patří také to, že w něm wšickni národowé swěta měli požehnáni býti. Toto požehnání wztahuje se podle slow a ducha písma sw. na wše, co se národů a weškerých poměrů žiwota jich týče, tedy i na řeč národní; i tyto měly požehnány býti. Jak církew toto proroctwí stranu řeči národní wyplniti hleděla, swědčí nám její starý dějepis, a kdo jej upřímně skaumá, nahlídne patrně, že i řečím národním welkého přišlo od církwe požehnání. Po příští Ducha sw., který w spůsobách obniwých jazyků na Apoštoly wstaupil, a tak sílu Boží prawdy křesťanské a poswěcení rozdílných řečí lidského jazyka wypodobnil, obrátili wšickni Apoštolowé a jejich wěrní učedlníci welikau pilnost a péči na řeči národní pro hlásání slowa Božího a zakládání církwe mezi rozličnými národy swěta. Sw. Pawel, tento wším práwem nazwaný Apoštol národů, mezi jiným i tím se honosí, že we wšech tehdá potřebných řečích uměl zwěstowati ewangelium, neb jedno známé slowo w církwi za wíc držel, nežli tisíc neznámých. Kdekoliw hlásáním slowa Božího církew se sestawila, zawedli se i společné služby Boží; audowé církwe založené scházeli se totiž k zpíwání žalmů, k společným modlitbám a k oběti, a to se wše dělo, jak dobře wíme a jináče mysliti se nenechá, w řeči mateřské neb národní. Prawí sw. Pawel, snad nějakau případností k tomu pohnutý, že konání toho w řeči neznámé bylo by bláznowstwí. Jak se tu sílila při takowých službách wíra kázáním zwěstowaná! Jak hluboko se wštípilo učení Kristowo do srdce, když předstawený církwe a wěřící obecné modlitby, plné lásky a ochotnosti k Bohu a bližnímu pospolu říkali a sobě odpowídali w řeči známé, drahé a srdečné, poněwadž mateřské, při čemž krásné národní melodie co nejsprostší ale nejsilnější hudba je doprowázely! Jak milé a drahé musely býti tyto služby církewní, k nimžto se křesťané w noci, we skalách, lesích a kryptách shromáždili, z nichžto wywrženu býti za nejwětší trest pokládali! Jak mocně na srdce a rozum museli aučinkowati, každý s radostí a plesáním k mukám a smrti pro ně kráčel. Tak církew nesla požehnání národům, požehnáním a poswěcením jejich řeči, w nichžto jim nowé zrození, přijmutí na milost dítek Božích, lásku bratrskau a prawau oswětu hlásala, pak swými službami pěstowala a sílila, a to zajisté welmi mnoho prospíwalo k jejímu rozšíření, tak že dle hodnowěrných zpráw brzy i takowé kmeny a země projala, kterých římské wojsko při stoletém namahání dostihnauti nemohlo, poněwadž pánowitý, soběcký a hrdý Říman wšude, kde zwítězil, na učení a podání národní modly římské stawěl, latinu a její zákonodárslwí zawáděl a s obojíma wšemožné otroctwí ku swému prospěchu zakládal, klesna napotom se swým wlastním stawením a pod ním hanebně zahrabán. Jestiť obzwláštní duch a zásluha wíry křesťanské, sjednocowati k welkému cíli, a to we wší lásce a trpěliwosti, bez wšeho podmaňowání a otročení. Nemohlo tedy scházeti, že jednotliwé církwe na počátku bez wšeho zewnitřního swazku postawené brzy i zewnitřně aužeji se spojily, při čemž provinciální politický swazek a nejwíce národnost za základ spojení toho slaužily. Tak již widíme na začátku 3. století provincialní církwe se jejich metropolity a provinciální synody. Na synodách se počala ta národnost, na které jediné církew se zakládala, wíce wzděláwati, w řeči národní a spolu církewní jednalo se tu o důležitých otázkách, domácí obyčeje a mrawy spíše a lehčeji duchem křesťanským se tu projaly. O tomto pořádku žiwobytí církewního swědčí tolik rozličných jmen provincialních církwí w Ewropě, Asii a Africe, wšecky swobodné dcery weliké swobodné matky církwe katolické neb wšeobecné. O tom swědčí tolik rozličných textů neb přeložení písma sw., které se hned do každé řeči přeložilo, jak jen prwní církew jisté národnosti se založila, poněwadž se písmo sw. při církewních službách weřejně čtlo, wykládalo, i také w domácnosti welmi užíwalo. O tom též swědčí tolik rozličných liturgií co rozličných národností, a ještě rozličnějších podle místních potřeb, podle maudrosti a wýtečnosti pastýřů, ačkoliw při wšech zpěw, slowo Boží, obětowání, žehnání chleba a wína, přijímání a díků činění. Řeči církewní nebylo w tom smyslu, w jakém my ji máme; založením církwe každá se kázáním a sw. obřady poswětila a pěstowala, byla církewní a spolu obecní. Tak církew dobře stála a rostla, jsauc wkořeněna do tuku a krwe národu, a podiwu hodné, spolu ale i patrné, že při rozboření římského císařstwí a nesmírném náwalu cizích kmenů obstála, kde wše ostatní klesalo a hynulo. Ano, nejen že obstála, ona získala kmeny a národy, kteří římskau říši na wšech stranách rozbořili a sobě podmanili. Dle příkladu sw. Apoštolů a Učedlníků, který jak pewný obyčej a církewní zásada se zachowáwal, wyskytli se muži nábožní a duchem církwe oswícení, kteří se dušewního i tělesního blaha přišlých kmenů chopili, jejich mrawy a řeči se učili, písmo sw. jim překládali, kázali, služby Boží se wší šetrností a maudrostí zawedli, církew rozšířili a tak k statnému wywinutí prwní základ na wěci národní položili. Tak pokračowala a množila se wěc církewní až do 8. století, ona šla zároweň s blahem a wywinutím národním. – Prawili jsme, že již w 3. století jednotliwé církwe jisté províncie swazkem metropolitánským byly spojeny, čemuž swazek politický a národnost za základ slaužily. 636 Brzy i jednotliwé církwe provinciální na tom samém základě w obzwláštní wešly spojení, totiž patriarchální, které jenom wywinutí jest spojení metropolitánského. W 5. století již 5 jest církewních patriarchů, totiž: Římský, Konstantinopolitánský, Antiochenský, Alexandrinský a Jeruzalémský, wšak ale ještě dost jednotliwých církwí bez wšeho metropolitánského a patriarchálního swazku. Každý z těch 5 patriarchů měl jistá práwa nad metropolity, skoro takowá, jako měl metropolita nad biskupy jednotliwých církwí w jisté provincii založených. Patriarcha byl tedy wíce neb méně mocný podle politického postawení těch provincií, na které se jeho patriarchální moc neb jurisdikce wztahowala, nejslabší a proto poslední byl patriarcha Jeruzalamský, ačkoliw Jeruzalem kresťanstwu pro žiwot a umučení Páně, založení prwní církwe atd. welmi znamenitý; země patriarchy Jeruzalemského byly sešlé a slabé, a protož on poslední; pak docela přestal patriarchát Jeruzalemský. Nejmocnější mezi ostatními kollegy stal se Římský patriarcha. Řím byl tolik století hlawau starého swěta, latinská řeč tak wážená a rozsáhlá jako panující národ, který ji mluwil. Řecky se sice také wšude mluwilo, ale Řekowé byli podrobeni Římanům, tedy i jejich řeč, ačkoli nebylo skoro žádného učení bez řeckého jazyka. Římská církew honosila se wíce než každá jiná apoštolským založením; w ní se obzwláštně ozýwala apoštolská tradice, za starodáwna tak mnoho wážená a od nejwýtečnějších mužů sbíraná a sepisowaná. Co císař Konstantin sídlo císařské do Bizance ( Konstantinopolu ) přenesl, ztrácel se čím dále tím wíce wplyw politický na Italii a jiné latinské krajiny, anto se zatím množil wplyw patriarchy Římského. K tomu přišli rozličné rozbroje, hádky filosofické o náboženstwí, náwal nowých asiatických kmenů, boje a wojny a asiatický luxus u Řeků zawedený, co wše welmi škodliwě působilo na wýchodní a nejwíce řeckau část římského císařstwí. Nadarmo tedy taužili Konstantinopolitánští patriarchowé w čas přenešení sídla císařského do Konstantinopole po prwní hodnosti w církwi, na to se odwoláwajice, že Konstantinopole přenešením sídla císařského Nowým Římem se stala; politická síla čím dál tím wíce slábla, na kterau se spoléhali, a ta wždy při každých hádkách mnoho rozhodla. Co tedy Konstantinopolitánští patriarchowé čím dál tím wíce slábli slábnutím wýchodního císařstwí a mnohé provincie z jejich patriarchatu w ruce nepřátelské klesaly, přiwedli Římští patriarchowé pomalu celau Italii, porýnské krajiny, Gallii, Španii a mnoho afrikánských církwí pod swau patriarchální jurisdikci, k čemu jim mnoho pomohla řeč latinská w těchto zemích panující a wnucená od Řimanů národnost, na kterau církew swé učení a obřady stawěla; a w 8. století již na tak wysokém stupní wážnosti a wplywu stojí Římští patriarchowé, že Pipin, prwní tento Metrnich králowské rodiny Merovingů, a pak jeho synowé do Říma se utikají. Pomocí Hadriana Římského přišel Pipin na trůn Franků, a býwalý Římský biskup, napotom prwní patriarcha již co papež w nowějším smyslu slowa na trůn swětské wlády, kterau pod názwem Dědictwí sw. Petra (!?! ) z wděčnosti Karolingů obdržel. Lew III., papež Římský, dokončil a utwrdil spojení Římské stolice s wládau Franků, posadiw na začátku 9. století Karlowi I., welkému synu Pipina Heristalského, císařskau římskau korunu, a tak powstalo ono diwotworné Sanctum-Romanum Imperium ( Swaté římsko-německé císařstwí ) k rozmnožení wlády swětsko-duchowní papežů Římských a císařů německých. Od těch dob klesá národnost w církwi, s ní též samostatnost a swoboda církewní. Pod záminkau, jakoby se řeči hrubých kmenů, kteří se w staré římské říši usadili, k službám Božím nehodily, uwádí se římsko-latinská liturgie a schwálené přesazení písma sw. w řeči latinské pod jménem Vulgata; národní liturgie, od římské liturgie jak w řeči tak jinými chwalitebnými národními obřady se lišíci wyhánějí se z kostelů sem tam s welikým násilím, jak daleko meč wítězný a wplyw politický Karla Welkého, jeho potomků a nástupců sahá; missionáře wšude doprowází wojsko, které poráží neobrácené a nepodmaněné kmeny, aby se mohli křtíti; zakládají se biskupstwí a kláštery pro římskau oswětu a politiku; wše se má od německých císařů dobýti, Římu a jim podrobiti a slaužiti. ( Pokračowání. )


13. srpen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: [Dopis z Kroměříže.], Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Pozn. Red. Diwná wěc, že jediné proti gymnasiím welebným Otcům z řádu pobožných škol swěřeným takowé stížnosti se ozíwají, kdežto ostatní gymnasia, třebas w Německých končinách položená w ročních Wýkazech swých swědomitěji českého prawopisu šetří. Tu se naskytují žasnaucímu oku jména skoro až k nepřečtení zohawená. Domníwáme se, že by ti, kteří mládež k wyššímu a dokonalejšímu wzdělání wésti mají, neměli daleko za časem swým zůstáwat, neboť toto každý maudrý doswědčí, že takowá netečnost učitelstwa nejwíce žákům jejich na škodu býwá. Takowé smýšlení bychom owšem o wel. Otcích neradi kojili, o nichž dobře wíme, že we wěcech ostatních welmi opatrně wůli swých swěřenců ostříhati, a o jejich wzdělání upřímně pečowati se snaží.


23. duben 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Z Vídně, Autor: Havlíček, Karel
Z Wídně. Odpowěď otázkau p. W. w čísle 29. listů těchto wynucená. U wysokém domnění swém táže se p. W. — incredibile lectu — „ Myslíte pánowé, že jste swé „ oprawě “ tím wětší wáhy dali, poněwadž se wás sedm podepsalo? Kdyby se tato wěc wětšinau hlasů rozhodnauti měla a mohla, uhlídalo by se, oč by se waše sedmice rozmnožila. “ Na otázku tuto odpowídáme p. W.: Wýbor Slowanských besed we Wídni sestawen jest z 20 údů a ti besední záležilost tuto hlasowáním mezi sebau následně rozhodli: Sedm údů, od kterých myšlénka o uwedení besed wyšla, „ oprawu “ na omylnau spráwu Waši napsalo, z ostatních třinácti, jedenáct potřebu a prawdu „ oprawy “ oné uznalo, tak že nyní po slawně skončené čtwrté besedě „ oprawě “ oné jen jednu chybu wytýkají: přílišnau totiž mírnost naproti takowým pokleskům Wašim zachowanau. Wlastnoruční podpisy pánů těch, mezi kterými sedm Čechů ( nejsau to teda jen ti „ mo - rawsko-ilirští wýborowé ) každau chwíli u zasílatele řádků těchto nahlídnauti můžete. Ostatně kteří a kolik ze zdejších českých wlastimilů ústně Wám lehkomyslnost dopisowání Wašeho důtkliwými slowy wytýkali, to Wy sám nejsnadněji sčítati a spůsobem tím nejjistěji se dowědíti můžete „ oč se naše sedmice rozmnožila. “ Možnáli Wám nyní p. W. podpisem sedmi wýborů — ba co prawíme sedmi — možnáli Wám jen jedinkým ( kromě Wašich dwau kamarádů ) prawdu spráwy swé potwrditi, dostanete za wyhranau! — Až po tu dobn jste to jen Wy et Comp. co „ sebe samých mámíte a w posměch uwádíte “! — P. B. Bílka jmenem wýbor. besed Slow. we Wídni. Doufáme, že tento nelibý spor těmito slowy jest ukončen. Red.


10. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [reakce na článek v Prager Zeitung ohledně vídeňské politiky], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Každý kdo čte polemický článek w č. 289 Prager Zeitungu proti nám a proti redakci Deutsche Zeitung zároweň mířený, zpozorowal zajisté, že jsme my se swým článkem o německé politice naši wlády wětšího zalíbení našli před očima wládních nowin než p. Dr. Makowička. Zdá se nám ale, že zcela nezaslauženě: neboť pokud jsme w této záležitosti směr Deutsche Zeitungu za času redakce p. Makowičky pozorowali, widíme že se w této wěci úplně srownáwáme. Bude se snad někdo diwit, kterak se Národní Nowiny a Deutsche Zeitung w záležitostech německých srownáwati mohau, a přece jest tomu tak. Deutsche Zeitung ze swého stanowiska nežádá w záležitostech německé jednoty od rakauského ministerstwa přede wším nic jiného, než aby Němcům nerakauským nepřekáželo w samowolném utwoření swého spolku. To samé žádáme i my od ministerstwa ze swého stanowiska: my držíme sice auplnau politickau jednotu wšech Němců w Ewropě za nedostižitelný ideal ( w čem nám snad ani jeden Němec odporowati nebude ), ale přibližowání se k dosažení jednoty, pokud možná jest, musíme Němcům tak schwalowati, jako sami sobě toho přejeme. Sjednotiti skoro wšechny země dosawadního německého Bundu ( wyjmauc rakauské ) w jeden politický celek, w jednu suvrenitu: to nedržíme za nemožné, ba naopak powažowati to musíme za welmi rozumné. Proto se nám zdá, že wládní nowiny špatně porozuměly článku w Deutsche Zeitung. Co se nás samostatných týče, nemůžeme dáti wládním nowinám w tom prawdu, že by rakauští Němci, kdyby se kromě Rakaus jednota německá utwořila, od Rakauska se odtrhli a k ní připojili, w čem totiž widí wládní nowiny nebezpečí hrozící Rakausku. O šwýcarských Němcích ještě jsme nikdy neslyšeli, že by chtěli swůj stát opustiti a k jednotě německé se politicky přiwtěliti, a Šwýcarsko jakožto republika má přece welmi liberální ústawu, tak že by málo co překážeti mohlo tamnějším Němcům wůli swau projewiti a také wyplniti. Nepokládáme tedy za nic přepiatého neb nepraktického, domýšleti se, že by také Němci w Rakausích mohli pro Rakauský stát takowé obliby míti, že by si nežádali politického spojení s ostatním německem, obzwláště kdyby w Rakausích wšeliké jak národní tak politické swobody a slušné samospráwy užíwali, tak jako si toho ku př. i my přejeme. Neboť nelze tajiti, že by politické spojení s ostatními rakauskými národy, ( a zwláště kdyby se náš stát jak si přejeme, na jihu zwětšil ) pro rakauské Němce w materialním ohledu mnohem wýhodnější bylo než spojení s Německem: newidíme tedy rozumných příčin, proč by se z takowého spojení wytrhowati chtěli, které by je w ničem netížilo, jen wýhody poskytowalo? – Owšem že při wšem tom stawíme swé úsudky na tom základě, kdyby se w Rakausích podařilo sprawedliwau swobodu a wýbornau wládu zawésti. Také musíme ještě i to podotknauti, že nám wládní nowiny špatně porozuměly, jakobychom toho byli žádali, aby si hledalo Rakausko slowanské spojence. Toť by nemohl býti nikdo jiný než cár ruský. My jsme prawili, že mělo Rakausko zakládati trwání a jednotu swau na sympathiích slowanských kmenů w Rakausích. Že wláda nemá být služkau weřejného mínění - ( jak píše Prager Zeitung ) jest sada, která by neměla stát w časopise wycházejícím na autraty zemské w státu konštitučním. O této wěci my máme arci jiné zásady než naše ministerstwo: zdá se nám ale, že se swět pořád wíce k naším zásadám kloniti a od ministerských odchylowati bude. Každá prawda časem zwítězí. My sebe owšem nemůžeme wydáwati za weřejné mínění ani w této ani w jiné wěci: doufáme ale, že se na sněmě říšském ukáže, mámeli prawdu my neb wláda. Když již na Kroměřížském sněmu byla wětšina proti spojení s Německem: což bude nyní, kde tolik protiněmeckých žiwlů w Uhřích a we Wlaších do říšského sněmu přistaupí. Na konstituční cestě nebojíme se, že by si naše zásady průchodu nezískali: na cestě ordonanční owšem platí jeden dworní neb nyní ministerský koncipista wíc nežli několik národů.


21. březen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky, Titulek: [Dvě vtipné příhody], Autor: Havlíček, Karel
* – * Jan Kutajsow přišel co čerkeský otrok do Petrohradu, stal se zde komorníkem císaře Pawla, pak baronem, nejwyšším podkoním a posléz hrabětem. Nawracejícímu se Suwarowu z wlaské wálky do Petrohradu poslal císař kutajsowa wstříc s gratulací. Wtipný Suwarow jej takto oslowil: „ Račte míti wýmluwna, pane hrabě, starce, jehož pamět již slábne, ale skutečně nemohu se upamatowati na půwod Waší slowútné rodiny. Bezpochyby jste se stal hrabětem, dobyw welikého wítězstwí we wálce? “ – „ Nebyl jsem nikdy wojákem, “ odpowěděl býwalý komorník. – „ Tedy wyslancem? “ – „ Nikdy, jasný kníže! “ – „ Ministrem? “ – „ Také ne! “ – „ Jaký tedy důležitý úřad jste ráčil míti, pane hrabě? “ – „ Měl jsem čest, býti komorníkem J. M. Císařské! “ – „ O, welká čest, pane hrabě! “ I zazwoniw Suwarow na swého komorníka, prawil k němu: „ Troško! každým dnem ti opakuji, aby jsi přestal opíjeti se a krásti, nechceš ale uposlechnauti! Hleď tuto pána, byl komorníkem jako ty; že ale nebyl nedopita a zloděj, přiwedl to až na nejwyššího podkoního J. M., má wšechny ruské řády a je říšským hrabětem! Hleď tedy následowati jeho příkladu. “ * – * Tyto dny skonal Würtemberský Abdel-Kader, jenž půl druhého léta byl strachem a hrůzau wšech obywatelů šwábských. Marné byly wšechny autoky a auskoky nejbystřejších střelců, marně se na sněmě o něj radili. Ano strach před ním byl tak welký, že baron Berlichingen jemu k wůli k tajnému sezení radil. Zemské důchody připrawil skoro o 1400 zl., které jen na olej při nočních po něm slíděních padli. Dne 10. t. m. se podařilo konečně spojeným silám obce Kleebornské ze swěta jej sprowoditi. Celé Šwáby slawí toto wítězstwí. Haufně se hrnul jásající lid do Brockenheimu, kde na podíwanau po smrti wywěšen byl, a do Ludwigsbergu a pak do Štutgardu, kamž ho později zawezli. Wáží 74 liber, welký je asi jako řeznický pes, má náramně širokau hlawu a tlustý zawalitý krk. Podle zubů bude asi 6 – nebo 8letý. – Byl to kapitální wlk!


30. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovná kronika., Titulek: [Nesmírný hrdina]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowná kronika. Nesmírný hrdina. We škole w P....ě zdálo se, že při známé modlitbě: Anjele Boží, strážce můj — jeden z chlapců něco jinák wyslowuje. Wywolán zwláště, musil tu modlitbu sám odříkáwati, a tu se shledalo, že on, naučiw se jen dle pauhého sluchu této modlitbě po domácku, místo: „ tělo swět, ďábla přemáhám “ — wždycky říkáwal: „ dewět set ďáblů přemáhám. — Kdo se takowému hrdinowi wyrowná?! Králowna anglická, jsauc w naději, ustanowila prý (? ), že při porodu se dá opojiti chloroformem, a již také prý je wynálezce jeho p. Simon pozwán do Londýna. Proti bezbolestnému léčení pomocí aetheru a chloroformu horlili wždycky přepiatí angličtí a skotští duchowní, řkauce, že má trpěliwě snášeti člowěk bolesti, které na něj Bůh sešle, a wšak horliwěji reptají proti tomuto ustanowení králowninu, nebo prý je to proti biblí, která prawí: „ A w bolestech porodíš swé dítky. “