7. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Medvěd, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Nedwěd. ( Pokračowání. ) Ostruhowský pustil se za neznámým, a po několika slowech začala se mezi nimi hádka. Neznámý táhl se zpátky a Ostruhowský chytna se za límec jeho kabátu, táhl ho za sebau. Scena ta byla dosti směšná, a byla by přešla w oprawdiwau pračku, kdyby se byla kněžna neodhodlala učiniti jí konec. Ona se welmi rychle přiblížila k zápasníkům, a míříc na nedwěda nejkauzelnějším swým úsměchem, prawila wesele: „ My jsme, zdá se mi, spolu sausedé. Proč pak se nás wzdalujete? “ Hádka se zkončila w tu chwíli, a omámený nedwěd stál jako socha. Sundal klobauk. Klobauk mu wypadl z ruky. Chtěl odpowídat a čerwenaje se, stál jako zahanbený školák a nenacházel slowa. „ Naději se “, pokračowala žertujíc kněžna, „ že se teď seznámíme a že teď přestanete být pyšným. “ „ Já, mhm! “ … odpowěděl zajíkaje se nedwěd. „ Já se nehodím do salonu.... ráčíte odpustit … “ Ale kněžna byla již daleko, a skwící se bílé její raucho brzy zmizelo za rohem palácu. II. Nemůže se říci, že by žití naše letní w okolí Petrohradském bylo zwlášť zábawné. Jakási podiwná apatie panuje we wšech letohradech, a sídelskému bažení po blesku počne být smutno a mrzuto pod stínem stromů a pod jasným nebem. Prawda, říká se o jakýchsi neobyčejných zábawách, ale řeči tyto jsau oprawdiwé klewety. W Pawlosku říkají, že je zábawno na ostrowech, na ostrowech, že je zábawno na Petrshofské silnici, že je zábawno na Petrshofské silnici, na Pargolowě. Rekomendace do kola. Zkrátka, wšude je smutno, wšude je nudno. Příčina toho je patrná; peníze se utratily, do cizích zemí se jet nemůže, známí se rozjeli na rozličné strany, wypínat se není nač ani proč; a k tomu ještě jaké místnosti, jaké domy! S jedné strany ploty, baudky, silnice, prach kočárů a wozů, fabriky, krčmy – s druhé strany italské balkony, wykládaná přístřeší, hortensie čerwené a modré, cestičky s čerweným pískem, několik stromů a opět zde i tam několik hortensií. Tu máte skoro wšechny naše letohrádky. Tu je příroda w plénkách a w uniformě, tu jsau kwítí i balkony ba i lidi – wšechno k wuli dekorací, pro odiw cestujícím. Zwláště pak zábawné jsau nowomódní gotické zámky ze štěpin, s wěžemi podobnými párátku na zuby, s přístáwkami na spůsob kytajského casse-tête. – W těchto karikaturních klecech mrazí se w letě za barewným sklem petrohradský salonowý swět, a na prostranstwí několikasáhowém užíwá wesnické swobody a welikosti přírody. Obýwatelé těchto škatul welmi šlakowitě jsau oblečeni hned z rána, a jeden na druhého wždy se díwá po očku, a w určitau dobu dělají si visity, w kterých si s neobyčejnau upřímností žalují wzájemně na dlauhau chwíli. Pak hrají preferans, a ostatní čásť dne probírají wšechny známé i neznámé, zlořečí i pomlauwají přátele i nepřátele, klepají, klepají, klepají až se unawí, ale nikdy nepřesytí. To je náš wesnický žiwot něco jiného! Země a zeleno, kamkoli se ohlídneš, wšechno twé. Procházej se jak chceš, a baw se obrazem. Klasy se haupají teplým wětrem. Pestré stádo pase se na lauce. Na pahorku rozložena je wíska. Na řece rybář hází newod. Kluci se máchají a podtápějí pod dřewěným mostem. Nade wsí bělá se cerkwa nábožné babičky táhnau se po stezičce na požehnání – a w dálce rozléhá se zwučná píseň mladíků a mladic jdaucích z práce neb rozložených w malebných grupách na woňawém seně … Ale wždyť je na panstwí jet, daleko. Ale wždyť na panstwí je žiwobytí ještě mrzutější. Tam není, pro koho by se oblíkaly krajky a burnusy, pro koho by se stawěly hrnce kwítí na balkoně, pro koho bychom zdobyli sebe a okolí swé. Panstwí – to je paušť, wyhnanstwí, byt barbarský; člowěk, který sám sebe we wážnosti má, musí žíti buď za hranicí aneb již aspoň w Petrohradě a jeho okolí. Prawidlo rozumné a hlubokomyslné, po kterém 214 mi nic jiného nezbýwá než pozwat čtenáře, aby se se mnau odebral na Petrshofskau silnici. – Tam nedaleko od Strělny bydlela w letě kněžna Tigrinowá s guwernantkau. Letohrádek její byl slušný. Bylo tam také cosi gotické, co jest jak powědomo úplně dle nowého wkusu. Se wšech stran strakatily se balkony, a wysoký taras čerwenil se pyramidami kwítí a rostlin. Zkrátka, letohrádek byl šwihák. Ale jediné w něm bylo nepříjemné: nechtělo se tam bydlet, byla tam dlauhá chwíle, jako wšude, – a ubohá kněžna nudila se od rána do wečera. Jako wšechny salonské slečny nenacházela zalíbení w newinných wenkowských zábawách. Ranní procházky, hledání haub a jahod, díwání se na přírodu, ptáčky, tráwníčky, kwítka, promrzely ji až k smrti. Ona potřebowala swět s weškerými swětskými zábawami, s hlučnau společností, s oděwy, s bauřemi přepychu, s hudbau, s jízdeckými gardami. Ztratiwši w mládi swém otce i matku, užíwala we swětě skoro úplné swobody wdaných paní. Ačkoli nepřijímala na visity mladé lidi, ačkoli žila we společnosti čerwenonosé guwernantky: při wšem tom a zwlášť w letě byla úplně neodwislá. W zimě jezdila na bály se starau tetkau, u které bydlela, a která ji ráda brala, proto že se ostýchala okazowat swětu, na wlastní aučet, starý swůj obličej, a s druhé strany neměla tolik ducha a samostatnosti, aby se odřekla hluku, w kterém žila a sestárla. K tomu ještě byla wěčně zaneprážněna visitami a starostmi o to, co se děje w jiných domech. Není diwu, že mladá kněžna s takowým wzorem před očima hned na jaře swého žiwota přijala swětské myšlénky.... Jenom se ohlídla okolo sebe, a okamžitě pochopila mohútnost krásného obličeje, a pak již nebylo odtud daleko naučit se umění, mučit a rozpalowat mužské, jakož i nedaleko proniknaut do tajností nejwybranějšího koketstwí. Ubohá holka měla swatyni srdce za hračku. Ona plýtwala duší swau po častích, newědauc, že by naopak zapotřebí bylo shromážďowat wšechny poklady srdce, aby mohla mít potěšení, najednau obětowat celé swé bohatstwí. W zimě, když okolo ní zwučely bální řeči, a rojili se kavalíři, zapomínala se w sladkém poznání swé moci. Ale za to jí byla w letě neslýchaně dlauhá chwíle. A wěru: hřmot ekipáží wěčně projíždějících, skřípání wozů, prach, opilí mužíci ( newolníci ) – to je wše, co mohlo bawiti její leniwost na tarasu. Někdy ji zakázaný román na nějakau chwíli bawil. Ale to wšechno bylo málo; přání líbiti se žádalo wíce činnosti. Nejwíce ji ještě bawila jízda na koni, poněwadž w ní nacházela cosi zwlášť půwabného a smělého; a mimo to ještě wěděla, že jí mužský klobauk zwláště sluší, a amazonský šat wýborně ukazuje štíhlý a krásný její wzrůst. Ale i jízda na koni nebyla důstatečná: musela jezdit pauze se slaužícím, který ještě byl sám hlaupý jako kůň. Na štěstí kněžny wyskytla se konečně útěšená zábawa. Naproti jejímu letohrádku bydlel w newelikém domku s balkonem jakýsi mladý člowěk. Wedl žiwot tichý, neměl nikdy hosti, nikam nejezdil, newystawowal kwětiny, a jaksi se bál, obrátit na sebe nějakau pozornost. A práwě to popudilo zwědawost kněžny, která s wysokého swého tarasu zočala pozorowat wšechno jeho jednání. – Byl oblečen jaksi podiwně, ale šat jeho byl čistý a okazowal jisté bohatstwí. Měl najatý celý letohrádek, ale bydlel jen w jedinkém pokoji. Kněžna pozorowala, že každodenně někam wycházel před západem slunce, a pak se již wracel dost pozdě w noci. Ani bauřka, ani jiné nepříjemnosti neudržowaly jej. Ale kam chodil a proč – to mučilo kněžnu. Konečně si umínila jiti za ním w zápětí, jakoby na procházku – a najednau, k welikému podiwení guwernantčinu, jaksi neobyčejně se jí zalíbil starý, zdiwočilý Strělenský park, do kterého počala každý den chodit na procházku. Takowáto chautka k samotě byla by wěru dokonce nepochopitelná, kdyby se daleko na přímoří nekmitala černá podoba ležícího na břehu člowěka. Někdy k němu přišla kněžna dosti blízko, ale jak jenom zpozorowal její přiblížení, zčerstwa wyskočil, a se znaky patrné mrzutosti odcházel na jinau stranu. Čím wíce se jí wyhýbal, tím wíce jej pronásledowala, a umínila si twrdohlawě, přemoci diwokost podiwína, nad kterým neměly její půwaby žádné moci. Takowé jsau ženské! Wšímawý čtenář pochopí nyní, proč se kněžna tak zaradowala, widíc neznámého w palácu o slawnosti, a proč, wěrna swé ženské taktice, nechtěla ukázat swau radost, nýbrž prohodiwši několik obratných slow, wzdálila se, prowázená od swých zimních zbožňowatelů. Po cestě dowěděla se se zwlášťní swau chytrostí, jméno swého neznámého, jeho okolnosti a stupeň aristokratské jeho důstojnosti. Na štěstí byly tyto spráwy dle libosti, tak že kněžna, nezadáwajíc wážnosti stawu swého, mohla pokračowat we swém tajném předsewzetí. Petrshofská slawnost zkončila se. Letohradní žiwot táhnul se opět jednotwárně a mrzutě, a Strělenské procházky dlauho trwaly nadarmo. Konečně se potkali. Nedwěd šel po láwce položené přes zaschlý rybník, a se spuštěnau hlawau o něčem přemýšlel. Lehký šustot wytrhl jej. Ubohý diwoch zkameněl. Před ním stála kněžna. Strašné uleknutí wyobrazilo se na jeho twáři. Newěděl, co má dělat, poklonit-li se aneb uteci, a stál jako odsauzený na smrt. 215 „ Zdá se, že se rád procházíte? “ zeptala se kněžna. „ Já, prosím, … ano … prosím – “ „ Powězte mně, prosím wás, co wy tam děláte na břehu mořském? “ „ Tak … jen … sedím … “ „ A to wás neomrzí? “ Nedwěd se podíwal na kněžnu s podiwením. „ Sedím na břehu moře “ odpowěděl on. „ Což pak tam widíte? “ „ Moře “ odpowěděl on – „ moře … snad je to málo? “ „ Originální myšlénka! “ pokračowala kněžna: „ welmi originální. Powídali mi o wás prawdu, že jste originál. “ „ Jak – prosím? o mně? “ „ Owšem. Slyšela jsem takowé podiwnosti o wás … že nenáwidíte lidi a zwlášť ženské. “ „ Já prosím … wěru … ne … “ „ Ubohé ženské! což wám ublížily? A wy také s jinými proti nim brojíte! A wěru nejsau horší než mužští. “ „ O zajisté. “ „ Mají tolik oddanosti … “ „ Ano. “ „ Tolik obětiwosti. “ „ Ano. “ „ Tolik lásky ke wšemu krásnému. “ „ Ano … “ „ Proč tedy brojíte proti ženským? “ „ Dowolte, wždyť já proti nim nebrojím. “ „ Přece se wšak před nimi wzdalujete. “ „ To již je takowý náwyk … “ „ Přiznejte se, že se jich bojíte? “ „ Já … prosím … ne … wěru … “ „ Ne, zrowna se bojíte. Co pak na nich nacházíte strašného? “ „ Nic … prosím … “ „ Chcete mně dokázat, že se jich nebojíte? “ „ Jestli se líbí … “ „ Přijďte k nám nyní wečír. Tuhle je moje guwernantka. Bude ji welmi těšit, seznámiti se s wámi. “ Guwernantka se poklonila bezsmyslně. „ Přijdete? “ Nedwěd zblednul. „ Račte poraučet … “ prawil sotwa srozumitelně. „ Tedy na shledanau. “ „ Na shledanau. “ „ No, “ pomyslila kněžna, wrátiwši se do letohrádku, „ štěstí že mne nikdo neposlauchal, sic bych nikterak nebyla přemohla jeho twrdošijnost. “ Ale nedwěd běžel domů vv úplné zimnici. Služebník jeho zwyklý widět pána wždy pokojného,wywalil oči. Pán přehrabal se we wšech almarách, poházel na zemi wšechny spodky a westy, přičesáwal a hladil si wlasy, wymýšlel mašle na šátku, a při tom byl w úplném zaufalstwí. Přešlo půl hodiny mučednického strojení. Nedwěd wzhlednul do zrcadla – a ulekl se. Frak byl tuze široký, pantalony tuze úzké, wšechno na něm sedělo nemotorně, a plačtiwý obličej dodáwal ještě obleku wíce komičnosti. A wšak nic nebylo na plat. Dodal si smělosti a šel k sausedce. Překrásná kněžna, schowaná za křem, stála na tarasu, a díwala se na přicházejícího wězna, potutelně se usmíwajíc. Nedwěd šel po malu. Bylo widět, že je celý zapálený. A wida, již je u samého letohrádku, již sáhá na kliku … Ale tu wšechno jeho hrdinstwí zmizelo, odhodlanost ta tam, a zčerstwa se obratiw, neohlížeje se, běžel domů. We dwau minutach octnul se opět we swém pokoji, zawřel honem dwéře na klíč, shodil rychle oděw, wrhnul se na postel, a teprw w posteli mohl si pokojně oddechnaut. Kněžna dlauho stála na tarasu. Bylo jí k smíchu a k zlosti. Bázliwost nedwědowa ji překwapila. Ostatně, musí se říci prawda, takowí nedwědi wydaří se zřídka i w společnosti nedwědů o kterých mi budiž dowoleno promluwit několik slow. ( Pokračowání. )


29 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Titulní strana], Titulek: [Úvaha], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – W Praze 27. dubna. Co již není tajností, můžeme snad i my do weřejného probírání wzíti – že máme totiž nyní w Rakausku dwě ministerstwa, nepočítajíc ani třetí w Uhřích, které s těmi dwěma ostatními wojnu wede. A která jsau ostatní dwě ministerstwa? – Obě we Wídni, to jest ministeria ambulantia Holomaucko-Wídeňská, jedno se jmenuje Schwarzenberg, druhé Stadion-Bach, každé z nich má swau wlastní politiku a weřejně se již spolu hádají. Jedno ministerstwo a sice pod firmau Schwarzenberg et Cp. sedí w Lloydu, druhé Stadionské w Presse, a kdo oboje tyto nowiny tak pilně čítá jako my, wí již, jak smýšlí obě tyto polowice ministerstwa. My jakožto „ provincialní ” žurnalisté nemůžeme owšem tajnosti ministerské tak dobře wěděti, abychom udati mohli, ku které straně náleží ostatní jednotliwí audowé ministerstwa, a abychom též mohli udati silu a politický wplyw obau těchto stran w ministerstwě. Jisto jest, že Stadion odporuje wkročení Rusů, že jeho působením odstaupil kn. Windischgrätz Welmi směšné intermezzo této dwojice ministerialní byl nedáwno článeček we Wiener Zeitg., kde stojí, že kníže Windischgrätz jen Urlaub má a zůstáwá wrchním welitelem wšech wojsk kromě wlaských!! – což patrně učinila druhá Šwarcenberkowa strana zase na wzdory! –, že on chce i w Uhřích prowesti rownopráwnost, a žeby ani proti tomu snad nebyl, kdyby se Slowensko od Maďařů docela odtrhlo. Schwarzenbergowa strana čistě staroaristokratická smýšlí we wšech těch pádech zcela jinák, a jsme žádostiwi, která konečně zwítězí. Máme to nyní krásné hospodářstwí w tom „ sjednoceném ” Rakausku! Ano sjednocené, když již i ministerstwo se potýká mezi sebau a o nejhlawnější wěci! Co z toho bude, kdo zaplatí konečně aučet tohoto nesprawedliwého, zhaubného hospodářstwí? Kdo jiný, než zase my ubozí Slowané, misera gens contribuens, optima flens, pessima ridens! Nás se wšichni bojí, a přece jsme posud nikomu nic neublížili a ublížiti nemohli, nám newěří wláda ( kdyby nám byla poctiwě wěřila, nebylo by to nyní tak, jak to jest ) a wěří wíce těm, kteří s ní wálku wedau!! Wšeho zlého w Rakausích základ jest wšeobecná nedůwěra, jen že se zdá, že národowé a zwlášť Slowané mají posud wíce příčiny, nedůwěřowati se we wládu. Co se stalo, nedá se odwolati, třeba se toho litowalo: my myslíme, že nyní ministerstwo skutečně lituje rozpuštění sněmu Kroměřížského, a přísámbůh! má k tomu příčiny. Ale proč se stydí projewiti tuto litost, proč nespěchá naprawiti to, co se naprawiti dá, než bude pozdě? Nčkolik wítězstwí maďarských ještě, a pak snad bude pozdě litowati! Uwidíme nyní poslední důkaz, swolá-li ministerstwo zemské sněmy, z čehož poznáme, chce-li se budaucně oprawdu držeti kostitučních zásad. Wíme, že se ministerstwo bojí swolati zwlášť český sněm, poněwadž očekáwá od něho mnohé trpké slowo, snad dobře zaslaužené. Ale ať si je český sněm swolán na základech sebe swobodomyslnějších, můžeme o něm již napřed ubezpečiti, že nebude protirakauský, owšem pod tau wýmínkau, když jen wláda se neukáže zrowna proti swobodě národů. Čechy jsau země dosti procitlá w politice, u nás jest weliký počet lidu myslícího, který zná oceniti wýhody naše ze spojení s ostatními rakauskými zeměmi – ale nemáme owšem chuť, dáti se potřebowat za nástroj reakce, který by se pak odhodil, až bude po nebezpečenstwí. My máme nyn práwo a powinnost žádati garantie swobody a národnosti, my jsme ale z druhé strany nabyli zkušenosti sic tolik, abychom nežádali příliš mnoho a něco nemožného. Jest nyní řada na ministerstwu, aby si rozwážilo, bude-li nás potřebowat a může-li ty garantie podat. Pauhý slib, zdržowání, odkazowání, ono starorakauské protahowání až k omrzení, již nás nyní neupokojí. Jsme také přeswědčeni, že český sněm, bude-li powolán, nebude již čas mařiti pauhými parlamentárními pletichami, jako jsau řád jednací a dialektické šarwátky; on přijde nepochybně welmi rychle a powí we jménu národu, co jest zapotřebí. Ministerstwo wí již dobře, čeho nám zapotřebí jest, žádáme, může-li tedy buď wšechno neb aspoň nejwětší část uskutečniti ať swolá sněm, ať se nebojí. Nemůže-li a nechce-li – nu pak zajisté w sobě cítí ministerstwo tolik síly, aby mohlo wšemu nebezpečenstwí i bez důwěry a bez pomoci národů odolati, a uwidíme, nemýlí-li se.


20. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: O sněmu říšském, Titulek: Předběžní sezení III. dne 15. (Další zpráva.), Autor: Havlíček, Karel
Předběžní sezení III. dne 15. ( Dálší zpráwa. ) President oznámil, že pořadatelé ucházeli se u ředitelstwa cís. dworní knihowny o to, aby ji mohli použíwat lehčeji poslancowé říšští. – Krom neděle a swátků mohau denně pobýwat posl. w komnatě rukopisowé, hnihy si brát domů, wyjímajíc rukopisy, prwotisky a ozdobné wýtisky, aby se ale wykazowali lístkami co poslanci, by se tyto wýhody neděly také jiným. – Neumann chce, aby se poslalo poděkowací psaní ředitelstwu. Nepřijalo se. Pres. se tázal, má-li se dorozumět strany swobodné pošty pro poslance s ministerstwem. Podlewski: že se to již stalo a ministerstwo nařídilo, že se ze psaní poslanců, nebude platit porto. Smolka: Poněwadž je těžko rozsaudit, jsau-li psaní od woličů, nawrhuji, aby každé psaní dané od poslance anebo nadepsané k poslanci mělo swobodnau poštu. ( Přijato jednohlasně. ) Jiný chce mít tuto swobodu obmezenau jen na dopisy domácí, ne zahraničné ( přijato ). President. Poněwadž přípisy ke sněmu se množí, ptal se, chce-Ii shromáždění ustanowit zwláštní komissi pro petice…Nepřijalo se, poněwadž sněm není ještě ustawený. Pres.: Přišel přípis poslance Strassera z Tyrol o neprodleném wydání nowého zákona o odwodech, má-li o té wěci shromáždění blíže jednat? Z mnohých stran odpor. Strasser odporučuje tuto wěc nejen w důležitosti Tyrol, nýbrž celého mocnářstwí co nejdůtkliwěji, že se sice jewí spokojenost s nynějším popisním zákonem, ale že we Slezsku wypukly již nepokoje a snad se strhnau i jinde; že tedy důležitost wěci této žádá brzkau poradu o nowém zákoně! Poslanec: Nejedná se zde o daní zákonůw, to se zůstawuje pozdnějším sněmům, přítomná úloha je daní austawy. Strasser: My jsme zastupitelé národu celého, widím zde zastupitele wšech stawů, poněwadž ale wím, že chudý doposud byl popisem ( konskripcí ) welmi utlačowán, kdežto šlechticowé doposud nebyli powinni konat služby wojenské, přisluší shromáždění, aby se tomu brzy odpomohlo, tím wíce, že Rakausko je tlačeno nejen ode Wlachůw, nýbrž wždy proti wšem nepřátelům musí být pohotowě. Neuwall je pro tento náwrh a přeje si, aby byla proto ustanowena zwláštní komissí, aby zawedla předběžní práce, by se pak mohly předložit sněmu. Borrosch je proti wšelikému wýkladu zákona, dokud se neustanowil sněm říšský, nyní že k tomu posud práwa není. Schaffer: Nech se hlasuje o to, je-li můj náwrh dorazný čili nic. Langie z Krakowa: Myslím, že shromáždění newidí jasně, o kterým náwrhu má hlasowat; změnami w zákonu popisním nezadržely by se nikterak wypuklé již nepokoje, a které snad ještě wypuknau, proto by se w tom pádu nedosáhlo cíle. Jmenowitě w Haliči odwádí se nyní mimo ročního počtu 23.000 mužů, a Haličané nemají žádné takowé prospěchy jako Wídeňané; tak je w Krakowě na 63.000 duší posádka 16.000 mužů jistě zbytečnost! Lituje, že není ministr wálky přítomen, žeby se to odbylo jednoduchým optáním, je tedy proto, aby ministerstwo zastawilo konskripcí. ( S mnohých stran: Ne, ne! ) Pillersdorf: Zdwihla se pochybnost, měla-li wláda práwo, nařídit braní na wojnu; myslím, že k tomu měla nejen práwo, ale i powinnost, aby za dnů obtížných byla hotowa ke wšem pádům; kdyby to nebylo mělo ministerstwo nyní za powinnost swau, nebylo by hodno w tomto shromáždění sedět. ( Bravo, Bravo! ) Tež nezdwihla se doposud zádná námitka proti krokům wlády. Čtený řečník přede mnau chybil poněkud, udáwaje sílu posádky Krakowské, a šel tuze daleko; ostatně můžu w tom ohledu dát wyswětlení welmi uspojující. Ještě za mého auřadowání obíralo se ministerstwo s tauto wěcí a radilo o prozatímním zákonu, jenž by se pak wznesl na sněm, jak mile by se byl cítil k tomu powolánu, k radě. Jsem tedy toho mínění, aby se wěc dala na ministerstwo příslušné. Strasser děkuje za wyswětlení, newidí ale žádné upokojení, poněwadž wěc je tak dorazná, a den ba hodina že mnoho w tom platí. Nebyla ani posud zmínka, musejí-li wojska tato dána býti jen od nešlechticů, anebo i od šlechticů. Wrací se tedy ke swému náwrhu. Koland: Ačkoli mám tuto wěc za welmi doraznou, musím přece shromáždění odepříti práwo, o tom rozhodnautí, pokud se neustawili. Ctěnému řečníkowi ( Pillersdorfowi ) musím zrowna odporowat, neboť již daná ústawa od 25. dubna, ačkoli zůstala jen mrtwým náwrhem, přiřkla říšskému sněmu wýhradné práwo, rozhodowat o braní na wojnu. Neumann je tohotéhož mínění a lituje, že se předstawuje ministerstwo wždy jen w duchu, že tedy se musí spokojit wyswětlením býwalých ministrů, pročež žádal, aby se přešlo k dennímu pořádku. ( Přijato. ) Přes.: Poněwadž není nic dalšího, nawrhuji, aby se sezení rozešlo a na ponděíl dne 17. odročilo. * * * Dne 17. bylo přítomno asi 260 audů. – Prwní boj strhne se při wolbě deputowaného. Němci nemají žádného kandidáta; Slowané dáwají hlasy swé Palackému. We čtwrtek 20. čerwence. Číslo 82. Ročník 1848. '


19. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Pražský posel., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. Pražský Posel. Spis prostonárodní od J. K. Tyla wydáwaný, w kterém se řečí snadnou, každému srozumitelnou podáwati budou články zábawné a poučné, týkající se národních záležitostí. Jeden swazek bude se prodáwati po 10 kr. a w celém díle bude se rychle pokračowati. Toto předběžne ohlášení činíme proto, aby se již wšichni přátelé literatury české zatím k dobrému přijatí tohoto „ posla “ připrawiti mohli.


2. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Venkov, Titulek: Ze Slaného, Autor: Havlíček, Karel
Ze Slaného. Následující spis wyšel od pana krajského, a litujeme jen, že jej podati musíme po česku i po německu, a to proto, žeby 1. českému textu bez německého nikdo nerozuměl, 2. že český text zcela jiný smysl podáwá. následuje starší způsob zápisu Slanský obywatelowé! Cjs. král. zemske Präsidium se natom ustanowilo, k zachowánj weřegného pokoge a pořádku na wenku, wogenská odělenj pro wenkow zřiditi, a ty samé kragským auřadum poukázati. Tež do města Slaného podobné odělenj wogska gest ustanoweno. Já obywwatelum města toto zřjzenj w známost uwádjm tjm doloženjm, že toto wogsko gen k zachowánj a udrženj weřegného pokoge a pořádku, k ochraně wssech dobromyslných, a k podpoře důstognosti a neobmezené činnosti cjs. král. auřadu, ustanoweno geft; pročež se tedy radegj, že pokoge milowný dobromyslný občané, se wssem ustanowenjm a nařjzenjm které pro udrženj weřegného pokoge pořádku a bezpečnosti se wýdagj, wolně a bez odporu podroběgi. Do rakownjckého c. k. kragského auřadu w Slaném dne 25. Čerwna 1848. Kasimjr Fortwängler, skutečný c. k. gubernialnj radda a kragský hejtman. An die schlaner Stadtbewohner! Das hohe Landespräsidium hat sich veranlaßt gesehen, zur Aufrechthaltung der öffentlichen Ruhe und Ordnung auf dem Lande mobile Militärkolonen zu organisieren, und selbe zur Verfügung der k. Kreisämter zu stellen. Auch in die Stadt Schlan ist eine solche Militärkolone bestimmt. Ich sehe hievon die Bewohner unserer Stadt mit der beruhigenden Versicherung in die Kenntniß, daß dieses Militärdetachement bloß zur Aufrechthaltung der öffentlichen Ruhe und Ordnung, zum Schutze für alle Wohlgesinnten, und zur Aufrechthaltung des Ansehens und der ungehemmten Amtswirksamkeit der Regierungsbehörde bestimmt sey, daher ich auch voraussetzen darf, daß die ruhigen und gutgesinnten Bürger Schlans sich allen Anordnungen und Berfügungen, welche im Interesse der Aufrechthaltung der öffentlichen Ruhe, Ordnung und Sicherheit getroffen werden, willig und unweigerlich fügen werden. Rakonitzer k. k. Kreisamt Schlan am 25. Juni 1848. Kasimir Fortwängler, wirklicher k. k. Gubernialrath und Kreishauptmann. konec staršího způsobu zápisu Jak každý widí, je čeština u slaw. krajského auřadu nesmírně chybná a oškliwá, ačkoli kraj Rakownický celý český jest. Kdo by řekl, že w těchto několika řádcích jest jen 24, prawím čtyry a dwacet chyb! Když ale slaw. krajský auřad tolik chyb dělá, tuť wrchnostenští auředníci a slaw. magistráty zajisté aspoň o 40 procent wíce chyb si dowoliti smějí, a kam dojdeme se swau ubohau češtinau? Dwě chyby jsau zwlášt charakteristické: dobromyslný občan = weselý a ne gutgesinnt, a neobmezená činnost auřadů jest zcela co jiného než ungehemmte Amtswirksamkeit! Neobmezenau činnost našich auřadů si nepřeje žádný poctiwý člowěk: sám Císař Pán jest obmezen skrze konstituci; daufáme tedy, že i p. Kasimír Fortwängler nebude chtít zůstat neobmezeným begler-begem kraje Rakownického. Wy ubozí rolníci kraje Rakownického! Když se takowé wěci tisknaut dáwají, jaké teprwa dostáwáte psané odpowědi! Br!


11. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Školy a lid, Autor: Havlíček, Karel
Školy a lid. Jsau wěci, které pro důležitost swau nemohau býti dost často opakowány. My jednau již wyřkli w těchto listech, že jeden z nejhlawnějších prostředků k oprawě společenských poměrů našich jest oprawa škol, neboť tím stawí se zlé při samém swém pramenu, kdežto wšecky boje proti již wzrostlé a sesílené neřesti marné a daremné jsau. O té samé wěci pojednáwá Wocel w článku pod swrchu položeným nápisem, který umístěn jest w posledním swazku Musejníka, obšírně i důkladně. Za jednu z pohnútek, které ho k uweřejnění náhledů jeho o školách přiměly, uwádí wážený spisowatel též powinnost k oněm občanům, jichžto důwěra ho na prwní říšský sněm powolala; i podáwá zdání a mínění swé tak, kterak, jak sám prawí, o té wěci na sněmu říšském jednati a mluwiti hodlal, kdyby tento až k paragrafům o školách byl dospěl. Jest pak w tom sepsání páně Wocelowě tolik praktického, tolik rázných prawd, a na druhé straně jest potřeba školních opraw tak důležitá a pilná, že hlawní zásady pojednání toho i čtenářům našich nowin sděliti jsme za prospěšné uznali. Ostatně patří ta celá záležitost do oboru činnosti budaucího zemského sněmu, a již z toho jediného ohledu slušno i potřebno o ní pojednádnáwati pojednáwati w politických listech. Z počátku líčí wážený spisowatel žiwými a dojímawými barwami bídný a truchliwý staw dětí chudobných rodičů, které již za autlého mládí nešťastnými okolnostmi swými mrawní nákazu trpí. „ Ohlížejíce se na poměry běžící doby, “ prawí, znamenáme s úžasem, kterak tyto spíše k tomu směřují, aby počet bídáků se zwětšil, než aby zmenšen byl. “ Spisovateli ale běží hlawně o zmenšení chudoby, a toho widí jediný prostředek „ w uskutečnění a prowedení zásady: aby každá síla, každá schopnost, jižto stwořitel do člowěka položil, přiměřeným spůsobem se wywinowala, tak aby každý wedle hřiwny swé wynakládati mohl. “ On žádá, aby wšem lidem rowná možnost podána byla, síly swé k získáni jmění wynaložiti, kdežto až posud naopak nalezáme, „ že možnost, přirozené síly a schopnosti wywinowati a wynakládati, takřka privilegium jest menšiny občanů, a tudíž že možnost, získati jmění, též co nějaká wýsada wywolených člowěčenstwa tříd w okolnostech našich se zjewuje “. Mluwíť pak takto dále w šlechetném zápalu: „ Ejhle, prawil by zástupce chudiny na saudu k tomu cíli zahájeném: w městě tom nalezá se na sta, ba na tisíce dětí, o nichžto se již napřed twrditi může, že osudu roditelů swých, totiž bídě, mrawní a tělesné zkáze propadnau. Autlého wěku jsauce mohau ještě z kletby jim hrozící wywáznauti a šťastnějšího osudu účastnými se státi, – awšak bohužel, nestanau se šťastnějšími: osud neb spíše poměry a okolnosti u nás panující je ku propasti zkázy prudkým letem nesau. Hleďte na ně, srdce nemluwňátek jest posud nezkažené, duch nedotknut nákazau nemrawnosti a surowosti; mnohé z nich by se slawným, wýtečným mužem stalo, přemnozí z nich dobrými hospodáři, řemeslníky a rozšafnými otci rodin; a z autlých paupat ženského pohlawí by ušlechtilé díwky, okrasy žiwota, spanilé ženy, pečliwé matky zrostly. K tomuto štěstí wšak nedospějí, již napřed odsauzeny jsau k hroznému osudu chudobnosti, odsauzeny jsau, aby w bídě, hnusné tělesné i dušewní neřesti zahynuly. Až tato nešťastná stwoření dospělého wěku dosáhnau, tenkrát se šťastnější občanstwo wětšího jejich počtu ujme; bude je totiž zawírati do trestnic, žalářů, ustele jim lože strašných bolestí w nemocnicích a poskytne jim konečně společnau jámu, do nížto mrtwoly jich uwrhne. – A příčina toho wšeho? Poněwadž nebohým možno nebylo, tak jako dětem wašim w šťastnějších okolnostech zrozeným, wlohy a síly, jimižto přírodau nadány byly, wywinowati a wynaložením jich sobě základ blahobytu wezdejšího položiti! – Widíme tedy zřejmě, že blaho člowěčenstwa toho žádá, aby se již společnost weškerým rozumem a weškerau mrawní silau swau ujala dítek, jimžto chudobnost záhubau hrozí, aby je od stupně k stupni wýše wedla na dráze čistě lidského wzdělání a oswěty, tak aby potomek proletáře ku wědomí powolání swého dospěl a schopným se stal, wynaložením sil swých do řady užitečných a šťastných audů lidské společnosti wstaupiti. “ Na tuto potřebu stawí spisowatel swůj systém škol, weškeré třídy občanstwa zahrnnjíci zahrnující. Jak samo sebau se rozumí, počíná s opatrownami. Užitečnost takowých ústawů jest dostatečně a wšeobecně uznána, pročež mi tuto opomíjíme wypočítáwat s Wocelem wýhody jejich, i uwedeme ze slow spisowatele našeho jediné to, co se nám zdá býti nowým a nad jiné důležitějším. Aby děti nemrawných rodičů těmto docela z moci se wzali, nawrhuje Wocel, aby se takowým w opatrownách též obydlí a strawy poskytowalo. „ Rodičům, prawí, „ o nichž by se dokázalo, že dítky swé k nemrawnosti přidržují, měly by se tyto úřadní mocí odejmauti na delší neb kratší čas, aniž by se připustiti smělo, aby spustlý otec neb nemrawná matka k nim se přiblížiti mohli. “ Při tom odwoláwá se na trestní náš zákon, který rodiče, dítky swé k neprawostem zawádějící, přísnými pokutami stíhá, na jiném pak místě zase ustanowuje, aby rodičům s dětmi swými zle nakládajícím tyto z moci wzaty byly. „ Lépe jest zajisté “, dokládá trefně náš spisowatel, „ záhy příčiny budaucích přestupků a neprawostí odstraňowati, nežli zrůstajícím zločincům welkým nákladem káznice stawěti. “ W nadějném pak tušení lepší a oswícenější budaucnosti prawí dále: „ Než wšak přestane bohdá doba wálečních běhů, a tenkrát wládě o dobro občanů upřímně pečující nowý wznešenější a důležitější boj nad wšecky boje, které kdy na zemi wedeny byly, nastane, a má-li člowěčenstwo u wywinowáni swém pokročiti, nastati musí – totiž boj zákonnosti, mrawnosti a lidskosti s nemrawností a podlým bídáctwím. Tenkrát wlády nutnau mrawní potřebau zawázány budau, na místě krwawých práporů prápor lidskosti, swoláwající člowěčenstwo k wywinowání šlechetných schopností, zaraziti a na místě smrtonosných střelnic ústawy wystrojiti, jichž působením by děsná chudobnost, člowěčenstwo zohawující, zapuzena byla. Náklad k tomuto cíli wynaložený nezahynul by w dýmu a plápolu ohně, nebyl by zatopen mořem krwe a horkých slzí, nýbrž nesl boj radostné, hojné a požehnané owoce nám i budaucím naším. Kdo by k založení opatrowen takowých dílec nadbytku swého obětowal anebo jakýmkoli spůsobem ku zřízení a zwelebení jich přispěl, zajisté mnohem prospěšnější skutek ku zwelebení člowěčenstwa by wykonal, než kdyby sebe wětší sumu k okrášlení měst, stawění pomníků a zwelebowání proslulých osobností wynaložil.... Šlechetnější díl zámožných občanů, znamenaje blahé následky opatrowen, ochotně by k zakládání a wydržowání jich přispíwal. A jako za někdejších časů mnozí bohatí lidé welké statky klášterům, spolkům a ústawům duchowním odkazowali, spasitelný skutek tím konati se domníwajíce: tak též w našich časech mnozí nabywše přeswědčení, že takowýmito ústawy na spasení wezdejším i wěčném člowěčenstwa očihledě se pracuje, naklonili by mysl swau k opatrownám a hojným nadáním o zwelebení jich by pečowali. Jiným boháčům, jichžto soběcká mysl by takowým důwodům byla nepřístupná, na mysl by se muselo uwáděti, kterak množícím se proletariatem stáwajícím společenským poměrům welké nebezpečí hrozí, kterak chudina jsauc w surowosti a nemrawnosti ponechána, se codenně strojí k autoku na majetnost, aniž pak wládě možno bude, bez wynaložení neobyčejných, nákladných prostředků pořádek obecní uhájiti; nechť se takowýmto lidem dokáže, kterak pauze lepším wychowáním dítek spustlé chudiny docílit možno mrawní zlepšení sprostého lidu a jedině tím odstraniti budaucí strašné wystaupení chudobných proti zámožným. “ Ukazaje Ukazuje dále spanilomyslný spisowatel, kterak při wší té nutně cítěné potřebě až posud příliš málo o zakládání takowých ústawů se dbalo, i končí částku o opatrownách jednající takto: „ Aby se wšak opatrowny s aučinkem, jak jsem jej swrchu naznačil, neminuly, aby totiž jako přední pewné hráze proti wlnám chudobnosti a nemrawnosti stály, potřebí jest, aby wláda o důkladné, organické zakládání jich wedle potřeb jednotliwých obcí pečowala. Podobně jako wláda nucena jest bojowati nesmírným jak důchodů, země tak krwe lidské wynaložením proti ozbrojeným nepřátelům, a znamenitý náklad wede na pewnosti, trestnice, jakož i úřady k potlačení nepřátel, jak mečem ozbrojených tak i bezbranných, weškerému občanstwu škodliwých: tak též powinnost káže, aby wláda prostředkem nadřečených ústawů proti tisknoucí se do žiwota mrawní i materialní zkáze již jednau důrazně bojowati počala. Z opatrowny mají dítky ihned wstupowati do škol obecních, čili jak je Wocel jináče jmenuje, prostonárodních, které wšak musejí býti zcela jinak zřízeny, než byly posud. Líčíť tu náš spisowatel přebídný staw trivialek we mnohých, zwláště německých krajinách naší wlasti, jak jej byl co aud školní w Národním Wýboru i na říšském sněmě z množstwí zadáwaných stížností učitelských poznal. „ Prostonárodní školy, “ prawí, musejí býti w dostatečném počtu zakládány, přiměřeným způsobem zřízeny a w trwání swém pojištěny. “ Jedna z hlawních wěcí jest slušný plat učitelů. W takowých školách učilo by se we dwau třídách: mluwení, čtení, psaní, počátkům počtařstwí a náboženstwí, wše způsobem názorným, děwčata byly by wedeny i k lehčejším ženským prácem. Aby pak mládež chudší dle možnosti zachráněna byla před nákazau domácí a zárodek mrawopočestnosti, w opatrownách jím wštípený, na zmar nepřišel, měly by dítky i přes čas wlastního wyučowání w ústawu školním pod náležitau dohlídkau býti chowány, w kterémžto čase bawily by se zpěwem a tělocwikem. K tomu konci měla by býti zřízena prostranná swětnice a letního času zahrada. Z prostonárodní školy wstaupilo by dítě městské do školy měšťanské, kterau náš spisowatel na tři roky rozděluje, w nichž by se žáci učili, kromě dalšího cwičení we předmětech školy prostonárodní, počátkům mluwnice materského jazyka, slohu, začátkům wšeobecného zeměpisu i jiných praktických wěd. Wesnické dítě wstaupilo by z nižších dwau tříd wesnické školy ( školy prostonárodní ) do wyššího jejího oddělení, též na dwa roky rozwrženého, které by wenkowanům poskytowalo toho samého poučení jako dětem městským školy měšťanské. Poněwadž wšak potřeby wesničanů a způsob žiwnosti jejich liší se od powolání a žiwností obywatelů měst, škola pak wždycky říditi se má dle potřeb a powolání těch, k jejichžto prospěchu ustanowena jest, musel by se w tomto wyšším oddělení wesnických škol též ke zwláštním wesnického lidu potřebám zřetel obraceti. K tomu konci musela by býti mládež wyučowána předně w přírodoznanstwí, jak theoreticky ( přírodopis, lučba silozpyt ) tak i prakticky ( polní hospodářstwí, štěparstwí, hyboměrstwí ), pak w měřictwí, stawitelstwí, w země - i dějepisu, zwláště wlastenském, konečně w známosti hlawních zákonů, materialního blaha wenkowských občanů se dotýkajících. Ty samé předměly předměty owšem s ohtedem ohledem na potřeby občanů městských, musely by se přednášeti we školách měšťanských, tak aby mladík wyšedší z wyšší školy wesnické anebo z měšťanské školy, dostatečnau zásobau wědomostí pro žiwot zaopatřen byl a hned k budaucímu powolání swému přistaupiti mohl. „ Mnohý se snad leká takowého množstwí předmětů, jimiž wesnickau školu chci zahrnauti, “ prawí náš spisowatel. Nelekejte se, wše to se lehčeji dá prowésti, nežli se domníwáte, jen když se při tom zásady šetří, že wěda pro žíwot, totiž ku prospěchu wšechněch zdrawým rozumem nadaných občanů ustanowena jest, nikoli pak žiwot pro wědu; když se totiž upustí od domněnky, jakoby wěda wýhrádní majetností těch byla, jenž času a prostředků mají, s ní se důkladně a auplně seznámiti. Nechť ti, jenž k zewrubnému obírání se wědami powoláni jsau, pole nauk zpytowáním swým wzděláwají a zwelebují; nicméně owoce wědeckého snažení nechť se podáwá i lidu obecnému, aby on takto staw swůj zwelebil, a tím nejpatrnější swědectwí o blahém působení wědy w praktický žiwot podal. Až tomu tak bude, zmizí mezera mezi žiwotem a wědau – lid obecný nebude hleděti ke školám jako k ústawům záclonau Alusinských tajností zahalenau, o nichž se domníwá, že nikterak s jeho wlastním prospěchem a žiwotem zpřízněny nejsau “. Školní příruční knihy, k takowému wyučowán wyučowání wenkowské i městské mládeže slaužící, které by obsahowaly malau encyklopedii wědomostí, rozwrhuje Wocel na čtwero dílů. Prwní má obsahowati: 1. prostonárodní lučbu a silozpyt, 2. učení o nerostech, bylinách a zwířatech; 3. stručný zeměpis a obšírnější popis zemí českoslowanských; druhý: 1. přehled hlawních dějin swěta, 2. děje naší wlasti, 3. wýtah ze zákonů k poměrům lidu obecního nejwíce hledících, jakož i hlawní okres konstituce státu rakauského, 4. wýtah z klassických, prosaických i básnických spisů půwabného obsahu. Tyto dwa díly stejně slaužily by školám měšťanským i wesnickým. Třetí díl byl by určen pauze pro školy wesnické, a obsah jeho wztahowal by se wýhradně ke zwláštnímu wesnických občanů zaměstnání ( nawedení k polnímu hospodářstwí, chowání dobytka, štěpařstwí, wčelařstwí atd. ); čtwrtý konečně byl by ustanowen wýhradně pro měšťanské školy a obsahowal by stručná pojednání o řemeslech, o strojnictwí, stawitelstwí, průmyslu a obchodu. Každý pak oddil této malé encyklopedie opatřen by musel býti obrazy, „ jenž na stěnách školních rozwěšeny jsauce nejlépe by jak paměti tak i náležitému pojímání wěcí samých napomáhaly. “ Z těchto tak zřízených škol wstupowali by pak mladící, chtějící buď k wyšším praktickým wědám anebo k humanitním studiím dospěti, do wyšších národních škol ( realek ) anebo do gymnasií. 1044 „ Opatrowny, prostonárodní a střední ( městské, reální ) školy, “ dokládá Wocel po rozložení swého náwrhu, „ w přiměřeném potřebě lidu počtu we wlasti naší založené a dobře zřízené, staly by se bezpečnými základy blahobytu občanů a silnými štíty proti náwalům mrawní a tělesné zkázy, jižto chudobnost na kleslé pokolení lidské uwaluje. Owšem mnohý se domýšlí, že nyní, když bauře politická ukrocena jest a silau wojska weškeré jak politické tak i socialistické hnutí utlačeno, strachowati se nesmíme blízkého pozdwižení se chudiny, buďsi ona pod práporem demokracie, socialismu neb krwawé republiky bojuje, neboť prwní hnutí takowé by zajisté děsným rachotem dělowých tlam zaraženo bylo. Nic wšak méně wěc to jistá, že walná část společnosti lidské welkau mrawní i tělesnau bídau sklíčena jest a že udušením žalostného hlasu chudiny není ještě pomoženo ani chudině ani člowěčenstwu wůbec. Rána smrtelná bolí a žiwotní síly láme, byť i raněnému se ústa zacpala, aby žalostný nářek wydáwati nesměl. A nebylo by to zajisté znamením upřímného pečowání wlády o dobro lidu, kdyby tato pauze o to se úsilně starala, kterak by bědující hlasy chudiny udusila, k tomu se nepřičiníc, aby půwody žalosti této odstraněny byly. Znamenáme owšem, kterak znamenitý náklad určen jest na stawení a zřízení nowého spůsobu žalářů – awšak kdyby jen čtwrtý díl nákladu tohoto na zřízení nowých swrchu nawržených školních ústawů obětowán byl, zajisté by tím člowěčenstwu lépe poslauženo bylo. Opět a opět připomínám, že nikoli strachem a hrůzau, nýbrž powzbuzowáním rozumu lidu a swobodné jeho wůle k dobrému bezpečnost a blahobyt občanů může pojištěn býti. Nikdy se wíce zločinů nepáchalo, jako tenkráte, když šibenice nejhojněji w zemi rozstaweny byly a we tmawých podzemních žalářích a mučírnách nesmírný počet obětí sprawedlnosti bolestné slze wyléwal. Probuzením citu mrawnosti, cti a nábožnosti, wywinowáním dušewních sil a schopností, slowem – dobrým wychowáním může se lid na prawé zákonní cestě žiwota udržeti, a k přičinliwosti weden jsa od zkázy, jížto chudobnost plodí, wystříhati. Uwážiw to, co zde powědíno, na mysli, každý uzná, že na swrchu podotknutých nižších školních ústawech wíce záleženo jest, nežli na zwelebení wyšších studií. Ústawy nadzmíněné chowají w sobě takměř zárodek weškerého blaha občanů; ony twoří pewný základ, na němž budowa státní společnosti bezpečně spočíwá....... Protož w této době, kde se we wšech wětwích státního ústroje nowá ustanowení zřizují, obracuji zřetel wšechněch s lidem upřímně smýšlejících k wěci té, taužebně žádaje, aby jak wláda tak i obce již jednau o to pečowati počaly, kterak by kleslý staw národního wychowání co nejdříwe pozdwižen a zweleben býti mohl. “ Námitku, že dosud nemáme dostatečný počet českých učitelů, nepřipauští Wocel, prawě trefně, že „ jen od těch může wycházeti, jenž nynější staw národních záležitostí neznajíce, měřítko minulých časů k wěci té přikládají. Našel-li se, “ mluwí dále, „ již na začátku nynějšího desítiletí, kde čeština co opowržený sirotek o přístup do chrámu wědomostí marně žebrala, dosti znamenitý počet mužů a jinochů, u nichž láska k utlačenému jazyku otců zwítězila nad přízní swětskau, tím wíce se nyní zástup wzdělaných znatelů češtiny na pořád množí, kde známost takowá snadný přístup k úřadům a hodnostem otwírá. “ Na konec dokládá, že nutná potřeba to welí, aby se při nowozrození jazyka českého bez prodlení zawáděli učitelowé do škol českých. Náklad na opatrowny a školy prostonárodní přisuzuje náš spisowatel státu, na měšťanské školy a na wyšší třídy škol wesnických rozděluje náklad mezi stát i obec. Spolu pak klade na srdce wšem obcím wětších našich měst, aby se co možná zasazowaly též o zřízení wyšších národních škol čili realek. „ Zwláště, “ prawí Wocel, „ by se to mělo w oněch městech státi, kde se druhdy při gymnasiích nyní zrušených znamenité jmění nalezalo ( u př. w Kutné Hoře, w Benešowě ), kteréžto jmění, když gymnasia oněm městům odňata byla, státnímu důchodu připadlo. “ Doufáť, že se oněm městům zřízením úplných realek slušná náhrada učiní. Na konec pojednání swého ještě jednau ukazuje Wocel na potřebu, „ o to se starati, aby každému jinak na těle a duši zdrawému audu státní společnosti snadno bylo, wynaložením schopností swých wystříhati se před jarmem nuzáctwí a chudobnosti. Tato cesta, “ pokračuje dále, „ wede jedině k žádaucímu cíli, ku wšeobecnému, blaženému pokoji. A cestu takowau měly by raziti školy, jichžto hlawní tahy jsem zde nakreslil. Lid chudobný, až z mrákoty swé se probudí a půwod neduhu swého pozná, pozdwihne zajisté hlasu swého a bude od spráwců swých žádati ústawů takowých. Ano weškeré občanstwo žádati bude důslednau organisací školní obrany, jenž bojujíc dušewní zbraní pro blahobyt člowěčenstwa a bezpečnost státu, tak jako obrana wojenská musí býti nákladně zřízena a přísnými zákony ohražena. “ Chceť pak spanilomyslný spisowatel tímto pojednáním swým spolu míti „ odmrštěno předhazowání odpůrců našich, jakoby wlastenci minulé doby pauze po plachých idealech bažíce, nebyli s to, aby rozumem swým k důkladnému wyhowění praktickým potřebám lidu přispíwati mohli. Čím hojněji, “ prawí, „ powážliwé a rázné hlasy národomilů českých se budau ozýwati, tím wětším práwem bude pak národ náš moci žádati, aby se takowýmto taužebným hlasům ze středu jeho wycházejícím dosti učinilo. A byť i wláda takowých hlasů sobě newšímala, zůstane alespoň budaucím časům swědectwí, že ti, jenž w strastiplných dobách spisy swými ducha národního budili, těšili a sílili, tenkráte když národnost česká k důstojnému opráwnění se powznesla, na půdě skutečnosti k prospěchu lidu českého wytrwalau láskau pracowati nepřestali.


22. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Nová knížka od hrab. Lva Thuna (Pokračování), Autor: Havlíček, Karel
Nowá knížka od hrab. Lwa Thuna. ( Pokračowání. ) Nyní přicházíme ale již k té části knížky, we které se smýšlení pana hraběte od našeho tak welice a podstatně dělí, že za nejlepší cestu pokládáme, napřed w krátkosti wšechny hlawní zásady od p. hraběte wyřknuté dohromady sestawiti, a pak proti nim též swé námitky a swůj odpor w sauwislosti přiložiti. My beztoho očekáwáme, že skoro každý, kdo se českau literaturau obírá, spis p. hraběte přečísti neopomine, což si také přejeme, nebojíce se nikterak, že tím něco utrpí naše politická strana, poněwadž můžeme p. hraběti we wšem platné námitky postawiti. Pan hrabě myslí, že nejnebezpečnější škůdce wěci národní jest ten, kdo z ní udělati chce wěc politické strany; — žeby z toho pošlo to co se nejpatrněji w Uhřích ukazuje; že moc strany národní prospíwá jen wůdcům jejím a nowinám jejich; že strana národní nikdy wlády wykonáwati nedowede, že se její moci nic trwanliwého nemůže wystawěti; že musí zůstat strana národní wěčně w oposici; že jest korauhew strany národní cit, a proto se nedá od ní očekáwati důslednost w politických zásadách, audowé její nemohau býti i w nejdůležitějších politických otázkách sworní a musí obětowati swé přeswědčení straně. Tyto wšeobecné sady p. hrabě pak aplikuje na býwalau slowanskau Prawici w říšském sněmě, a lituje že mnozí mužowé pozbyli swého politického postawení a wážnosti tím, že k této straně přistaupili. Pan hrabě se wyslowuje proti každé politické koalici ( spojení různě smýšlejících k jednomu aučeli ) a wypočítáwá na str. 84 historicky wšechny ( domnělé ) slabosti národní naší strany. Dále myslí, že skrze foederaci by muselo přestat Rakausko býti jedním státem; žehrá welice na to, že naše strana tří slow: národnost, demokracie a foederace užíwá jako hesla, neurčiwši dokonale, co pod každým rozumí a jak dalece chce jíti jmenowitě w demokracii a we foederaci, což nazýwá p. hrabě nepoctiwým a nechwalitebným, welikolepým podwodem a hříšným pohráwáním; píše takto wýslowně ( str. 88 ): „ Užíwati wšech třech jakožto pauhých hesel, nepřikládajíce žádné z nich určitého pojmu, a spojowati w jednu stranu wšechny, kdož je přijímají w jakémkoli smyslu, toť jest nepoctiwost trojnásobná. “ Zástáwaje na str. 86. 87 šlechtictwí wytýka dosti zřetelně straně ( naší ) národní, že chce bohatší a znamenitější prohlásiti za bezpráwné. Co by získal národ — ptá se p. hrabě na str. 94 — wyměniw jeho wlády absolutní za okowy strany samowládní? ( čím myslí naši stranu ), a jmenuje nás ( str. 95. ) hlaučkem předbřeznowých „ wlastenců “, osobujících sobě wýhradní monopol we wštěpowání lidu swé státnické maudrosti, která wětším dílem wypůjčena jest ze západní Ewropy. Celý swůj spis uzawírá ale p. hrabě následující pamětihodnau sadau str. 96: „ Revoluce, we které žijeme, nedojde swého konce dříwe, dokud se wšewládnost sněmowních wětšin nestane práwě tak nemožnau, jako wšewládnost absolutního mocnáře anebo absolutní büreaukracie! “ — O této poslední St. Simonistické sadě domýšlíme se ke cti p. hraběte, že jest jenom wýrobek jeho neohebnosti w češtině, neboť se ostýcháme rozuměti jí w tom smyslu, w jakém zde stojí. Tento zde w krátkosti wyložený chod myšlének p. hraběte ukazuje dosti zřetelně, že celá knížka wlastně čelí proti straně naší aneb ještě zřetelněji proti Národním Nowinám a jejich dosawadnímu směru. Nezbýwá nám tedy nic než buďto od swého dosawadního směru upustiti, anebo dokázati p. hraběti, že jeho myšlénky jsau neprawdiwé, čím se pak náš směr sám osprawedlní. Pan hrabě wystawěl celý swůj systém na třech hlawních ale mylných zásadách: předně že strana národní jest wedena pauhým citem, za druhé na chybné zásadě o aučelu národní strany a za třetí na chybné zásadě o politických stranách wůbec. Dowedeme-li dokázati, že smýšlení p. hraběte w těchto třech wěcech jest chybné, padne sám o sobě celý jeho systém, který na nich spočíwá. My tedy prawíme: Naše národní strana není wedena pauhým citem, nýbrž snažení národní kromě citu také způsobeno a wedeno jest zásadami čistě rozumowými. Na následujících prawdách spočíwá budowa našeho národního snažení: Kromě toho je každá národnost již jako zwláštní plod wšemohaucí síly, zasluhuje žiwot a wznik, a tedy pěstowati se má wždy k wětšímu kwětu; kromě toho ještě také jest národní rownopráwnost newyhnutelná a hlawní wýmínka každé oprawdiwé politické swobody. Neboť kdekoli se jedna národnost ( jeden jazyk ) zanedbáwá a odstraňuje, a druhý zwelebuje, newyhnutelný následek to běhu času musí býti ten, že wznikne nerownost mezi občany mluwícími těmito jazyky; občané té národnosti, která se zwelebuje, mají wíce práw, než občané zanedbané národnosti; oni se poznenáhla wytlačí ze wšech auřadů, nemají přístupu ke wzdělání a tudy jsau uwrženi do newyhnutelných škod, zkrátka nastane aristokracie plemene a národnosti. A poněwadž we swobodných státech wětšina wládne, není pro onu národnost, která w menšině jest, i při nejswobodomyslnější ústawě nikdy možnost, wybawiti se z onoho ukřiwdění, proto že nemůže nikdy přehlasowati onu wětšinu jinonárodní, která od swých předností jistě dobrowolně neupustí. Proto jest ale hlawní starost každého národu, pojistiti si přede wším swau národnost a jazyk jakožto newyhnutelnau a prwní wýmínku demokratické rownosti. Kromě toho jest jisto, že ztracená politická swoboda jednau ranau, jednau chwíli opět nabýti se může, ztracená národnost ale již nikdy, a potlačená welmi těžce, tak že národ na takowau ránu často mnohá století postonáwá, nemoha ani docela zahynauti a w jiný národ se přetwořiti, ani již dokonalých sil nabýti, aby se wyrownal swým saupeřům: a tak co bídný opowrhel, co služebník jiného národu, odsauzen jsa na wždy jen k nejnižším třídám, mnohé století bídný žiwot wésti musí. Práwě proto pro wšechno jest prwní a nejhlawnější starost každého národu, pojistiti sobě co možná nejwíce národní rownopráwnost swau: tato žiwotní starost musí předcházeti wšechny ostatní, a kdekoli se jedná o nebezpečí národnosti, mizí wšechny ostatní ohledy. Tyto jsau zásady, na kterých spočíwá smýšlení a politické přeswědčení strany národní, a kterých sobě každý wzdělaný spoluaud této strany dobře powědom jest, nejsa weden pauhým citem, nýbrž jsa weden rozumem a citem lásky k swému národu jen rozehřán k wětší činnosti a obětiwosti. Strana národní není tedy wedena pauhým citem, a tu pak odpadají wšechny consequence, které p. hrabě z této swé sady táhnul, ku př. že nemůže být důsledná w politických zásadách. Za druhé má ale p. hrabě mylné ponětí o účelu národní strany. On totiž nepowažuje, že trwání národní strany w politice jest jenom na čas, totiž až k auplnému prowedení rownopráwnosti w žiwotě a k pojištění národnosti pro wšechny budaucí časy. Národní strana může tedy rozumným spůsobem jen tak dlauho trwati, až toto docíleno bude, pak ale sama sebau přestáwá, protože jest práce její dokonána. Pan hrabě nám owšem namítne, že rownopráwnost již wyřknuta jest: my ale odpowíme, že owšem slíbena, ale ještě nikoli neprowedena we skutečnosti, a poněwadž při uwádění této rownopráwnosti do žiwota mnoho nejrozmanitějších může být spůsobů a stupňů Někdo myslí ku př., že již to pro Čecha jest weliká rownopráwnost, když není pro užíwání swého jazyka potrestán! Red., že zapotřebí jest, abychom dříwe neustali, až dokonce prowedena bude. W tomto ohledu rowná se národní strana docela těm politickým stranám, které tak často wznikati widíme, ku př. w Angličanech, a které si přede wším prowedení jistých jednotliwých wěcí ( emancipace katolíků, zrušení obilních zákonů ) za úkol wybraly, wšímajíce si ostatního tak dalece, jak toho jejich hlawní předmět žádá. S úplným prowedením rownopráwnosti přestane tedy i národní strana, do této doby ale jistě žádným spůsobem se nedá odrozumowati: rowněž tak ale musí powstati zase w to okamžení, kde by národní rownopráwnosti opět nebezpečí zahrozilo. Po takowém wýkladu odpadne tedy hned wšechno to, co p. hrabě wytýkal straně národní na tomto mylném základu: totiž že musí zůstat wěčně w opposicí, kdežto ona zůstane w opposici jen až do prowedení rownopráwnosti a pak odstaupne ( jako národní strana, rozpadnauc se podle rozličných zásad též na rozličné strany ). Pak že nemá we wšem stejně smýšlející: kdežto ona nepotřebuje mít, tak dobře jako tesařowé pracující na jedné střeše nemusejí být stejné wíry, aniž to jejich práci na ujmu býti může. Pak že strana národní nedowede wládu wésti, což owšem také žádné národní straně ani nikdy nenapadlo, co se také docela příčí její systému. Aučel její nemůže býti jiný, než přinutiti wládu k prowedení rownopráwnosti we wšech odwětwích, kde toho zapotřebí jest. Aby ale mohla být nějaká česká neb německá neb maďarská neb španělská atd. wláda, jest tak nesmyslné jako české neb španělské náboženstwí, česká neb španělská arithmetika. Owšem ale mohau jednotliwé části strany národní, které mezi sebau o politickém smýšlení sjednoceny jsau, welmi dobře wládu wésti. Náhledy ale, které p. hrabě projewuje o twoření politických stran, skutečně by wíce příslušely některé ideální slečince než rakauskému ministrowi. Že užíwáme slow národnost, foederace a demokracie za hesla, neurčiwše zcela zewrubně a snad jako w nějakém práwnim spisu wýznam jednohokaždého, proti tomu horlí až urážliwým spůsobem, nazýwaje to nepoctiwostí. Pan hrabě zdá se newěděti, neb dělá se, jakoby newěděl, w čem záleží celé umění, utwořiti weliké politické strany: totiž we wolení praktického hesla, a že čím šťastněji toto heslo jest wywoleno, tím wětší a tudy mocnější jest strana. My si to práwě za welikau zásluhu pokládáme, že jsme takowá hesla, jako jsau: národnost, demokracie a foederace, wywolili, a doufáme, že „ sub hoc signo “ bude wětšina na naší straně. Nejsau to práwě tak nahodilá slowa, nýbrž nutně jedno z druhého wyplýwají a označují dohromady nejlépe w krátkosti wšeliké přání weliké wětšiny rakauských národů. My chceme poctiwau demokracii, bez národnosti není ale možná prawá demokracie, a bez foederace není zas možná w Rakausku národnost, proto že z tolika rozličných národů složeno jest; proto tedy chceme národnost, demokracii a foederaci zároweň. Není to také, jak pan hrabě myslí, jenom házení nějakými neurčitými slowy: čtaucí naše nowiny musí již míti z rozličných ustawičně se opakujících článků ponětí, jaká jest naše demokracie, naše foederace, a co žádáme k uskutečnění národní rownopráwnosti. Proto také myslíme, že p. hrabě nesprawedliwě a wášniwě proti nám ( ač ne zcela zřejmě, ale přece alespoň indirekte ) užil předhůzky, že chceme bohatší a znamenitější prohlásiti za bezpráwné. Naše demokracie není tak záwistiwá, abychom bohatým jejich jmění a znamenitým jejich znamenitost záwiděli, tím méně tak zlodějšká, abychom jim jejich jmění a jejich zaslauženau znamenitost odcizowati chtěli: že wšak nezaslauženau znamenitost nerádi ctíme, k tomu se arci přiznáwáme, a to jest práwě jedno z hlawních prawidel naší demokracie. Nepraktičnost swého požadowání zdá se, jakoby byl ani p. hrabě nepowážil. Kdyby ku př. jenom docela stejně smýšlející do jedné strany se sestaupiti měli, a kdybychom jenom pět rozličných druhů ( stupňů ) foederace, též tolik demokracie a též tolik w požadawkách národnosti přijali ( ačkoli jich jest bez konce, proto že skoro každý člowěk o těchto wěcech má swoje mínění, jeden jda dále, druhý jsa s málem spokojen ) již by tu wypadlo dle obyčejné kombinace 5 X 5 = 25 X 5=125, prawím sto dwadcet pět rozličných stran. Je to ale možná? a bylo by to dobře? — My ani se nechceme domýšleti, žeby p. hrabě snad dle zásady „ divide et impera “ chtěl na wíce stran swé odporníky rozděleny míti. Jestli to ale jest nepoctiwé, podwodné ( jak p. hrabě prawí ) lidi rozmanitých nuancí, awšak w hlawních zásadách sworné do jedné politické strany sebrati, pak musí nazwati p. hrabě celý swět ( w auplném smyslu toho slowa ) nepoctiwým, neboť wšude se dělí celý národ obyčejně jen na dwě neb na tři politické strany, ba za neštěstí se pokládá, když by se příliš mnoho stran jewilo. Jaká ku př. rozmanitost smýšlení w obau stranách, kde celý národ se dělí jen na stranu liberalní a neliberální? Ať tedy jde p. hrabě a nadá wšem anglickým Whigům a Toryům nepoctiwých a prowozujících welikolepý podwod! Ať o samé učiní i sew.-americkým demokratům a Whigům! — Myslíme, že p. hrabě sám překwapenost a wášniwost tohoto wýroku swého uznati musí. Pokud swět bude swětem a člowěk člowěkem, nenajde p. hrabě nikde politickau stranu, jejížto audowé by se we wšem srownáwali: wždyť pak ani mezi dwěma přátely nemůže být auplně stejné smýšlení. To wšak celku nic newadí: jeden k wůli druhému musí w něčem ustaupiti, aby zas onen jemu k wůli ustaupil; někdy zůstane na wrchu mírnější, někdy prudčí žiwel celé strany: w celku ale se wždy dle jednoho smyslu pokračuje. ( Dokončení. )


19. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [glosa o kritice ústavy ze strany novin Presse], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Každého — tedy i žurnalistu — to těší, když konečně jeho mínění jakožto prawdiwé se ukáže a i od samých protiwníků za takowé uznáno býti musí. Kterak my smýšlíme o oktrojowané ústawě od 4. března, wí každý náš čtenář, a w porotním saudě měli jsme ještě lepší příležitost dokázati swé přeswědčení. Nyní ale máme to srdečné wyražení, že i „ Presse “ se podřekla a aspoň w části jedné nám dala za prawdu. Ona sama se přiznáwá w čísle swém 116. „ že ústawa od 4. března do té periody, kde dynasticko-feudální maďarstwo omámilo wládu w osobě knížete Windischgrätze a umělo si nad Slowany, Němci a Rumuny, wyhlašujíc je za demokraty, u wlády získati přewahu, udáwajíc, že jen malá strana pod Košutem tyto bauřky w Uhřích natropila. “ Tak potwrdila Presse sama nejlíp to, co jsme již dříwe často podotknuli, že totiž chytří Maďarowé uměli zarytého aristokrata knížete Windischgrätze skrze swau aristokratii omámit, kdežto zatím zas na druhé straně jiné slowanské národy mámili demokratií!! Tím ale také potwrdila Presse naši starau domněnku o půwodu naší oktrojowané ústawy, kterau jsme se až posud přece ostýchali projewiti, nejsauce w ní až posud úplně potwrzeni jak nyní. Nyní ale wíme, že hlawním půwodcem oktrojowané ústawy jest wplyw knížete Windischgrätze, který již dáwno proti sněmu říšskému brojil a hned po Wídeňských říjnowých dnech žádal, aby byl rozpuštěn. Tehdá owšem skrze české poslance ještě byly odwráceny jeho rady od císaře Ferdinanda, a sněm byl zachowán. Později ale a hlawně když u Kapolny prwní den Maďaři ze lsti před ním cauwali, zaslal hned wítěznau zpráwu k ministrům a nepochybně za odměnu požádal zrušení sněmu, které padlo tak z čista jasna. Owšem si myslil tenkrát w pýše swé, že již wálka uherská je ukončena. Zatím ale byl sám u Kapolny poražen a jeho sláwa ukončila se mnohem dříwe než wálka uherská. Co ale se se sněmem a s konstitucí stalo, to se již stalo, a škodu z toho nyní trpíme wšichni. Wůbec ale pozorujeme již po nějaký čas, že Presse zwláštní — sice welmi opatrnau — ale přece zjewnau opposici wede, ne sice proti ministerstwu, ale proti některým ministrům, jako proti Schwarzenbergowi, Bruckowi, jmenowitě ale proti aristokratické maďarské straně.


9. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Zprávy], Titulek: [Národní gardy], Autor: Havlíček, Karel
Ze Wtelna – Mělníka. Zřízení národní stráže. Předstawený obce Wtelenské, držitel statku we Wtelně a spoluměšťan Pražský p. Felix Mašek, jel skrze důležité příčiny do staroslawné Prahy, srdce to Čechůw a Morawanůw, kde se o osud, blaho wšeobecné jedná, aby se u pramenu samého dowěděl, jak wěci stojí. S taužebnau myslí blahodárné proměny we wlasti očekáwaje, tak dlauho se w Praze zdržel, až druhá důrazná žádost k J. M. našemu králi skrze wyslanstwo zaslána byla. Jsa audem měšťanské besedy, mluwil k swým spoluměšťanům takto: „ Pánowé! Já se nyní odeberu wen k mému hospodářstwí a mým spoluobčanům udělám náwrh, abychom též národní stráž čili gardu zřídili. “ Jak řeknuto, tak činěno. Dne 2. dubna dal swolat w hromadu občany Wtelenské, důležitost a newyhnulelnost národní stráže jim předstawil, načež 100 mužů k ní přistaupilo a ještě ten samý den zwolili sobě za setníka nadřečeného p. Felixa Maška a jiné důstojníky ze swého středu. Tato stráž i hudební zbor si zřídila, a co říditel hudby domácí p. učitel Wáclaw Horák zwolen byl. Pan setník na swůj náklad piky a klobauky pro strážníky, zwláště čepice a šawle pro hudebníky objednal. Podobně skwostný prápor na swé autraty pořídil, kterýž dne 28. kwětna od důstojného p. Wojtěcha Zumana, děkana a vikáře Chorušického, w obci welmi slawně poswěcen byl. Dwě občanky, paní Anna Maškowá ( č. 47 ) a paní Anna Zarubowá ( č. 25 ), obě z obce, byly co kmotry od gardy pozwány, portu okolo práporu národní stráži obětowaly. To sděluje nížepsaný wšem občanům w Čechách, jak příkladně předstawený obce wystaupil, a jak spoluobčané běhu času porozuměwše, jeho wlastenské rady rychle uposlechli. Žádati jest, aby náš národ na wšech stranách takowými představenými obětawými a takowými obcemi honositi se mohl. Šířenowský. Dod. Red. Žádost tuto podporujeme i my, aby wšude co možná nejrychleji národní gardy zřízeny byly. Wláda se o uwedení tohoto prwního základu prawé konstituce welmi málo, ba nic nestará: snad ještě naděje má, že se jí poštěstí z té naší konstituce nejlepší částku sobě ponechati a opět tak otcowsky jako dříwe najatým wojskem na naše wlastní autraty nás pode jhem držeti. Postarejme se tedy sami o sebe lépe a hajme sebe i swobody swé sami.


9. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: Výjimek z přátelského dopisu venkovanky., Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Wýjimek z přátelského dopisu wenkowanky...... Pamatujte se, příteli drahý, na prwní ony dny – na prwní mé archy z mluwnice, na prwní mi půjčené knihy. To wše dojímalo srdce mé, a jako dralo táhlo je do toku řeči České; již již plálo k ní: – ale pouze ji znáti, pouze česky mluwiti, zda-li by na tom již dosti bylo? Otwírají se nyní oči mé, dohlédám hlouběji, a pochopuji nejen lahodu češtiny, ale i politowání hodný staw těch ubohých, kteří bídně otesáwati musíwají swé jazyky cizou řečí, která jim chleba podáwá! Jak se práwa wlasti zadáwají! jak se ona uráží newážením 121 jazyka materského! Když jsem před časy sedáwala w německé neb nedočeské společnosti děwčat, mluwilo se arci po modě německy. S námi seděla též matinka má, neznající než řeč swého národu; ona mlčíwala, i bolelo mne to, poznala i cítila jsem, že tím snížena hodnost její – ale neměla jsem onoho jasnějšího poznání, kterým bych w tom byla shledáwala též opowržení matky wlasti. A wšak nyní poznáwám, jaká to musí býti bolest pro muže wlastence, když tak welký díl národu jeho, newšímawosti a netečnosti propadlý, po materské půdě swé rejdy wede, dušewní její žiwot rozoráwá; když oud oudu se odcizuje tam, kde ji před časy hájili s wěrností a wděčností wšichni rozenci její!! – Ale zdali jsem i já nenáležela k onomu newidomému spolku sester swých? Mnoholi jsem wěděla o tom, co jest národ, a jak slawné jindy býwalo České jméno? Zdali jsem wěděla, že překroucená cizí slowa poskwrňují krásu Českého jazyka? wěděla-li jsem, že mnohý soused náš Čecha pro milowání toho, co jest nejswětější, zrádným nazýwá? Wěděla-li jsem, že dobro ruším newčasnou oblibou w cizotě? Jelikož jsem já šťastnou náhodou k poznání přiwedena byla, přeji, aby i jiné toho účastny byly. Základ musí nám ale w domácnosti položen býti; pouhým woláním z dálky, se studeným úsměchem, snižujícím odsuzowáním w časopisních spráwách, nedocílí se tak brzo to, co se nám za powinnost ukládá: powšechně rozšířená wážnost pro naší wlast a národ náš...... Nemám zde na mysli slowo „ wlastenka “ w tom smyslu, w kterémž mnohým jenom za hřičku býwá; nemyslím zde na pouhé pojmenowání „ wlastenky “, kterýmž se za wyslowení několika dobrých českých wýrazů děwče hned krášlí: ale uzawírám w slowo to onen wyšší, důstojný wýznam, kterýmž se u wlastenky pohledáwá neodwratná ze srdce wyrostlá láska k wlasti a národu, šlechetnou účinliwostí se jewící....... Poznam. Redakce. Tento wýjimek z listu přátelsky nám sděleného, nebyl sice k tisku určen od skladatelky: pro zwláštní wšak praktičnost jeho obsahu, zdálo se nám prospěšno, přijmouti jej do těchto listů, snažících se dle možnosti powznésti a rozšiřowati cit národní.


6. říjen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Důležitá listina, Autor: Havlíček, Karel
Důležitá listina. Pan Hurban wydal již proti našim „ Hlasům “ a jednotě národní a literární mezi námi a Slowáky ohlašené swé „ Slovenskje Pohlady na vedi, umeňja a literatúru. Djel I. Svazok I. V Skalici “ a musíme říci, že jest tisk a papír wýborný. Mezi spolupracowníky p. Hurbana ( který wystupuje co radaktor ) nalezáme také, čeho bychom se nikterak nebyli nadáli, p. Wáclawa Hanku, bibliotekáře Českého národního Museum. Na str. 55 tohoto časopisu totiž čteme: „ Práwě teď, když jsme myslili, že není w Čechách muže, jenž by prawdu této wěci ( t. j. že odtrhnutí Slowenska není tak nebezpečné a škodné ) chápal, dostali jsme list do rukau, který protiwně swědčí. “ A tu klade p. Hurban, jak prawí s laskawým dowolením, list p. Hanky ode dne 19. Dubna 1846 ( tedy již po wydání Hlasů ) k p. Dr. L. ( nepochybně Legis-Glückseligowi ) psaný: „ Die Trennung der Slovaken ist nichts Neues; sie wurde schon gegen das Ende des vorigen Jahrhunderts durch Fandli und Bernolák bewerkstelligt. Die Protestanten, welche noch die Brüderbibel an Böhmen hielt, haben ihre Aufgabe in der schrecklichsten Epoche der böhmischen Literatur ( 1622–1780 ) ruhmvoll gelöst, und die böhmische Schriftsprache, welche ohne ihre Thätigkeit gänzlich ausgerottet gewesen wäre, gerettet, und uns in Form und Geist erhalten. Die Böhmen sind ihnen, besonders dem gelehrten Bél sehr viel Dank schuldig. Jetzt waren sie nicht mehr so thätig, und die Böhmen verlieren Gottlob nicht so viel, als man glaubt. Der Absatz der böhmischen Bücher nach der Slovakei wird dennoch, wenn nicht grösser, wenigstens derselbe bleiben, weil es für jene, die sich weiter ausbilden wollen, Noth thut. Gut ist es, dass sie aufgewacht sind; wenigstens werden sie den gemeinen Mann etwas aufklären, von dem man bei ihrem Mangel an Schulen die Erlernung des Böhmischen nicht fordern darf. Überhaupt gewinnt die Sprachkunde dabei, wenn dieser Dialekt aus dem Munde des Volkes aufs Papier kommt, der bisher wenig bekannt war. “ Na to dodáwá ještě p. Hurban „ Těší nás srdečně, že takowého Muže swědectwí o počínání našem ukázati můžeme. “ Z tohoto dodatku jsme teprwa poznali, že to jest náš p. bibliotékář Wáclaw Hanka, neboť nám dříwe ani napadnauti nemohlo, že by p. Wáclaw Hanka, bibliotékář českého Museum, aud sboru Matice České takto počínání Štúrowo a Hurbanowo a některých jiných jejich slepých následníků na Slowensku tak chladně schwalowati mohl. Každý upřímný Čech a Morawan hořekuje nad tímto neštěstím, jímž náš i tak dost ponížený národ nawštíwen jest, a pan Hanka by si w něm libowal!? Matice česká wydala „ Hlasy “ proti uwádění slowenčiny za spisowní jazyk, p. Hanka jest aud sboru Matice, tedy i p. Hanka jest spoluwydawatel těchto hlasů: kterak si tedy máme tento jeho list a projewené w něm mínění wyložiti. Jest p. Hanka jen na oko aud Matice, a tajně zas proti ní jedná a jí škodí? Skoro bychom se tak mohli domníwati, a wyložiti si tento list p. Hankůw tak, že jest mu práwě whod, by se náš národ na hodně mnoho malých kausků rozpadal, aby pak tito drobtowé tím snadněji w té jisté weliké políwce utonauti mohli, které jest on tak silný milowník. Doufáme že nám p. Hanka rozumí. – – Pakli že by ale tento list jen zlomyslně podwržený byl, čehož se ke cti p. Hankowě nadějeme, žádáme, aby to weřejně oznámeno bylo. Půwodce jistě weřejnému saudu neujde.


8. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Literární oznámení, Titulek: Pravopis českoslovanské řeči., Autor: Havlíček, Karel
Prawopis českoslowanské řeči co příruční knížka se mnohými příklady pro učitele, pěstouny, rodiče ku prospěchu mládeže tak sestawený, aby se mu snadným způsobem důkladně naučiti mohla. Od Dr. Frant. Cyr. Kampelíka. W 12. str. 70. W ouhledném wydání podáwáme zde práci známého jíž na poli české mluwnice spisowatele, z které se zrozený Čech tolik naužíti může, co k prawidelnému mluwení a psaní národního swého jazyka zapotřebí má. W prawopisu drží se p. spisowatel úplně Matice České. Pro lepší přehled připojeny jsou tabulky skloňowací. Dílek prwní. Cena 14 kr. stř. Tabulky zwláštní přehlední za 4 kr. stř.


6. srpen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Žihadlo, Titulek: [poznámka o zprávě v časopise Wanderer], Autor: Havlíček, Karel
Wídeňský časopis „ Wanderer “ také se chce posmíwati Čechům, uwáděje spráwu w časopise „ Der Komet “ od jistého L. B., že prý Kolumbus se wlastně jmenowal Kolumbatsch, a nenarodil prý se w Janowě, nýbrž w Janikau'ě ( sic ). — Widíme, i starý Wandrowní na swém „ fechtě “ nějaký wtip ulowil, a raduje se, že je hlaupý, neboť psáno jest, že sprostí na rozumu přijdau do nebe.


23. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Marné volání.], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Motto: Wer sich entschuldigt, ehe man klaget, giebt sich selbst zum Thäter an. Marné wolání. Ačkoli dobře přeswědčeni jsme, že tímto článkem nikoho nezměníme z těch, proti kterým jej píšeme, pročež jsme jej také takowýmto nadpisem opatřili: přece žádá powinnost weřejného postawení našeho, abychom hlasu swého pozdwihli tu, kde se národu našemu buď wědomě a naschwál, aneb z omylu ubližuje. Hlawní příčinu podáwá nám tentokráte pan guberniální radda a profesor Schnabel a to sice předně swými statistickými tabulkami králowstwí českého, a za druhé zwláštním článkem, wytištěným w čísle 9. německých Pražských nowin pod titulem: „ Zur Verständigung “. Umínili jsme si se wší možnau chladností jenom tolik powědíti, čeho powědíti třeba, aby se nám dokonce žádná přepiatost, zapálenost atd, jak w obyčeji býwá, wytýkati nemohla, přeswědčeni jsauce, že zde sama wěc tak za sebe mluwí, že ji ani wylíčenými slowy ani nadšením podporowati nemusíme. We swé 8mé tabulce statistické jednající o národnostech w Čechách uwádí p. gub. rad. Schnabel proti wšemu dosawadnímu přeswědčení poměr Čechů a Němců w Čechách w r. 1847 jako 4:3, udáwaje počet Čechů jen na 2,557.399, Němců ale na 1,828.105. ( Šafářík uwádí w národopisu r. 1842: 3,016.000 Čechů, 1,145.000 Němců, 66.000 Židů. ) W Praze ku př. udáwá p. Schnabel 66 046 Němců a 36.687 Čechů!! — což zajisté každý, kdo jen slyší a několik dní w Praze pobude, za nesmírnau hyperboli uznati musí. A wšak to se ještě nezdálo panu gub. raddowi dosti příjemné, pročež si zcela nowý, posawad dle našeho wědomí w žádné statistice neužíwaný, prostředek wymyslil, kterak by počet Čechů ještě wíce snížiti a Němců zwýšiti mohl. Prawí totiž w poznamenání k tabulce té doslowně takto: „ Kromě toho jest ještě weliký počet slowanských Pan gub. radda Schnabel we swých tabulkách nás Čechy jinák nejmenuje než Slaven, slawische Bewölkerung, newíme wěru proč, leda snad, aby na naše národní strýcowstwí s Rusy a Poláky wždy opatrně ukázal. My se jmenujeme Čechowé, po německu Böhmen, a jenom w národopisném ohledu náležíme k Slowanům. Nikdo zajisté neříká a nepíše, že ku př. w Sasích žije milion Germanů, ačkoli Němci tak náleží k národům germanským jako Čechowé k Slowanům. obywatelů, kterýchžto powolání, třeba by i w místech slowanských bydleli, požaduje, aby si německé wzdělání opatřili. K těmto náleží přede wším kupcowé a obchodníci wšelikého druhu, fabrikanté a wšichni wětší průmyslníci, pak hostinští, učitelowé, studující, duchowní, auředníci hospodárští, justiční a političtí. Při Praze může se oprawdu říci, že z wýše udaných 36.687 obywatelů slowanského půwodu polowice, tedy 18.340 do naznačených oněch tříd patří. Powážímeli dále, že z 12.760 míst w zemi podle poměru swrchu nalezeného 7292 na slowanské krajiny připadá, a uználi se též, což welmi prawdě podobno, že wždy we druhém místě jest kupec a hospodský, wždy w třetím také ještě učitel, studující, a kněz, wždy w pátém ještě také hospodářský, wždy w šestém také justiční neb politický úřadník; dělá to dohromady 17.985 a s Prahau 36.325 osob půwodně slowanských, které wšak německé wzdělání mají, a proto se od slowanského obywatelstwa odraziti a k německému připočísti musejí. “ Owšem z brusu nowá theorie we statistice, ale welmi, welmi důmyslná a ostrowtipná. Každý, kdo rozumí německy, jest Němec! Škoda jenom, že p. Schnabel zrowna u počátku státi zůstal a swého wynálezu lépe neužil. Jaká jest to náhrada jen 36.000 Čechů za tak skwostný nápad! Wšechny bych je byl swým wynálezem wyhubil! Dejme tomu, že jenom polowice z toho zbytku Čechů německé wýroky a přípisy od auřadů dostáwá, kterým jistě rozuměti musí, dělá tedy zase: 1,300.000 Němců; u wojska jest asi 50.000, dělá tedy 1,350.000 Němců. Zbylo by ještě asi 1,200.000 Čechů, co s tím zbytkem? — I na ten jest prostředek. Skoro wšechny auřední záležitosti: když někoho wolají, aby se na wojnu postawil, když swoláwají dědice, wěřitele, když se prodáwají statky, když se do nájmu dáwají práce atd. atd. atd., oznamují se jenom německy w nowinách, a jistě tomu každý rozuměti musí, sice by neuposlechna často nejwětší tresty, jako ztrátu jmění ba občanských práw na se uwalil, a do nejwětší škody upadnauti mohl; dělá tedy opět těch posledních 1,200.000 Němců, a následowně jest summa summarum wšech Čechů w králowstwí českém = 0. Ale nejen že se tímto nowým wynálezem p. prof. Schnabla wšichni Čechowé z králowstwí tohoto wykliditi mohau, ještě se kromě toho rozličnými pronárody wyšperkowati může. Neboť dle té samé zásady musí být také každý, kdo francausky umí, Francauz, latinsky Říman atd. A co tu bude w králowstwí českém Francauzů, Angličanů, Římanů, Řeků, Hebraeů ( ku kterým mezi jiným weškeré wel. duchowenstwo náležeti musí, poněwadž se w I. roce theologie hebraiština wykládá ), Chaldaeů, Arabů, Wlachů, Španělů, a ( horrendum dictu!! ) i Rusů a Poláků Bohužel musí sebe i redaktor těchto Nowin dle theorie p. prof. Sch. z počtu Čechů wymazati, a k těmto dwěma pronárodům ( ač s krwácejícím srdcem ) připočísti, a to ještě s ustawičným strachem, 26 nebudauli jej ostatní národowé, které na něho dle této theorie také stejného práwa mají, reklamowati! 25 Ba wíme i o několika Maďařích 26 a o jednom Turkowi. A sám p. prof. Schnabel — na něho bude mít jistě také několik národů sprawedliwé práwo, ku kterému se připočte? - - Ha! co jest to? jako blesk kmitla mi w hlawě šťastná, tragická myšlénka! Pan prof. Schnabel sám prawí we swém „ Zur Verständigung “, že se od swé mladosti w češtině horliwě cwičil, tedy česky rozumí, tedy dle swé wlastní theorie „ od německého obywatelstwa odraziti, a k českému připočísti musí “, dělá tedy 0 + 1 = 1 to jest: Pan prof. Schnabel jest Čech, jest poslední, jediný Čech w králowstwí českém!! O krásná, wznešená tragická kombinace! ( Pokračowání budaucně. )


30. listopad 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Němci v Rusích, Autor: Havlíček, Karel
Němci w Rusích. Dočtli jsme se nedáwno w časopise německém „ Volksblatt für Thüringen “ následujících samolibých slow: „ W předešlém století byli Němci ještě pány w Rusku. Politika to byla Petra W. i jeho welikých následownic, že německý žiwel jakožto statnější ( tüchtiger ) nad ruský postawili a tauto politikau rostla ruská moc nesmírně rychle. Nowá theorie, že pro Němce tak weliké se stalo Rusko! Teď tedy wíme, jaké jsau to kwasnice, kterými cárská říše tak rychle nakypěla! Diwná wěc, když těch několik Němců w Rusích tak zwětšilo Ruskau říši, že Německá, kde přec wšichni pohromadě jsau, tak malá zůstala jak byla!? To se wšechno nyní změnilo. Nyní postawen jest žiwel ruský nad německý. Rusowé se nemají zněmčit, nýbrž Němci se zruštiti mají. Není owšem nic diwného, a spíše by diwiti se mohl každý, kdyby se naopak dělo. Tratíli se němectwí w Rusích jakož i w Americe, a přicházejíli strany toho stejné stížnosti z obau těch končin swěta: jsau přece okolnosti zde i tam zcela jiné. Do Ameriky stěhují se nejwíce sedláci, chudí, služební nepřinášejíce tam s sebau takowé wzdělání, aby na ně mocně nepůsobila národnost anglicko-americká. Do Rus ale se stěhují učení, umělcowé a schopní řemeslníci, též kupcowé, kteří mnohem wíce wzdělání a rozumu do Rus přinesau, než tam najdau. Hm! — — pořád si stěžují Němci na nerozum ruský! Ale když tam již Němci tolik rozumu zanesli, čím to jest, že se tam nedrží? Snad zamrzne uwyklý jsa na mírnější pohodu!? Zajdeli žiwel německý w anglicko-americkém, jest to dosti přirozené: že wšak i w ruském zajiti má, to je nepřirozené. Že wynucené neb zdwořilé poruštění-se Němců skoro newyhnutelně spojeno jest se zkázau mrawní, w tom se wšechny zpráwy shodují. Jednau prawda — ale trpká. Owšem Němec se we Francauzích pofrančí, w Americe poangličí, w Uhřích pomaďaří, w Rusích poruští, w Polsku popolští, w Portugalsku zportugalí atd., zkrátka neobstojí proti žádné nezkažené a jaré národnosti: smutná prawda pro nás i pro Němce! Co tím Rusko získá? “ Pomalu! pomalu! to jest míchání příčin a aučinků: proto nezhniličila hruška, že spadla, ale spadla proto, že zhniličila. H. B.


1. květen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [Zásluhy], Autor: Havlíček, Karel
X …. stal se za své wytištěné cnosti. Oudem přemnohých učených společností, Našinec mu ty dekrety přece nezáwidí – Jen když není oudem w společností moudrých lidí. H.B.


17. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Bájky Bidpajovy. Vzdělány od Františka Třebovského. Sv. I., Autor: Havlíček, Karel
Bájky Bidpajowy. Wzdělány od Františka Třebowského. Sw. I. Tichý rozjímáwý wýchod libuje si w poesii didaktické, odtud pocházejí maudré, welmi důmyslné powídky poučné, jakož i příslowí hlubokomyslná. Allegorie wůbec jest oblíbená forma orientálů, a bájky o zwířatech ještě z politických příčin došly wětšího rozšíření. Poněwadž tam wšude panují wlády neobmezené, nejwíce tyranské, které žádného poučení, žádného pohanění, ba ani odporu nesnesau: wložili tamnější mudrcowé hluboké politické a náboženské prawdy zwířatům do ust, a takto jako w cukru zaobalené pilulky pozřeli je wšelicí sultanowé a šahowé a wezírowé wýchodu. W naší literatuře měli sme posud malau příležitost poznati poněkud žiwot wýchodní a tamnější literaturu a welice sme proto powděčni panu spisowateli za jeho práci, kterau se obzor naší literatury opět rozšířil. Bájky tyto pod jménem Bidpaje známé již 2000 let na wýchodě i na západě kolují, a poslední jejich pramen jest indická sbírka „ Pančatantra. “ – Toto české wydání jest swobodně wzdělané. We swazku prwním podáwá nám p. Třebowský dwa celky ( we dwau rozpráwkách ); w prwním wyprawuje se čin zlý ( Lišákůw ) pro wýstrahu, w druhém líčí se přátelstwí, náklonnost, láska k následowání. Wšude pak wpleteny jsau opět samostatné bájky do rozprawy, které i wyjmuty z ní platnost swau zachowají. Jest to tedy wlastně sbírka bájek, a wšak pro upautání čtenáře a pro wětší jeho zábawu wpleten jest i děj, který se skrze celé pásmo těchto bájek táhne. Zároweň také krátké weršowané průpowídky hojně přicházejí, w kterých obsažena jsau hlubokomyslná poučení. Řeč w celém díle jest welmi jadrná, a lehce srozumitelná i dětem, kterým zwláště druhá rozpráwka ( str. 83. ) welmi wítané a spolu nejprospěšnější čtení bude. Prwní rozpráwka hodí se wíce jen pro dospělé, a wšak jednotliwé bájky z ní wšeobecně pochopitelny jsau i pro děti. Snažně radíme wšem zwláště wšak wychowatelům mládeže tuto prospěšnau knížku, kterau literatura naše jistě obohacena jest. H. B.


13. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Vyjádření, Autor: Havlíček, Karel
Wyjádření. My nyní w Praze meškající poslancowé ústawního rakauského říšského sněmu držíme naproti swým wysilatelům a pozůstalým posud we Wídni zástupcům rakauských národů za neodstupnau powinnost, wyjádřiti se, proč w přítomném okamžení nesedíme na swých místech we sněmowně říšské, a kterak wyrozumíwáme náš poměr k uzawřením, která odtamtud wycházejí. Přede wším prohlašujem, že nynější zbauření we Wídni máme za dílo cizých, snadno pochopitelných pletich, nikoli ale za wýraz smýšlení řádných a zákonumilowných obywatelů Wídeňských. My držíme toto powstání za zločinné, poněwadž se skrze ně wraždau a násilím zrušilo ministerstwo, které mělo wětšinu zástupců celého rakauského národu pro sebe, a wezme-li se ohled na uzawření dříwější, také jednalo we srownalosti s nimi. My se tedy ohražujem co nejslawněji proti náhledu wyslowenému w prowolání jménem říšského sněmu wydaném, žeby zawraždění ministra wálky a násilné swržení weškerého ministerstwa nebylo nic jiného, než skutek swépomoci lidu, okolnostmi žalostnými zprowázený. Žalost swau musíme wyslowiti nad tím, že sněm říšský, místo aby podlé swé powinnosti wyřknul bez obalu nejhlubší swé rozhorlení nad takowým zločinem, wolil wýraz tento, který wyslowuje schwálení, ač ne skutku samého, přec wýsledku, kteréžto schwálení se tak welice příčí počestnému smýšlení sněmowníků tohoto uzawření aučastných a dříwějším uzawřením celého říšského sněmu, že již z toho následuje, že řečené prowolání nemůže powažowáno býti za čistý wýraz wůle auplně swobodné. Nechceme ukazowat na to, jak nebezpečné, jak hanebné jest, wymlauwati takowau wraždu, takowé barbarstwí, tak kluzkými wýtáčkami, ale my prohlašujem za pohanění sněmu říšskému samému učiněné, prohlásiti buřičský hauf lidu za národ a přiznáwati mu co wýsledek práwa k swépomoci práwo, swrhowati ministerstwa, které mu nejsau po chuti, a nad to jiné ustanowowati po libosti swé, kdežto je sněm říšský, z celého národu na nejširším základě demokratickém wyšlý, jenž sám jediný má práwo i powinnost, wzdáliti nepochybným a jasným wyjádřením swého smýšlení ministerstwo, jednající podlé přeswědčení jeho proti poznanému prospěchu weškerého národu rakauského. Neboť jen celý swobodné rokující sněm říšský je prawý zástupce rakauského národu, na nějž jediný jest wzložena swrchowanost jeho. Nemůžeme mysliti jinak, než že wětšina rozumného, pořádku a zákonní swobody milowného obywawatelstwa Wídeňského hněwiwě odmítne od sebe osobowání strannické menšiny, jenž sebe sama prohlašuje za národ swrchowaný a swrhnuwši ministerstwo podporowané důwěrau wětšiny sněmu říšského, nad tento se stawí. A byť i skutečně wětšina obywatelstwa Wídeňského chowala takowéto smýšlení, položili bysme we jménu swých wysilatelů, we jménu wšech národů celého mocnářstwí rakauského odpor proti takowémuto osobowání jednoho města. Wídeň není Rakausko, ačkoli dobře rozuměný prospěch Wídně jakožto hlawního města celé říše nerozlučně jest spojen s prospěchem jejím. Cokoli tedy zástupcowé národů rakauských we swobodné poradě swé uzawřau a schwálí, přinese i hlawnímu městu a obywatelstwu jeho požehnání. Opowáží-li se tedy poslanec jeden, wychwalowati toto wzbauření za slawnau rewolucí, pak se neostýcháme my, nazwati je zločinným autokem na swézákonnost říšského sněmu, jemuž jediné odpowědno jest ministerstwo za uražení swrchowané důstojnosti národu we swobodně wywolených jeho zástupcích. Učení, že za menšinau říšského sněmu stojí wětšina národu, prohlašujeme we státu, kde každý občan může woliti i wywolen býti, kde se tedy prawá wůle národů wolením nade wšechnu pochybnost wyslowuje, za wýtržné a přímo k bezwládě směřující; prohlašujeme je za učení ustawičného překotu, wěčného násilnictwí, za potupu zákonu a rozumu, za wzpauru proti zásadě samopanstwí lidu, jejížto nepodwratný a newyhnutelný základ je panstwí wětšiny. Důsledně podlé zásad těchto ohražujeme se proti wšem usnešením, které nyní w říšské sněmowně we Wídni od menšiny sněmu anebo od počtu podlé prawidel sněmowních k hlasowání neschopného, tedy s nešetřením zákonů od weškerého říšského sněmu přijatých, se učiní nebo učiněny býti mohau. Zejména ohražujeme se proti uzawřením dne 6. října, které částka říšského sněmu w počtu k hlasowání neschopném shromážděná přes ohražení samozwoleného swého předsedníka učinila. Ohražujeme se proti wšem uzawřením, jimiž sněm říše rakauské, překročiw swé plnomocenstwí a spustiw s očí wysoké swé powolání, wykonáwací moc k sobě strhl a jako pauhý wýbor k opatrowání bezpečnosti města Wídně jednal. Přeswědčeni jsauce, že usnešení říšského sněmu jen pak mohau wyslowowati oprawdiwau wůli národů rakauských a jich potřebám jen pak mohau auplně howěti a požehnání jim přinášeti, když jsau jakožto wýplyw čistého osobního mínění, a tudíž beze wšeho mýlení wplywem jakýmkoliwěk, určujícím nebo donucujícím, přijaty: ohražujeme se proti wšem usnešením, které sněm říšský, byť i w plném počtu, nyní, pokud wzbauření trwá, kde wšechny orgány wlády a zákonního pořádku moci swé jsau zbaweny, učinil anebo, pokud staw zákonního pořádku nawrácen nebude, ještě učiní. Nemůžeme nikterak powažowati za swobodná usnešení, učiněná pod galleriemi rozkwašeným lidem naplněnými, jenž zbraně swé na sedadla poslanců obraceje shromáždění powykem swým a aumysly a chautkami swými poslancům dobře powědomými pod hrůzau drží; nemůžeme nikterak za swobodná uznáwati usnešení, učiněná w takowé době, kde měšťané jednoho a téhož města w záhubném boji stran smrtící zbraň proti sobě obrací anebo obraceli; nemůžem nikterak držeti za swobodná usnešení, učiněná w městě, kde weškeré swazky společenského řádu tak jsau rozwázány, že žádný rozkaz jakého auřadu koliw, ba ani rozkaz sněmu samého nenalezá poslušenstwí, w městě naplněném barrikádamí, které střeží a obsazeny má bezuzdné množstwí zaufalých, falešným přeluzowáním od bezectných, podkaupených stranníků k nejhoršímu wyštwaných proletářů, wynucujících poplatky od pokojných měšťanů w takowých okolnostech, w jakých sebe pokornější prosba stáwá se pánowitým požadowáním; wyhrožujících měšťanům, ba i poslancům hrozbami, které po krutých sběhlostech we wojenském ministerium nutí k obáwání, že strašná slowa následowati bude strašnější čin. Pokud tento staw nepřestane a zákonní pořádek se newrátí, pokud říšskému sněmu, jak celému tak jednotliwým jeho audům, nebude dána dostatečná jistota osobního bezpečenstwí, potud myslíme, že se nikterak neprohřešíme proti powinnosti naší ke swým wysilatelům, nezasedajíce na swá místa w sněmowně říšské, a prohlašujíce wšechna tam učiněná usnešení za nijaká a neplatná. Ba drželi bysme to za weliké prohřešení proti swé powinnosti, kdybychom hlasy swými nápomocni byli k usnešením, pod hrůzau zbauřeného lidu uzawíraným; kdybychom usnešením w takowýchto okolnostech proti prawému dobrému našich wysilatelů uzawřenu býti mohaucím swau přítomností a tudíž mlčenliwým swým swolením mimowolně dokládali mrawní wáhy w okamžení, kde hrozby o bezžiwotí jdaucí i nejšlechetnějšího poslance zdržeti by mohly, aby hlasu swého pozdwihl pro swé nejhlubší přeswědčení. My chceme ústawní demokratickau monarchii; my očekáwáme od ústawního nerozpustitelného říšského sněmu ústawy, které blaho, swobodu národu našeho i wšech národů we welikém národním spolku rakauském založiti i upewniti mají. Jediné sněmu říšskému w sjednocení s ústawním mocnářem můžeme přiznáwati práwo, wydáwati obecně platící zákony, ale to jediné sněmu říšskému auplnému, sněmu říšskému w auplné swobodě swého wlastního saudu, nemýlenému wyhrožowáním žádné strany; my nedopustíme, aby práwo toto jemu bylo wzato anebo w nejmenším zkráceno; my, kteříž bysme co wěrní zástupcowé národu drželi za swau powinnost, opříti se tomu, aby sněm byl postawen pod násilnictwí wojenské, tím wíce se musíme opříti proti násilnictwí bezuzdných haufů. My prohlašujem a prohlásiti musíme každý pokus, olaupiti sněm o swrchowanau jeho moc, z jaké by koli strany pocházel, buď se strany, která w nejrozsáhlejší bezwládě swůj prospěch wyhledáwá, buď se strany, které se starého absolutismu zachtíwá, za zrádu swobody lidu, za urážku swrchowané důstojnosti národu. Dr. Brauner, poslanec Přeštický. Dr. A. Strobach, poslanec Pražský. Alois Jelen, poslanec Wlašimský. Josef Al. Helfert, poslanec Tachowský. Ig. Hauschild, posl. Wysokomýtský. Dr. prof. Jan Kaubek, posl. Pisecký. Wácl. Půlpán, posl. Pardubický. Jiří Reichert, posl. Králowéhradecký. Antonín Přibyl, posl. Benešowský, Wáclaw Frost, posl. Bělský. Med. Dr. Kiemann, posl. Winterbergský. Filip Scherl, posl. Sušický. Antonín Kučera, posl. Příbramský. Wáclaw W. Tomek, posl. Opočenský. František Plaček, posl. Chrudimský. K. Hawlíček, posl. Humpolecký. W. Nebeský, posl. Benátecký. J. Kaj. Tyl, posl. Unhoštský. Dr. Jos. Hamerník, posl. Jindřichohradecký. Med. Dr. Král, posl. Rakownický. Karel Stiebitz, posl. Plaský. Leop. Šediwý, posl. Řičanský. Dr. Fr. Lad. Rieger, posl. Železnobrodský. Dr. Steiner, posl. Zlonický. Dr. Pinkas, posl. Pražský. Konrad Wěžnický, posl. Náchodský. Frant. Palacký, posl. Pražský. Mat. Hawelka, posl. Čáslawský. Dr. Karel Tomíček, posl. Jilemnický. Dr. Jan Sw. Presl, posl. Nowokninský. Jan Kratochwíle, posl. Březnický. Dr. Reiss, posl. Trutnovský. K. Winařický, posl. Ml.-Boleslawský. J. Er. Wocel, posl. Poličský. J. Čejka, posl. Bydžowský. Ant. v. Stark, posl. Stříbrský.


4. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Ústava belgická, Autor: Havlíček, Karel
Ústawa belgická. ( Pokračowání. ) Kapitola 2. O králi a jeho ministřích. Oddělení I. O králi. §. 60. Ústawní práwa a moci králowy jsau dědičné w jeho přímném, přirozeném a spráwněném potomstwu, z muže na muže dle řádu prworozenosti a wylaučeny jsau ženy i jich potomstwo. §. 61. Král, nemá-li žádného mužského potomka, může se swolením komor dle následujících předpisů nabytým wywoliti si swého nástupce. Nestane-li se wolení takowým spůsobem, je trůn uprázdněn. §. 62. Král belgický nemůž bez swolení obau komor býti zároweň hlawau jiného státu. – Ni jedna ni druhá z obau komor nemůže rokowati o těchto wěcech, nejsau-li přítomny aspoň dwě třetiny audů, z kterých sněmowna záleží, i nemůž se žádné uzawření státi, nemá-li pro sebe nejméně dwě třetiny hlasů. §. 63. Osoba krále jest nedotknutelná; odpowědní jsau jeho ministři. §. 64. Žádný wládní skutek králůw nemá platnosti, není-li naproti podepsán od některého ministra, který se tím činí odpowědným za ten skutek. §. 65. Král ustanowuje a propauští ministry. §. 66. Král obsazuje místa we wojsku, a w obecné státní spráwě a w záležitostech zahraničných: wyhražují se wšak wýmínky zákonem wytknuté. Druhé weřejné auřady obsazuje jenom mocí zwláštního zákonního nařízení. §. 67. Král činí potřebná nařízení k wykonání zákonů; nemůže wšak nikdy zákony tyto odložiti, aniž koho uwolniti od jich zachowáwání. §. 68. Král wede wrchní welitelstwí nad mocí pozemní i námořní, wyhlašuje wálku, uzawírá spolky, úmluwy míru a smlauwy obchodní. Dáwá o nich, jak brzy prospěch a bezpečnost státu to připauští, wědomost komorám s přidáním potřebných objewení. Obchodní a wšecky jiné státní smlauwy, které státu ukládají břemena, aneb jednotliwým Belgičanům powinnosti, nabýwají teprw pak platnosti, když se jim dostane swolení obau komor. Postaupení, wyměnění nebo spojení některé částě zemi nemůž se jinak díti leč mocí zákonu. Nikdy nesmějí tajné články nějaké úmluwy příčiti se weřejné smlauwě. §. 69. Král stwrzuje zákony a ohlašuje je. §. 70. Komory sestaupí se každý rok na druhý auterek listopadowý, třebas ze swého práwa, jestli by je král sám nebyl dříwe swolal. Komory musí každého roku aspoň 40 dní zůstati pohromadě. Král zawírá sněm a má práwo i krom času ustanoweného komory swolati. §. 71. Král má práwo komory rozpustiti, a sice buď obě zároweň, buď jenom jednu. Rozpuštění takowé musí se státi s nařízením, aby woliči byli swoláni w nejblíže příštích 40 dnech, a komory aby nejdéle za dwa měsíce byly zase pohromadě. §. 72. Král může komory odročiti. Odročení ale nesmí překročiti lhůtu jednoho měsíce, a nesmí se bez přiwolení sněmu opětowati za čas jednoho roku. §. 73. Král má práwo, tresty od saudců wyřčené odpauštěti a mírniti, wyjmauc co se ustanowuje o ministřích. §. 74. On má práwo dát bíti peníze dle ustanowení zákonu. §. 75. On má práwo udělowati tituly šlechtické, nesměje wšak přidáwati žádných předností práw. §. 76. On uděluje řády wojenské, zachowáwaje přitom ustanowení, jaké strany toho zákon předpisuje. §. 77. Zákon ustanowuje civillistu pro krále jenom na čas jeho panowání. §. 78. Král nemá jiné moci, nežli jakau mu ústawa a druhé zákony mocí ústawy wydané řádně udělují. §. 79. W úmrtí krále sejdau se komory, aniž byly swolány nejdéle za deset dní, počítajíc ode dne jeho úmrtí. Pakli dříwe komory byly rozpuštěny a k swolání nowých byl pozdější nežli tento desátý den určen, nastaupí zase dříwější komory až do sejití se komor nowých. Byla-li jenom jedna komora rozpuštěna, platí o ni totéž. Od úmrtí krále až do složení přísahy od nástupce trůnu nebo od wladaře wykonáwají se jeho ústawní wládní moci od ministrů w jednu raddu sestaupilých a belgickému národu odpowědných. §. 80. Král má léta po dosažení 18. roku žiwota; nastupuje ale práwa trůnu teprw když před shromážděnými komorami učinil slawně následující přísahu: „ Přísahám, že budu ústawu a zákony belgického národu zachowáwati, neodwislost národu a neporušitelnost státního auzemí pewně hájiti. “ §. 81. Není-li w čas úmrtí králowa jeho nástupce zletilý, sestaupí se obě komory w jeden sněm k wywolení poručnictwa a wladařstwa. §. 82. Jestli je král w stawu nemožnosti k wládě, ministři dokázawše tuto nemožnost, swolají hned obě komory. Poručnictwí a wladařstwí pořizuje se od slaučených komor. nejspíš chybějící §. 83. Wladařstwí nesmí se wznesti než na jednu osobu. Wladař nastupuje práwo k wykonáwání moci králowské dle §. 80. teprw učiněním přísahy na ústawu. §. 84. W čas wladařstwí nesmí se státi žádná proměna w ústawě. §. 85. Je-li trůn uprázdněn, nařídí společně rokující komory prozatímní wladařstwo, až by se auplně obnowené komory shromáždily, což se musí státi nejdéle we dwau měsících. Nowé tyto společně rokující komory ustanowí definitivně, co se týče uprázdnění trůnu. Oddělení II. O ministřích. §. 86. Nikdo, kdož není rodem Belgičan anebo nemá auplné občanstwí belgické, nemůž býti ministrem. §. 87. Žádný aud králowské rodiny nemůže býti ministrem. §. 88. Ministr má práwo k hlasowání jenom w té komoře, jejímž jest audem. Ministrowé mají přístup do obau komor, i musejí na swau žádost slyšány býti. — Komory mohau žádati přítomnost ministrů. §. 89. Král w nijaké případnosti nemůže ani austním ani písemním rozkazem zbawiti ministra odpowědnosti. §. 90. Komora representantů má práwo ministry obžalowati a před kasační saud pohnati, který jediné může je saudit, když jsau komory slaučeny; wymíňují se owšem ustanowení, jaké činí zákon wzhledem na wznešení občanské žaloby od strany ukřiwděné a wzhledem na zločiny a přestupky, jaké by ministři kromě swého auřadu spáchali. Zwláštní zákon obsahuje bližší ustanowení strany odpowědnosti a strany trestů, kteréž mají býti wloženy, jakož i strany spůsobu řízení při obžalowání, které proti nim wznesla buď komora representantů buď strana osobně ukřiwděná. §. 91. Král nemůže ministrowi od kasačního dworu odsauzenému učiniti milost než na žádost jedné z obau komor. ( Dokončení. )


4. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [O zařízení zemských soudů v Čechách], Autor: Havlíček, Karel
– Byl nám sdělen k uweřejnění tento článek, který k objasnění wěci samé zde položiti newáháme. H–h. – W čísle 256 Nár. Now. se nachází článek, posuzující kroky zemské komisse k zařízení zemských saudů w Čechách. Neznámý p. spisowatel má prawdu řka, že spráwa saudní je wěc welmi důležitá a že jest si přáti, aby se nestalo žádné přenáhlení w zařizowání saudůw. Jest pak ale w ohromném omylu, twrdě dále, že se celá ta wěc a zawádění nowého zřízení saudního chybně nawlíkla, jmenowitě: že se nebral hned ze začátku slušný ohled na přání a potřeby obywatelstwa, – že se celé to rozděleni nowé oktrojowalo a spíše libowolným než konstitučním spůsobem potwrdilo, že se rozwrh saudního zřízení neuweřejnil a žádná lhůta se nepopřála obcím k sprawedliwým námítkám i co se sídel okresních dotýče, – konečně že se reklamace obcí do kanceláře komisse pro zařízení saudů hrnau, a že takowé množstwí těchto reklamací jest, že komisse, chce-li wůbec dolehacím na ni hlasům o brzké uskutečnění saudů nowých zadost učiniti, nemůže než je položiti ad acta, – neboť to wšecko se s prawdau nesrownáwá. Rozwrh saudních okresů se nedělal na spůsob toho stawitelského mistra, který neznaje žádné rozwrhy dělat na papíře wždy dům si wystawěl, a co se mu nelíbilo, opět zbořil; nýbrž se dělal na základě katasterních map, nejlepších topografických spisů a wůbec nejwýtečnějších pomůcek, pak s obzwláštním ohledem na národnost obywatelstwa a wšechny místní a obchodní poměry, jakož i na lidnatost, a co nejmožněji s ohledem na přání, ježto jednotliwé obce projewily. Jak mile rozwrh tento arciť dříwe na papíře byl udělán, rozeslaly se místní komisse po celé zemi, jenžto nawržené rozdělení na místech samých co nejpečliwěji skaumaly, k tomu cíli wýbory weškerých obcí k jednotliwým okresům přiwtělených předwoláwaly jich srozumění s rozwahou aneb jich námitky proti němu do protokolu braly, načež se teprw rozwržení okresů s ohledem na wšechny sprawedliwé námítky a přání obcí definitivně uspořádalo a ministerstwu jakož i JCMilosti ku potwrzení předložilo. Toto tak pečliwě proskaumané a bedliwě uspořádané rozwržení saudů okresních se 23. srpna b. r. Pražskými Nowinami uweřejnilo a wšem obcím se opětně na wůli ponechalo, swé námitky ( reklamace ), ač by jaké měly, až do 30. září b. r. ke komissi zemské k zařízení saudu podati, která lhůta se pak ještě jednau prodlaužila až do 30. října. Že jednotliwé obce jsau poněkud s rozwrhem nespokojené, jest wěc docela přirozená, neboť každá obec by si přála saudy co nejblíže míti. Nicméně prawda není, že mnohé takowé reklamace ke komissi až posud zaslány byly, prawda není, že se ad acta položily. O těchto reklamacích se ještě nerozhodlo a také rozhodnauti nemohlo za příčinau jich sauwislosti, pročež se wyplynutí lhůty naposled udělené musilo očekáwati, a nyní, když lhůta tato práwě wypršela, se k tomuto rozhodnutí přikročí, při čemž se nikoliw libowolně, nýbrž wždy s ohledem na wšechny sprawedliwé námítky a odůwodněné okolnosti bude pokračowati. Z malého počtu zaslaných ku komissi reklamací se dá sauditi, že wětší část obcí uznawši nemožnost okresní saudy do swé obce obdržeti, není tak nespokojena, jak se p. spisowatelí nadřečeneho článku zdá. Takto wěc tato stojí, a lze se nadíti, že pan spisowatel článku w čísle 256 obsaženého po přečtění tohoto článku uzná, že přenáhleně saudil, a že si snad tato slowa pro budaucnost za heslo wywolí: „ Haňme, co hany zasluhuje, ale buďme sprawedliwi. “