25. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: Spis poslanců českých o politických zásadách od nich zachovávaných na ústavodárném sněmu říšském ve Vídni a Kroměříži, Autor: X
Spis poslanců českých o politických zásadách od nich zachowáwaných na ústawodárném sněmu říšském we Wídni a Kroměříži. Co od delšího času mnozí předpowídali, jiní w pochybnost brali, leckdo úsilně sobě přál, málokdo očekáwal, čeho tím méně kdo skutečně se obáwal, stalo se konečně přece prawdau: bez ohledu na slowo od dwau císařů slawně dané, jest prwní ústawodárný sněm Rakauska mocně rozpuštěn, a národowé rakauští netoliko we swých sprawedliwých nadějích sklamali se, nýbrž jest jim w osobách zástupců od nich zwolených ještě nehodným spůsobem ublíženo. Nemohauce my, podepsaní někdejší poslanci sněmu říšského z Čech, nelitowati příhody této hluboce jakožto neštěstí na naši krásnau wlast, ano na celé mocnářstwí bez potřeby přiwedeného, klademe sobě za powinnost, zamítati od sebe wšecku odpowědnost z toho, a to tím wíce, čím méně zaslaužené, čím nesprawedliwější jsau wšelijaké wýčitky a obwiňowání, ježto se nám dějí pro naše chowání na říšském sněmu netoliko od našich protiwníků a jisté části německého tisku wůbec, nýbrž nad to i od ministerstwa w patentu rozpuštění od 4. března běžícího roku. Dle prawidla we wšech zemích, které ústawu mají, uznaného, jsau wolení zástupcowé lidu ze swých we sněmu pronešených politických zdání a z užíwání práwa hlasu jediné Bohu a swědomí swému odpowědni. Poněwadž ale wýtečné toto postawení mají toliko z důwěry swých woličů, záležíť na tom owšem jim samým, aby se důwěrau tauto ujistili zřejmým oswědčením a wyložením příčin swého chowání. My pak tím wíce ponuknuti jsme, abychom se o politických zásadách, od počátku sněmu říšského až do rozpuštění jeho od nás důsledně zachowáwaných oswědčili, čím častěji tyto zásady při wší jednoduchosti a zřejmosti swé, jak doma tak wenku, bez úmyslu nebo z aumyslu, býwaly na zlé wykládány a zle jim rozuměno. Wšeckať naše politika byla nám takořka napřed wytčena jasným pojmutím událostí w jich spojení a bedliwým uwážením wšech stáwajících poměrů. Můžeme jen tyto krátkými rysy wyznačiti, a zásady ony wyplynau co přirozený wýsledek samy od sebe. Klamau se zajisté, kdož snažení národů, za našich dnů s rostaucí wždy silau se objewující, aby národnosti swé spůsobili průchod, powažují a wyhlašují za uměle spůsobené, pročež pomíjející podráždění, za poblauzení, ano za epidemickau nemoc ducha času. Kdož hlauběji prohlídá, nebude moci nespatřowati w tom spíše skutek prozřetelnosti, přirozenau, pročež newyhnutelně potřebnau protisílu naproti wplywům nowowěké wzdělanosti, wše zplaňující a zjednotwařující, aby w jednotě člowěčenstwa nezašla rozmanitost jeho zcela. Se zřetelem na národnosti, kterýž se za nynějšího času wíc než kdy před tím rozšiřuje, wstaupil jest do swětodějstwa nowý mocný činitel, jehož welké dotud sotwa tušené působení teprw příštím stoletím se odhrne. We wšech pohybech pamětihodného r. 1848 spatřujeme sice wedle národního žiwlu také politický a sociální jakožto páku působící: ale i spěšný pohled na země nejwíce pobauřené, Itálii, Německo, Uhry, Polsko a Dánsko, ukáže nám, že tu národní prospěchy kladeny byly wšude ještě nad politické; a i Francausko ukázalo neočekáwaným wýsledkem swého wolení presidenta, že Napoleonská sláwa, lichotící národní chlaubě, byla welikému lidu wysoko nade wšecko učení o republice a socialismu. Pročež nebylo maudré ani sprawedliwé, že se nám, poslancům českým, ohlížení se po našich národních potřebách na říšském sněmu bralo za zlé jakožto malicherná auzkosrdečnost, kdežto přec walný počet našich protiwníků w chowání swém ještě mnohem wíce se řídil národními pohnútkami; uposléchali jsme w tom, wědomě nebo newědomě, hlasu swětoducha, tak jakož i řečení naši protiwníci. Práwem ale žádáme pro sebe přitom toho swědectwí, že jsme my nikdy a nikdež nehledali průchod národnosti swé na ujmu jiné kterékoliwěk. Byliť jsme se w této otázce postawili hned napřed a takořka z domowa na stanowiště wyšší, s něhož se nám plná sprawedliwost pro wšecky objewila jakožto přirozená zásada, kteráž náružiwými popudy a wýtržnostmi jednotliwých mohla býti zastíněna neb zakalena, ale nikterak zrušena neb odložena. Rakausko, skupení zemí a národů welice rozdílných, někdy wíce neb méně samostatných, bylo do března 1848 jen wůlí neobmezeného panowníka, opřenau na moc zbraně, udržowáno we hromadě. Swazek tento ukázal se konečně pro tento nowý čas a pro wšecku budaucnost býti nepostačitelným; nebo jakž celí národowé chtějí, stáwají se swobodni. Aby Rakausko i napotom zůstalo a požíwalo co stát dobrého zdaru, musí dle našeho zdání wynalezeno býti wazadlo ještě pewnější, klej tužší, než byl onen hmotné moci. Nejsilnější a nejstálejší ze wšech takowých wazadel jest ale přirozený pud, jakož i dobře wyrozuměný wlastní prospěch národů samých. Nejen při jednotliwcích, ale i při národech přewládá pud zachowání sebe samého, swobodné samospráwy, a nestíženého wywinowání sil swých ku pěstowání swého duchowního i zemského blaha. Pokroky mechaniky, jimiž se wšeliké poměry času i prostoru pošinují a zmenšují, zároweň s jednotiwým a střediwým působením wzdělanosti wůbec, činí zachowání malých států na pewnině čím dále tím wíce nemožným. Malí národowé jsau již k zachowání státního bytu odkázáni na práwo spolkowní tak jako jednotliwci při welkých předsewzetích. Když pomyšlení na státní samostatnost Maďarů jak Čechů, Srbů jak Romanů, Rusínů i Slowenců, ano i Polanů w jich celosti, při střediwém působení swětoducha, není než záludný sen, nabýwá naproti tomu myšlénka o státním spojení těchto kmenů denně wětší platnosti, pojištěné a zwýšené netoliko positivním podáním, ale i přirozenau newyhnutelností. Kmenowé tito, jsauce sami o sobě slabí a w nebezpečí, mohau jen pokojným swazkem we foederativní jednotě tak sesíleti, aby se proti násilí wšelikých mocných sausedů na wýchodě i na západě s prospěchem mohli postawiti. Powoláni jsauce k aučastenstwí při ustawení Rakauska jakožto státu a k určení spůsob a wýminek, pod kterými by tento stát napotom činil jednotliwý celek, mohli jsme jen w těchto předeslaných nástinech hledati a nalézati té myšlénky, která nás při tomto díle měla wésti. Chtěli jsme tedy nowé Rakausko wystawiti na základě foederativním co spolkowý stát, kterýž we spůsobu swém neměl býti neb jmenowati se ani německým ani slowanským, ani maďarským ani románským; neboť měl práwě spočíwati na spolku swobodných a docela stejně opráwněných národů. Chtěli jsme tento spolek hned napřed we spůsobě dědičného mocnářstwí, která již tu jest, jsauce přeswědčeni, nejen že od positivního základu státu nelze bez škody wíce se wzdáliti, než ke spůsobení prawého práwního stawu newyhnutelně jest potřeba, nýbrž i že tato spůsoba státu pro stálé zachowání spolku sama sebau nejwíce podáwá jistoty. Poněwadž pak tím samým od prwa neměli jsme na mysli, žádati pro jednotliwé části tohoto spolku plné swrchowanosti moci, mělo slowo „ foederací “ w ústech našich owšem zwláštní, obmezenější smysl, a užíwali jsme ho jen proto, že k wyznačení toho státního poměru, jejž jsme tím chtěli rozuměti, žádného whodnějšího slowa nebylo. Žádali jsme pak dále ústawné mocnářstwí lidowládné, poněwadž plné uznání práw lidskosti pro každého člowěka žádati musíme, a poněwadž stáwání stawů s přednostmi we státu s hlawní myšlénkau nowého Rakauska, se zásadau stejného práwa wšechněch bylo by we zřejmém odporu. Myslili jsme a myslíme posud, že jest radněji, to pojednau a nawždy w celosti odříznauti, co se naproti těmto žádostem na délku dokonce držeti a tedy wyhojiti nedá, než dopustiti k částečnému řezání po časích, zwláště poněwadž při prwním onom spůsobu wšecky šťáwy w tělese státním mohau tím jistěji uchráněny býti od nákazy kommunistické. K žádosti našich krajanů německých, abychom se účastnými stali zbudowání nowého sjednoceného Německa, nemohli jsme přiswědčiti z též příčiny, pro kterau jsme se i známému snažení Maďarů musili postawiti na odpor. Záměrowé obau těchto národů byli našim zrowna protiwní; kdyby se jim bylo podařilo dowésti jich, pak bylo Rakausko, jaké jsme my netoliko ku prospěchu národnosti naší chtěli, nemožné, a zásada stejného práwa národů býwala by brzy prawým posměchem. Frankfurtský parlament, kterýž stawěl swau politickau budowu předně a wýhradně na myšlénce německé národnosti, pojišťowal sice kmenům neněmeckým w zemi německé jistá práwa; ale jak se chowali Němci we Šleswíku, jak násilně roztrhli Poznaňsko, jak přeplýwaly řeči jejich w kostele Swato-Pawelském nenáwistí proti Slowanům, jmenowitě proti Čechům, to wše byl odstrašující wýklad na ono písmo. Maďaři pak zpurní powažowali učení o stejném práwu národů hned od počátku za pauhý nesmysl. Poněwadž jsme nowé sjednocené Rakausko chtěli míti jak silné a mocné tak také sprawedliwé a swobodné, byla naše snaha od počátku, aby w něm austřední říšská moc od mocí zemských, bez ujmy společného monarchického wršku, byla pilně rozdělena a mezi obojími zřízena co nejdokonalejší rownowáha, aby jednak společný střed w čas potřeby měl dostatečnau moc, by wzpauzející se audy přidržel neb nawrátil k jich spolkowé powinnosti, jinak ale swobodné samospráwě národů we wěcech, jednotě říše nic neujímajících, žádné zbytečné překážky kladeny nebyly. Tyto zde krátce podotčené zásady a náhledy byly duchowním jměním ne snad jednotliwých českých poslanců; bylyť wíce neb méně jasně, wíce neb méně auplně založeny w přeswědčení wšech slowanských audů sněmu říšského z Čech i mnohých z Morawy. Předešlá jednání w Národním Wýboru a we Slowanském Sjezdu w Praze rozšířila i uwědomila tyto náhledy w širokém kruhu již předtím, prwé než se říšský sněm we Wídni sešel a z Čech obeslán býti mohl; byly takořka obecným jměním českého národu, a zástupcowé národu tohoto byli jisti, že zřejmým jich hájením we sněmě zawděčí se dokonale žádostem a potřebám posilatelů swých. Staw weškerého mocnářstwí rakauského byl téměř zaufalý, když jsme my w polowici měsíce čerwence minulého roku ponejprw zaujali místa naše we sněmowně Wídeňské. Wlaské země císařstwí byly z welké části opanowány od nepřítele, uherské byly se skutkem odtrhly od jádra společného státu, císař byl se ze zemí pobauřených utekl do wěrného Tyrolska, náměstek jeho šel za powoláním co spráwce říše německé do Frankfurtu, slabé ministerstwo Pillersdorfowo bylo swrženo, a Dobblhofowi nebylo lze utwořiti silného, pokud Wídeň toliko demokratickému klubbu, aule a wýboru bezpečnosti dáwala nad sebau panowati; konečně w některých korunních zemích docela odchylné snahy jewily se. Nejpowážliwější bylo, že welká část obywatelů říše delšího bytu mocnářstwí wlastně ani nechtěla, a i poblázněná Wídeň w tehdejším swém rozmaru zdála se chtít raději býti pohraničním městem budaucího domyšleného Německa, než zůstati mocným sídlem Rakauska omlazeného. „ Inniger Anschluss an Deutschland “ ( pewné připojení se k Německu ) byla čarowná slowa, ježto tehdáž opanowáwala wšechny mysli; nikdo sice neuměl powědíti, jak se tomu má rozuměti, jak to skutkem wywésti, ale nesměl také nikdo zdwihnauti proti tomu některé pochybnosti, nechtěl-li podniknauti hrůzowládu chátry wždy po rwačkách dychtiwé. O docela swobodném sněmownickém postawení a chowání nebylo pro nás při těch okolnostech ani řeči. Již prwní a nejdůležitější ze wšech otázek říšského sněmu, o jeho příslušnosti, nesměli jsme z obáwání, aby se w to hned newložila otázka německá, a z nenadálého rozhodnutí jí nepošlo násilné rozehnání sněmu, ani zmíniti. Když se twořilo ministerstwo Wessenberg-Dobblhofowo, rozhodly přitom náhledy a prospěchy, které tehdáž we Wídni přewládaly; i mohlo se toto ministerstwo, dle složení swého, spíše jmenowati Wídeňským než rakauským; neb nemělo mezi sebau ani jednoho důwěrníka ze žádné země. Na štěstí wšak byli tito mužowé netoliko swobodomyslní, ale i dosti počestní, že zachowání mocnářstwí, do rukau jejich swěřeného, upřímně chtěli. Poněwadž my za tímž aumyslem jsme šli, nemohlo owšem dlauho zůstati bez obapolného sblížení; i podporowali jsme wládu úsilně i stále, kdykoliw o to šlo, aby se snahy a zásady rozpauštějící nebo bezwládiwé wnitř i wně sněmowny zamítaly, nedáwajíce se w tom ani nejméně másti nejizliwějšími potupami, které na nás tehdejši Wídeňské časopisectwo kydalo. Činili jsme to dobrowolně, z wlastního přeswědčení; nebo úmluwa a upsání mezi námi a ministerstwem, ba ani nejwzdálenější pokus oč toho, nikdy se nestal. Pročež jsme se také nezbawili práwa, obrátiti se w okamžení proti ministerstwu, jakžby bylo swobodu skutečně zradilo neb snad nastaupilo na cesty, ježto by dle našeho přeswědčení wedly ke zlému. Sněm říšský, ačkoliw byl předně a nejprwé powolán k nalezení ústawy pro weškeren stát, nemohl se nic méně wzdáliti množstwí jiných prací, wnucených jemu okolnostmi časowými. Jednání o náwratu JMsti císaře Ferdinanda I. do Wídně, o zahražení finančních potřeb státu a jiné, bylo newyhnutelné za prospěchem mocnářstwí, tak jako i upokojení wšeho selského lidu zrušením roboty a poddanstwí. Že komora wzala nezralý náwrh Kudlichůw přenáhlením ihned w plnau radu, dokázala se tím wíce potřeba zdrawě uwáženého jednacího řádu. To wšecko newyhnutelně žádalo mnoho času, a nikdo slušně smýšleje nemohl kárati sněm říšský z leniwosti neb nečinnosti, powážíc zwláště také rozličné práce jednotliwých wýborů. Tím méně mohla se sněmu říšskému dělati wýčitka z jednání, kterých newyhnutelnau potřebu spůsobily místní události Wídeňské, jakož pak i uherské poměry. Čím wíce tehdejší ministerstwo poznáwalo úkol swůj we smyslu celého a sjednoceného Rakauska a snažilo se jej prowésti, čím wíce společným postawením wlády a wětšiny sněmu žiwlowé protirakauští we Wídni widěli pod sebau mizeti půdu práwní a okolo sebe moc swau: tím pilnějšími jewili se we zřizowání wzbauření, kteréž 23. srpna a 13. září přičiněním zákonumilowné národní stráže Wídeňské bez welké tíže potlačeno, bylo by i 6. října nemíwalo lepšího aučinku, kdyby se wyhlídnutá oběť jeho, nešťastný ministr wojny Latour, nebyl nechal swésti ke zdánliwé neobojetnosti a wyplýwající z ní řadě polowičátných prostředků. Wlastní wýznam 6. října we Wídni objasnil se od té doby již celému swětu. Každý již wí, že se tenkrát nejednalo o wětší neb menší míru politické swobody, nýbrž o trwání mocnářstwí a náš národní byt. Wšichni, kdož Welikého Rakauska nechtěli míti, podali si tu ruce, ač se jim widělo za dobré, zakryti zatím prawé heslo swé. Awšak kdyby byl císař Ferdinand oblíbil wýsledek onoho dne a wýmínkám tehdejších wítězů se poddal, pak nebylo wíce žádné welemoci rakauské w Ewropě; Uhry byly by se zřídily pak i dle práwa za oddělenau samostatnau říši, a západní polowice mocnářstwí býwala by přinucena přijímati zákony od Frankfurtu. K takowému wýsledku nesměli jsme my dle poslání našeho jakož i dle našeho přeswědčení pro nic na swětě podati rukau; a poněwadž i mocnář 286 o naši ústawnau swobodu welezaslaužilý porozuměl wýznamu té doby, a rozhodný poslední boj mezi ním a wzpaurau byl newyhnutelný, nemohliť jsme ani okamžením býti na rozpacích, které strany bychom my se přidrželi, s kýmbychom měli státi. Ačkoliw wíce našich nejwáženějších kollegůw bylo dne 6. října we skutečném nebezpečenstwí žiwota, nebyla to přece ani tak hmotná hrůzowláda, konaná od ozbrojené Wídeňské chátry, která nás přinutila, abychom z Wídně odešli, jako spíše powědomí, že se sněmu násilně ukládá směr, jehož jsme my následowati nemohli. Jest zrowna tak neslušné, že wláda w patentu rozpuštění od 4. března b. r. hanu swau s strany chowání w říjnu wztahuje na celý říšský sněm, jak nesprawedliwé. Když naši političtí protiwníci nám wyčítají, jako bychom byli za oněch dní zradili wěc swobody, když ona protirakauská strana we Wídni nahoře dotčená čím dále tím wíce znamenala, že se jí na řádné cestě nepodaří, w sněmu opanowati, wzalať si konečně na pomoc hmotnau sílu, aby na něj nabyla wpliwu aspoň zwenčí; podnikla hru odwážliwau, nasadiwši celý osud swůj na poslední lístek, na rozhodnutí zbraní; následkem toho musila se ale také wýmínkám wítězowým podrobiti; wýmínkám, které owšem nemohly býti swobodě zrowna přízniwé. My zajisté jsme se weřejným naším ohlášením od 12. října hned napřed slawně ohradili proti jakémukoliwěk společnému ručení s kusým parlamentem we Wídni pozůstalým; tehdejší wláda měla užiti této okolnosti, a co w sobě zawíral patent od 22. října ( s strany odročení a přeložení sněmu ), aspoň o týden dříwe ohlásiti. Že toho neučinila, nýbrž spíše počnutí naše zawrhla, ba s úlomkem oním sněmu říšského w auřední obcowání dala se, a tudy i mnohým audům zákonu milowným zawdala příčinu, že we Wídni zůstali, a tím revolucí prostředně podporowali: z toho každý nepředpojatý sám pozná, na čí straně bylo tehdáž hledati wíry, stálosti a důslednosti. Taktéž každý saudný člowěk snadno uwáží, byli-li jsme my ti, kteří tehdáž swobodu postawili w nebezpečenstwí, čili protiwníkowé naši. Newyhnutelný následek jejich jednání byl patent od 16. října, plod našeho úsilí manifest od 19. října. Oním nařízena byla wojenská diktatura, tímto bylo trwání sněmu ústawodárního beze zmatku a další zmocnění jeho nowě pojištěno; každý ať dle toho rozhodne sám, co z toho bylo wýwinu práwě ústawných zásad wíce ku prospěchu. Program ministerstwa Schwarzenberg-Stadionowa, jímž byl říšský sněm w Kroměříži takořka otewřen, potěšil nejen nás, nýbrž i naše protiwníky na sněmu, ano wšecky národy Rakauska wůbec. Kdyby bylo ministerstwo w přirozeném swobodomyslném rozumu tohoto programu skutečně kráčelo w předu času, bylo by protiwné potkání jeho s wětšinau sněmu stalo se nemožné. Ale nowá wláda nelenila, aby zmátla nás w důwěře w upřímnost a swobodomyslnost swau. Dali jsme se sice ještě oswědčeními poněkud spokojiti, a majíce přeswědčení, že bez důrazného wedení wálky w Itálii a Uhřích pro zachowání mocnářstwí a prowedení stejného opráwnění i pro uherské národy nemůže býti, podali jsme ruky swé k žádanému powolení kreditu na 80 milionů s obwyklau oddaností: ale Stadionowo wyjádření od 4. ledna b. r. o §. 1. základních práw ( „ wšechny moci státní přicházejí od lidu “ ) wywedlo nás dokonale z klamu o odchylném smyslu a směru, jejž ministerstwo s strany ústawy přijalo. Kdyby se byli ministři na tom chtěli spokojiti, a wyřkli přání, aby se theoretická sada, ježto může od newědomých a zlomyslných snadno býti zle wyložena neb užíwána, nepostawila w čelo základním práwům, bylo by se této žádosti nepochybně od wětšiny sněmu wyhowělo: ale oni žádali bezwymínečné předmětné zawrhnutí sady, samé w sobě jasné, jíž oni podložili neprawý smysl, a wložili i proti mlčeliwému uznání jí určitau zápowěď. Ministerstwo dokázalo swým ohlášením, že půwod státu ještě posud hledá we hmotné síle, že ku př. dobře zaměřené pálení z děl w bitwě Bělohorské 1620 powažuje za swětější pramen swrchowané moci, než dobrau wůli milionů swobodných občanů; také uwedlo swobodu a příslušnost ústawodárného sněmu říšského přímo w nejistotu, myslíc jemu směti předpisowati, které zásady by měl bez wýmínky zawrhnauti, od jakých w jednání swém wycházeti. Takowémuto uzdání, takowé snižující žádosti nemohli jsme se za prospěchem mocnářstwí, jako i obecného dobrého a prawdy samé dokonce podrobiti; opposiční naše postawení proti ministerstwu bylo od toho okamžení rozhodnuto; w jiné zemi, kde státní žiwot ústawný dospěl k wětší zralosti, bylo by spíše býwalo ministerstwo nazwáno postaweným w opposicí proti sněmu, poněwadž wětšina sněmu říšského owšem nebyla na straně ministerstwa. Nicméně uzawřeli jsme, po zralém uwážení wšeho, theoretickau onu sadu, při nedostatku politického wzdělání a dobré wůle owšem připauštějící zlý wýklad a zlé užíwání, raději ze základních práw wypustiti, zwlášt poněwadž měla w jiné části ústawy nabýti praktičtějšího znění a w celku bez toho swého prawého upotřebení. Měli jsme za to, že jest opatrněji a wlastenečtěji, osudného boje raději, pokud možná, ještě se wystříhati, nežli stát, w jeho tehdejším málo ubezpečeném položení, k wůli politickému axiomu, kterýž se sám sebau rozumí, wystawiti nowým bauřem. Z toho, co tu řečeno, objewuje se sama sebau wáha onoho obwiňowání a osočowání, kterým nás odtud časopisectwo, jmenowitě ministerialní, pilně stíhalo. Ne my, ale owšem ministerstwo proměnilo se; my jsme zůstali titíž, jak we Wídni tak w Kroměříži, bojowawše tu i tam pro sjednocené swobodné Rakausko; jen se týkal náš boj onde wíc anarchie, zde wíc reakcí, a ministři byli tam wíc našimi přirozenými spojenci, tu wíc našimi přirozenými protiwníky. Také s tím každý nepředpojatý snadno srowná se, že nebyla to swoboda, jak jsme my jí rozuměli, nýbrž anarchie a nejskwělejší kwítko její, 6. říjen, co hrálo reakcí tak práwě k ruce. Awšak nebudeme zde dále poměrů těchto objasňowati, i přestaneme jen ještě na dwau zřídlech činěných nám wýčitek, o postawení slowanského klubbu w Kroměříži a o foederativních našich zásadách. Wšechen říšský sněm, wyjmauc málo kolik audů, rozdělowal se w Kroměříži, dle různých politických zásad a prospěchů, w následující klubby: 1. Centrum, 2. lewého centrum, 3. lewice, 4. polský a 5. slowanský klubb. Poslední tento, k němuž přináležela wětší část poslanců jazyka slowanského z Čech, Morawy, Štýrska, Korutan, Krajiny, Istrie a Dalmatie, jakož i skoro wšichni Rusíni, byl beze wšeho pochybí nejčetnější, tudíž nejdůležitější ze wšech. Prwotním jeho jádrem byli poslanci čeští, i powstalť na takowý spůsob, že po událostech říjnowých loňského roku také mnoho jiných Slowanů přálo sobě přijatu býti do klubbu předtím pauze českého. Wnitřní jeho ústrojí a prawidlí nebylo od jiných klubbů rozdílné, leda že snad bylo méně přísné; o jakémkoliwěk nucení ku přístupu neb zůstání nemohla nikde býti řeč; rowněž tak málo o žádání, aby někdo proti swému přeswědčení hlasowati musil. Byli-li skutečně mužowé odchylného zdání we spolku, tehdy stalo se tím wšestrannější objasnění každé otázky w předcházejícím rokowání klubbu. Při wšech wěcech, které se uzawřením klubbu již i krom toho neprohlásily za otewřenau otázku, neměli audowé, kteří s wětšinau klubbu hlasowati nechtěli, žádného jiného záwazku, než napřed to oznámiti, aby se jejich hlasu nepočítalo. W čemž tedy záležela ona w časopisech tolik přetřásaná domnělá hrůzowláda we slowanském klubbu? Mohlo-liž se swobodomyslněji jednati, než se tu dálo? Že jednohlasnost tohoto welkého spolku, jíž napomáhaly společné národní prospěchy a dílem i osobní přátelstwí mezi audy, jednohlasnost, která při nejdůležitějších otázkách we sněmu také obyčejně býwala rozhodná, našim politickým protiwníkům se nelíbila, toť je snadno pochopitelné; ale tím pochopitelnější bude každému nepředpojatému onen nepřátelský křik, jejž oni proto zdwihali proti nám. Ne méně wýdatné příčiny k obwiňowání a osočowání zawdáwaly jisté straně časopisectwa naše foederativní zásady a snažení, abychom jim w ústawě Rakauska spůsobili průchod. Obyčejně rozkřičowali je jakožto strannické záměry; nalézali se wšak i takowí protiwníci, kteří za nimi wětřili úmysly státozrádné. Wýčitky, žebychom obmýšleli Rakausko oslabiti a od něho se odtrhnauti, necháwáme po wšem po tom, co jest za tento jeden rok od nás činěno, psáno a mluweno, zkrátka býti; ona zajisté dělá rozumu těch lidí, kteří ji zdwihají, ještě menší čest, než jejich srdci. My powažujeme foederativní zřízení Rakauska za newyhnutelný a jistý následek welké rozdílnosti národů jeho a zásady auplně stejného jejich práwa. Zdaliž může stejné práwo skutečně býti, když se řeč, a tedy národnost jednoho audu w celém ústrojí státu pozdwihne zákonem nebo skutkem za panující.? Nemá-liž proto potřebná owšem jedna řeč austřední ( když se k tomu neobojetné ku př. latinské neb francauské, užiti nechce, neb nemůže ) obmezena býti práwě jen na ten obor wěcí, které k jednotě státu newyhnutelně přináležejí, naproti tomu pak wěcí jednoty této se netýkající pozůstaweny býti swéspráwě jednotliwých audů.? Zdaliž nebudau spráwy zemské tak dobře státi pod společným mocnářem, jako spráwa říšská? Či má ona politowání hodná a nikdež neslýchaná wěc, že weliká část audů ústawodárného sněmu ani nerozuměla řeči, w níž se rokowalo, i budaucně a na wždy zůstáwati? aneb snad má, na odpor přirozenému práwu, jakož i positivní zásadě stejného práwa, do wolebního zákonu přijato býti nějaké cenění dle jazyka? Tuť jest patrné, že již sama otázka s strany řeči wede w Rakausku důwody newywratnými k foederací, o pohnutkách pocházejících z rozdílnosti zeměpisné polohy, dějepisu, stupně wzdělanosti, mrawu a náklonnosti tuto ani nezmiňujíc. Jsmeť také pewně přeswědčeni, že Rakausko pokoje a spokojenosti potřebné k dalšímu zdaru swému prwé nedosáhne, než budau nešťastné ony zámysly austřediwé, které w Kroměříšském náwrhu ústawy přes chybné sestawení wýboru, jehož se tu dotýče, zwláště spolupůsobením českých poslanců se znamenitými proměnami se potkaly, ale we wydané ústawě od 4. března b. r. tím přísněji wywstaly, we swau míru uwedeny nebudau. Odkazujeme w té wěci na skušenost nejprwé příštích let: opinionum commenta delet dies, naturae judicia confirmat ( smyšlénky lidského domnění ruší čas, úsudky samé přírody stwrzuje ). Wýčitka w patentu rozpuštění dne 4. března b. r. sněmu říšskému učiněná ze zdlauhawosti wywracuje se nejen tím, co již swrchu powěděno, nýbrž i tím skutkem, že náwrh ústawy byl w Kroměříži již před 4. březnem zhotowen. Jest owšem lehčeji, ústawu diktowati, než se wšemi, jichž se dotýče, o ní se usnésti; neb obtíž práce nezáležela we zhotowení formulářů k tomu, nýbrž w potřebě srozumění a srownání se při wšech jednotliwých ustanoweních. Ale mnohem ještě nebezpečnější než toto jest obwinění, že se říšský sněm „ rozbíráním na poli theorie “ netoliko w přímý odpor postawil se „ skutečnými poměry mocnářstwí, “ nýbrž i wůbec wzpříčil se spůsobení „ spořádaného práwního stawu we státu. “ Musilť by to oprawdu býti docela obzwláštní „ práwní staw “, kterýž by se s „ rozbíráním na poli theorie “ dokonce srownati nemohl! Nejspíš staw, který by se neodwozowal z theorie „ práwa “, nýbrž z theorie „ skutků “. Dálší wýznam té sady jest zjewný. A s takowými řečmi stawí se ministerstwo proti ústawodárnému sněmu! Když se ze „ skutků “ takowýmto spůsobem dělá náprostý pramen práwa, a když si wláda pozůstawuje, wýznam těchto skutků jednostranně napřed ustanowowati, toť se tážem, jestli ústawa, jestli říšský sněm wůbec ještě napotom možný při takowýchto „ skutcích “? Nechceme se na ten čas o to hádati, měla-Ii wláda skutečně práwo, sněm ústawodárný rozpustiti. Rozpuštění jest skutek, a práwo wyplýwá dle smyslu patentu od 4. března ze skutečných poměrů samo sebau. I zdržujeme se wšech dalších slow o tom spůsobu, kterým prwní rakauský sněm byl rozpuštěn; dějepis bude nad ním sauditi, sauwěk již nad ním saudil. Nedůsledností, za kterau na štěstí děkowati máme nejspíš jen lepší přirozené letoře našich ministrů, jest nám §. 123 wydané ústawní listiny ještě učiněna nejbližší wyhlídka na možnost wyhojení rozličných chorobných stránek w našich „ skutečných poměrech “. Doufejme, že toto zaslíbení nemá býti pauhým odkladným prostředkem. Snad potom bude i theorie práwa, přes jisté skutky, zase moci usazena býti we swé přirozené práwo. Na každý spůsob prosíme a zaklínáme wšecky naše někdejší pány kommitenty, jakož i wšecky wlastmily a krajany co nejsnažněji, aby we „ skutečných poměrech “ tohoto času přede wším jen tuto wyhlídku měli na zřeteli. Neklamejme se o prawdě, že nezáwisí na wůli tohoto neb onoho ministerstwa, nýbrž jen na wůli weškerého lidu Rakauska, zdali a jak dalece napotom máme býti a zůstati swobodni. Ještě wždy je nemalý počet občanů mezi námi, kteří si starodáwní duchowní liwerii tak obwykli a oblíbili, že swobodni býti ani nechtějí. Snažme se slowy i skutky předně o to, aby se politická swoboda i těmto spoluobčanům našim widěla býti dobrau wěcí; pak nebude žádné ministerstwo na swětě dosti mocné neb opowážliwé, aby nám toto dobré chtělo zadržowati neb ztenčowati. Rakausko, kteréž my toto předpokládajíce, radostně pozdrawujeme co naše, — toto Rakausko jakožto společný stát, a mladistwý císař jeho jdau ještě mnohému těžkému pokušení w austřety; budau nám w nastáwajicích bauřliwých časích ještě mnohau těžkau obět museti ukládati. Dejme pak obezřetnau činností a prawým wlastenectwím jak wládě naší tak Ewropě skutečný důkaz, že nepřemožitelná moc a síla Rakauska skutečně od národu jeho přichází! W Praze dne 21. března 1849. Dr. František Palacký, býwalý poslanec Pražský ( z okresu 2ho ). Adolf Maria Pinkas, býw. poslanec Pražský ( z okresu 3ho ). Dr. Františěk Ladislaw Rieger, býw. poslanec Železnobrodský. Prawoslaw Alois Trojan, býw. poslanec Welwarského okresu. Dr. Karel Leopold Klaudy, býw. poslanec Kutnohorského okresu. Jan Neuberg, býw. poslanec Beraunský. Dr. Karel Tomíček, býw. poslanec okresu Jilemnického. Dr. J. Hauschild, býw. poslanec Wysokomýtský. W. Wladiwoj Tomek, býw. poslanec Opočenský. Vincenc Šembera, býw. poslanec Pelhřimowský. J. Kaubek, býw. poslanec Písecký. Wojtěch Deym, býw. poslanec Nowo-Bydžowský. Antonín Mokrý, býw. poslanec Wodňanský. Antonín Robi, býw. poslanec města Budějowic. Jan Sw. Presl, býw. poslanec Nowoknínský. J. Er. Wocel, býw. poslanec Poličský. JUDr. František Šwestka, býw. poslanec okresu Litomyšlského. K. Hawlíček, býw. poslanec Humpolecký. Karel Stiebitz. býw. poslanec okresu Plaského. E. A. Jonák, býw. poslanec Brandejský. JUDr. Jan Klieberl, býw. poslanec Bělský MDr. Staněk, býw. poslanec Zlonický. MDr. Král, býw. poslanec Rakownický. Jiří Reichert, býw. poslanec okresu Králowéhradeckého. Jan Schonhansl, býw. poslanec Horaždowický. Jan Daniel Rozsypal, býw. poslanec okresu Wimberského. Leopold Šediwý, býw. poslanec Řičanský. Fr. Hawlíček, býw. poslanec Nowokdýnský. W. Nebeský, býw. poslanec Benátský. Dr. Čejka, býw. poslanec Bydžowský.


25. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: V Praze dne 24. října, Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 24. října. H. B. – Mezi nejdůležitější předměty pozornosti celého českého lidu počítá se nyní zajisté slušně zemská komisse k wywazení gruntů, a jsme přeswědčeni, že každý její krok prowázen jest bedliwými zraky obecenstwa. Nedáwno měli jsme příležitost, w listech těchto uweřejniti jeden z nejdůležitějších kroků jejích – totiž wywolení okresních komissí k rozesílce po celé zemi. My jsme sice zajisté s welikau důwěrau uwítali ředitele její pana ministerského raddu Klecanského, nicméně ale zatajiti nemůžeme, že wolení to neuspokojilo w celku a naskrze sprawedliwé očekáwání obecenstwa. Z mnohých stran ozýwají se hlasowé proti osobám některých wywolených, nejen co do schopnosti, nýbrž i ( což za důležitější powažujeme ) strany nedůstatků důwěry quoad priora: ba jsme-li dobře zpraweni, tedy snad i ke zemské komissí samé přijdau proti jednotliwým nemilé protesty a předstawení. Nedá se nikterak upírati, že jsau mezi těmito wywolenými a ustanowenými muži welmi mnozí i schopni i důwěru zasluhující: jisto wšak jest a nám samým jest powědomo, že mezi přihlásiwšími se kandidáty mnozí odmrštěni byli, kteří w každém ohledu by zasluhowali přednost před mnohými wywolenými. Pátrájícím po příčinách toho prawilo se nám, že wolení dělo prý se příliš kwapně, náwrh osob od jednoho gubernialního raddy učiněný nesdělil se prý ani dříwe audům komisse zemské k rozwážení, nýbrž přišel zrowna do sesí k hlasowání a poněwadž wětšině audům komisse zemské nawržené osoby známy nebyly, což diwu, že se skoro celý náwrh přijal. Slyšíme nyní, že se ještě na nowo bude mnoho takowých okresních komissí ustanowati, a to nás přimělo k tomu, abychom pozornost slawné zemské komisse při této příležitosti na některé, jak myslíme, důležité wěci obrátili. Dle našeho přeswědčení musí býti hlawní aučel zemské komisse ten, aby wšichni wywolení auředníci okresních komissí měli a zasluhowali w plné míře důwěru powinnowaných, totiž lidu, a aby také každý z nich w oboru swém wěrně a sprawedliwě interessy lidu powinnowaného zastáwal. Neboť zpráwněnci ( býwalé wrchnosti ) ještě buď sami buď skrze swé orgány mají dosti spůsobilosti, aby si křiwdu učiniti nedali, a kdyby se jim od komisse ukřiwditi chtělo, dowedau se wždy hájiti, na zákony w tom ohledu wydané se odwolati a wypočítati si náhradu jim dle těchto zákonů náležící. Z lidu ale nemůže každý těmto zákonům náležitě rozuměti, a nezná také wždy cesty, kterak by se hájiti mohl. Nepochybujeme, že i slawná zemská komisse tento náhled s námi sdílí, ale pochybujeme, žeby se při ustanowení předešlých okresních komissí jak náleží dle něho byla zachowala. Pozorowali jsme, že s jakausi zwláštní oblibau za řídící komissary ustanoweni jsau nejwíc auředníci krajští. Pokud známe wšeliké okolnosti, pochybowati musíme welice, žeby se tím nějaká zwláštní důwěra lidu získala a žeby se dobré wěci wůbec poslaužilo. Je-li krajský úředník muž schopný a řádný, jistě ho jest nyní při těchto neobyčejných časích a tolika zmatcích w politické spráwě nanejwýš zapotřebí w krajském auřadě samém: a není-li tak dokonalý, co získá jím okresní komisse? Až posud owšem in theoria měli krajské auřady zastupowati poddané proti wrchnostem, takowý aučel jim owšem wytknul císař Josef II., když je zřizowal, a kdyby se wždy tohoto aučele byli wěrně drželi, jistě by je lid nyní w okresních komissích s radostí a s důwěrau uwítal: ale komu jest neznámo, že to obyčejně býwalo in praxi aliter? Kdyby to bylo komukoli, třeba i slawné zemské komissí neznámo, poddaní býwalí zajisté dobře o tom wědí, a newím, nebudau-li již a priori s podezřením hleděti na komissí, jejížto přednostau bude někdo od krajského auřadu. A kdyby bez důwěry lidu wšechno bylo možná, to jistě bez ní možná není, aby komisse rychle pracowati mohla, neboť bez důwěry lidu bude ustawičnými pochybnostmi, odwoláwáním a žalobami marně zdržowána i při nejlepší swé wůli. Bude se nám snad namítati, že auředníci krajští proto se dobře do okresních komissí hodí, poněwadž jim zwláště powědomy jsau okolnosti místní: to wšak neplatí jenom w tom pádu, kdyby každý zrowna jen w tom okolí pracowati měl, we kterém dříwe politické dozorstwí zastáwal. Tu ale by práwě krajští auřadníci často přišli do welmi nepříjemného pádu, žeby jakožto audowé komisse nyní mnohé powinnosti dle zákonu za bezplatně zrušené prohlásiti museli, které sami před krátkým časem jakožto krajští auředníci snad exekucí na býwalých poddaných wymáhali. Ostatně ale nemůžem ještě zatajiti i to přání, aby slawná komisse zemská při nowém obsazowání nehleděla tak příliš jen na papírowé důkazy schopnosti i zachowalosti auředníků, které jak zkušenost mnohá ukazuje, nejsau wždy měřítkem prawé důstojnosti asi w té míře, jako nejsau wždy školní eminence důkazem učenosti a schopnosti. Zwláště ale při tak nedůtkliwé wěci, jako jsau tyto okresní komisse: neboť přijme-li se jen jeden muž w jistém okolí neblahé zištné powěsti, nebezpečí hrozí, že se tím wšem ostatním důwěra pokazí. Konečně nelze nám mlčením opominauti, jak žalostně wypadly wolby co do rownopráwnosti, neboť nezmiňujíce se již ani o wyšších auřednících, musíme již hned o aktuarech podotknauti tolik, že nestane-li se nějaký diw, sotwa dwa tři budau spráwně česky psáti.


8. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Augspurské noviny]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. – Augspurským nowinám se za posledních dob přihodilo mnohé klepy a neprawdy o Praze rozšířiti. Tak nám nedáwno štědře udělily welikau lyrickau básnici, o které mi zde nic newíme aneb wěděti nechceme. A w jiné zas záležitosti dostali jsme následující dopis od pana hraběte Leona Thuna: „ Wšeobecné nowiny Augspurské w listu ode dne 20. Října č. 293 udáwají mne co hlawního ze spisowatelůw díla o práwech zákonných českého jazyka jednajícího, kteréž pan J. U. Dr. Ant. Strobach wydati hodlá. Nesmím se dáti cizím peřím ozdobiti, aniž chtěl bych, aby zásluhy páně Strobachowy mně se připisowaly, kterýž jsem ani nejmenšího podílu w jeho práci neměl, ani pro nebytí swé w drahé wlasti české míti mohl; žádám tedy Pražské Nowiny oprawiti neprawdiwau spráwu Wšeobecných Nowin, čím též neznámý dopisowatel těchto o swém bludu se přeswědčí. “ Hrabě Leo Thun.


7. leden 1850, Zdroj: Národní noviny, Část: Průmysl a obchod, Titulek: [potvrzení vyhovění žádosti], Autor: Havlíček, Karel
‒ Na žádost wel. p. Augustína Wondrowice, kooperatora w Merklíně, oswědčujeme tuto, že článek z Merklína w č. 301. N. N. 1849 wytištěný, nebyl ani od něho sepsán ani též od něho zaslán. W Praze dne 5. ledna 1850. Redakce Národních Nowin.


26. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Vocel Labyrint., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 1. Labyrint Sláwy. Od J. Erasima Wocela. W Praze. Nákladem J. B. Calwe‘ského kněhkupectwí 1846. W 8. str. 266. Zde již máme dílo básnické našeho pěwce tak dáwno očekáwané, které zajisté w básnické literatuře naší epochu učiní. Kritický rozbor celého díla podáme později we Wčele.


9. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [otisk zprávy], Autor: Havlíček, Karel
– Zpráwu o zrušení Pražské studentské legie, kterau jsme w neděli jako ještě nejistau podali, potwrzují wládní Pražské Nowiny, i zníť tam strany toho takto: Wys. zemské presidium poslalo k wrchnímu komandu národní gardy Pražské dekret, kterým wys. ministerstwo uwážiwši, že studující mládež se jedině wědám oddati má, že tedy wojenská služba jakožto čas ukrádající a unawující nikoli se nesrownáwá s tímto powoláním, nařizuje zrušení wšech akademických legií. Při této přiležitosti wyslowuje sl. zemské presidium Pražské akademické legii swé auplné uznání za jeji wzorné i důstojné chowání, dokládajíc, že tolik opéče o prawé powolání studujících k tomuto kroku přičinila, a že tímto nařízením nikterak nechtělo urážliwě dotknauti Pražské legie akademické.


15. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Direkce Průmyslové jednoty., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Jenerální direkce Průmyslowé jednoty české wydala z ohledu české průmyslné školy přípis ku počestným pořádkům a cechům pražským, aby zdání swá jednotě oznámili, hodlají-li učedníky neb towaryše swé do této budoucí školy propouštěti, w jakou dobu by jim nejpříležitěji bylo, a co by z ohledu potřebného na takowé nawštěwowání dozoru ze swé strany učiniti chtěli. Při této příležitosti mohlo by snad u některého cechu domnění wzniknout, jakoby odtud nějaký záwazek pro mistry powstati chtěl, aby potřebné ku práci lidi do školy posílali, a snad i za nimi, chodějí-li tam wěru, w patách kráčeli a dohlíželi. Lehko jest se pak domysliti, že by jim takowá škola whod býti nemohla. Ale na tuto wěc musíme jiným zrakem hledět. Neníť úmysl těch, kteří se o zřízení české průmyslné školy zasazují, aby celá škola byla jen tak jakýmsi postranným wyučowáním; aby mezi tou školou a dosawádním nedělním wyučowáním českých řemeslníků jiného rozdílu nebylo, leč že se bude i we wšední den učit. Ne, nawrhnutá průmyslna škola má být tak zřízená, aby w ní mladý člowěk, kterému již prwní základ w umění jinde poskytnut jest, we wěcech průmyslných řádného wzdělání dosáhnul, a sice jazykem jemu přirozeným, českým. Takowá škola za našich časů, a jediná w Čechách, doufáme, že dosti řádných žáků míti bude, kteří nic jiného než školu nawštěwowati a dle náwodu tam nabytého doma se cwičiti, na práci míti nebudou. Také doufáme, že se čas a náklad obětowaný náwštěwě této školy, budeli jak náleží zřízená, každému wyplatí, který jakýmkoli způsobem w stawu bude, školu tuto nawštěwowati. Budeli žák již před tím w některém řemesle wyučen, aneb se zároweň některému učiti bude, aneb teprw po zkončeném běhů průmyslowé školy do učení půjde: pro každého může býti škola tato nad míru užitečna; a kdyby se školní hodiny tak rozdělily, aby učedníci rozličných řemesel aspoň na jednu hodinu denně buď z rána nebo wečer, jak který čas má, beze škody mistra swého do školy té choditi mohli, za čas swého učení celou tu školu snadně odbudou. Nesmíme si tedy co žáky této průmyslowé školy pouze učedníky rozličných řemesel w Praze mysliti – a snad wyučowání jen na takowé hodiny obmeziti, které by učedníkuům příležity býti mohly: jako s druhé strany očekáwati musíme, že mnohý mistr některého učedníka swého na některé hodiny z práce do školy propustí. Za prawidlo ale určowati se nic nemůže. Byla by to konečně i wěc zhola nemožná, aby wšickni učedníci wšech pořádků pražských zároweň školu tuto nawštěwowali, ješto wíme, že jich w Praze u wšech cechů dohromady na několik tisíc býti může. Mínění slawného ředitelstwa nemůže teda w té wěci jiné býti, než aby oni lidumilí mistrowé, kteří by přáli, aby se učedníci jejich něčemu kloudnému naučili, podlé možnosti w každém roce jen některého ze swých lidí do této školy 90 choditi nechali, jinák by slawné ředitelstwo pro školu tu sotwa kde w Praze dostatečného místa nalezlo, leč by pány profesory na některém náměstí přednášeti nechalo. Rowněž tak nemůže místo o dohlížení mistrů jinak rozumíno býti, než aby si p. mistrowé známky, kteréž by učedníci ze školy na důkaz, že tam byli, přinesli, odwáděti dali. Pořádek mlynářský jak z jistého pramene wíme, wydal mínění swé w tom smyslu, že wždy některé učedníky a towaryše na některé hodiny buď ráno nebo wečer do školy posílati bude, požádal zároweň slawnou direkcí, aby se wyučowání tak zřídilo, by za 2 léta ukončen byl běh pro ty, kteří by ráno i odpoledne nawštěwowali, a za 4 pro takowé, kteří by jen buď ráno aneb odpoledne do školy přicházeti mohli. Kromě toho uwoluje se pořádek mlynářský ze swé pokladnice na tu školu ročně 50 zl. stř. Průmyslowé Jednotě přispíwati pod jistými welmi slušnými wýmínkami.


23. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Průmyslové jednota]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Průmyslowá Jednota. Wolení. Porcelán. Nowá společnost zeměznalecká a hornická. Dne 20ho držela se týdenní schůzka, a kdybychom dle náwštěwy této chtěli posuzowati žiwot w Jednotě, mohli bychom si libowati, neboť nebýwala jindy ani měsíční ba ani roční schůzka tak hojná, jako tato týdenní nawštíwena asi od 63 spoluaudů. Hlawní předmět, pro který se tenkráte sešli, bylo owšem wolení wýboru III. sekce pro průmyslowé wzdělání, kterýžto wýbor za nowějších dob pro nás nabyl weliké důležitosti. Wywoleni jsau P. T. p. p. Štrobach ( 58 hlasy ), Trojan ( 57 ), Amerling ( 57 ), Rieger ( 56 ), Slawík ( 55 ), Brauner ( 55 ), prof. Mühlwenzl ( 55 ), prof. Petřina ( 51 ), Grohmann, zlatník ( 52 ), Filaus, stawitel ( 50 ), Pospíšil Jaroslaw ( 42 ). Již pauhá jména wywolených ručí za dobré wedení swěřeného jim auřadu. Nowě wywolený wýbor přikročil i hned k wolení přednosty a sekretáře a wywolen jest p. Štrobach za přednostu a p. Trojan za sekretáře, a ti tedy budau celau sekci w hlawním ředitelstwí representowati. Když pak nowě wywolený přednosta místo swé zaujal, přednesli p. apell. radda Šmíd a p. Krieger, fabrikant porcelánu, swé mínění strany přiwážení porcelánu z cizozemska. Jedná se nyní o to, máli být porcelán proti jistému clu do zemí našich připuštěn aneb máli dosawadní staw trwati, dle něhožto se nesmí wewážeti do země. Apell. radda Šmíd projewil mínění swé w ten smysl, že prohibitivní system To jest, když se jisté zboží dokonce nesmí z ciziny přiwážeti. jakožto škodný a zastaralý ani w tomto pádu se zastáwati nemá. Nyní dowoleno jest jenom saukromým osobám pro swau potřebu ( ne kupcům na prodej ) porcelán z cizozemska přiwážeti a daň se w tomto pádu platí příliš nepatrná podle ceny, jakau si každý sám dle libosti za swůj porcelán udá. Tím způsobem se prý nesmírné množstwí cizozemského porcelánu skoro beze cla do země přiwáží ( 8000 centů! ) Pan apell. radda myslí tedy, že by i pro domácí dílny naše lépe bylo, kdyby wůbec se dowolilo cizozemský porcelán, a wšak proti dosti patrnému clu do země přiwážeti, a srownáwá se w tom pádu s míněním průmysl. Jednoty Liberecké, čímž by pak onen postranní ( skoro beze cla ) příwoz přestal. Proti tomu přednesl p. Krieger, že zapotřebí jest průmysl náš porcelánowý, posud ještě mladistwý, lépe hájiti, a tudy při dosawadním zůstati s tau jediné wýmínkau, aby se i z porcelánu pro wlastní potřebu z ciziny přiwáženého slušné clo a to ne dle udání majitele, nýbrž dle ustanoweného prawidla wybíralo. Pan K. uwedl pro swé mínění, že sprostší druhy porcelánu bez toho již u nás welmi laciné jsau, a že by dowoleným příwozem lepších druhů naše dílny newyhnutelnau zkázu utrpěly a spolu weliký počet lidu o swau wýžiwu přišel, poněwadž porcelán náleží mezi takowé wýrobky, při nichž mzda dělnická nejwíce ceny má. Zahraničné dílny proto ale mají lehčí postawení, že tamější dělníci lépe wycwičeni jsauce, wíc a dokonalejší práce zastanau než naši, a tudy jejich wýrobky lacinější býti mohau, poněwadž při nich jest práce nejhlawnější wěc. Až tedy i naše dělnictwo lépe a přiměřeně wycwičeno bude, pak i wydržíme saupeřstwo se zahraničnými dílnami, ba ještě se od nás porcelán wywážeti bude, jakož se i počátek učinil. Zároweň podotknul p. K. že on uznáwaje potřebu lepšího wzdělání dělnictwa sám pro swé dělníky českau i německau školu způsobil, w čem mu mnozí přítomní spoluaudowé chwalitebné swědectwí dali. ( Pan K. jest Němec. ) Pan Baťka, jemuž swěřeno jest wypracowání odpowědi w této záležitosti k wys. sl. wládě, slíbil, že na oboje mínění slušný ohled wezme. Nyní přednesl p. apell. radda Šmíd, jehožto činnost a wšestranné zkušenosti zajisté jsau podiwu hodny, wýborné wypracowání swé: náwrh nowé společnosti zeměznalecké a hornické. Tato společnost, jejímžto aučelem by bylo dobré wědecké proskaumání wlasti naší w ohledu geognostickém a montanistickém, měla by již letos jakožto k pětistileté památce založení wysokých škol Pražských w žiwot wstaupiti, se zwláštními privilegiemi, jaké uděleny jsau i jiným takowým společnostem w Tirolsku a we Středním Rakausku. Způsob nowé společnosti má býti literární s tau jediné wýmínkau, že by audowé její před jinými práwo měli wynaložené od společnosti doly swým nákladem wytížiti ( pawowati ). Roční plat audů byl by asi 5 zl. stř. atd. Hlawní užitek společnosti byl by lepší poznání wnitřních pokladů naší w horách požehnané země, zwláště ale s ohledem na uhlí kamenné a na rudu železnau. Pan apell. radda podotknul též, že by družná Morawa se Slézskem buď ď také podobnau společnost si zříditi aneb s námi se w jednu spojiti měly, kterýžto druhý náwrh patrně přednost zasluhuje; neboť spojené síly dále dojdau. — Jiný wedlejší užitek byl by také ten, že by pak přestaly podwody, jimižto nyní mnohý o swé peníze připrawiti se dá předstíráním hojného wýtěžku z dolů od lidí takowým podskočným průmyslem se žiwících.


10. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: [čeština a němčina v pražských školách], Autor: Havlíček, Karel
Havlíčkovo autorství je nejisté – Strany škol wydán jest tyto dny od slaw. Pražského magistrátu nepochybně následkem wyššího nařízení přípis ke wšem pp. učitelům škol Pražských, aby zároweň s weleb. pp. faráři a katechety na sledující otázky obšírně, swědomitě odpowěděli: 1. Čemu se we škole jejich wyučuje? 2. Dle jaké methody zwlášť s ohledem na oba zemské jazyky a jmenowitě na čiště českau mládež? 3. Kdo a jak připrawuje mládež ke zpowědi s ohledem na jazyky oba? 4. Poněwadž se jewí, že se české mládeži we wšech zdejších farních školách wšechno jen německy wykládá, wůbec němčinau trápení působí; že mládež ničemu nerozumějíc, jen papauškuje; že se zwlášť náboženstwí mládeži w cizém neznámém jazyku wykládá a tak hnusí; že dítě do wyššího klasu wstupujíc, německau mluwnici, počítánku a německý katechismus dostáwá, a od té doby za Němce se powažuje, ačkoli ani učiteli, ani knize, ani tomu, čemu se nazpamět naučilo, a co nesmyslně papauškuje, nerozumí; že času není, aby učitel dětem wšechno po česku a po německu wyložiti mohl; a konečně, že učitel dětem češtinu co selskau, hrubau, neschopnau řeč tupí a školním trestem ( signum ) zakazuje: pročež se na wšechny ty kusy swědomitě odpowědíti, a pokud prawdiwé jsau, udati má. 5. Jestli a jak by se škola oprawiti měla? 6. Nebyloli by zapotřebí a pro mládež k dalšímu wzdělání a štěstí prospěšno, aby se w českých školách wšemu jen po česku wyučowalo? 7. Zdali jest zapotřebí w Praze českau hlawní školu zříditi, a jak by se uskutečniti měla? Zároweň se udati má o každé škole počet dětí wšech, pak zwlášť kolik pauze českých, kolik německých a kolik utraquistských? Doufáme, že wážené učitelstwo a zwláště welebné duchowenstwo Pražské na tyto otázky úplně a swědomitě a beze wšeliké w takowých pádech nemužské bázně odpowí a bohdá pak nezůstane krok tento beze spasitelných následků pro celau naši wlast. Račiž jen každý powážiti, jak welice by se pro nějaké zdwořilé ohledy atd. na celém národu prohřešiti mohl. Prawda, čistá prawda každému, i milostiwé wládě i našemu národu nejlépe poslauží.


14. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Moravy, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
* * * Z Brna dne 9. listopadu. ( P. Z. ) Laupežní pokusy uherských powstalců w okolí Stražnickém a Břeclawském naplnily každého rozhorleností. Kdyby je nebyl gen. Šimunić předewčírem ( 7. ) opět s rozhodným prospěchem u Holiče zahnal, byla by se nepochybně zdwihla morawská hotowost, a ta by jistě wypadla jinák, než jak o ní pan Šuselka na sněmu blauznil. Šimunić se spojil s gen. Wyszem tak, že jsau morawské hranice od mor. Brodu až ke Suché Krutě dobře obsazeny; zároweň twoří toto wojsko lewé křídlo Windischgrätzowa hlawního woje. Jak slyšíme, nemá Wysz posud rozkaz k pochodu. Musíme se přiznat, že je nám to nepochopitelné. Což pak chce wláda ještě nyní prostřednictwí w Uhřích; či snad Maďarům přiležitost dáti, aby si wše lépe zřídili a konečný pochod cís. woje s nastawajícím newhodným počasím ztížili? – Uwádíme zde slowa, která prý Jelačić nedáwno we Wídni řekl: „ Já nežádám od wlády nic, než upřímnost a rozhodnost. “ – Na zpátečním tahu gen. Šimuniće z Trnawy do Hodonína zachránili jediné dělostřelci mistrowským střílením a podiwuhodnau neohrožeností slabý woj. Každá rána zasáhla na 18hodinowém neustálém pochodu celé řady wojska maďarského, záležejícího z 22 šwadron husarů a mnoha tisíc pěších, kdežto uherská artilerie nikdy netrefila. Jakmile Šimunić s 2 divisemi Karlowých lehkých jezdců, pěti prápory pěších a šesti děly do Hodonína dorazil, spěchali jeho důstojníci k dělostřelcům, objímali každého a zwali je k společné tabuli; neboť jim děkuje Šimunić, že s nepatrnau škodau wywázl. Jeden důstojník od Košutowých husarů je zajat a chodí w Brně na čestné slowo swobodně. Od 2 hod. odp. Dle telegrafické práwě oznámené depeše z Hodonína zahnal gen. Šimunić dne 7. t. m. Uhry až k Senici a Malacce a bude je dále stíhat. Zpráwa tedy sdělená w č. 182 je přec potwrzena.


17. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [polemika], Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 16. listopadu. H. B. – Jak známo, náležíme my k těm orgánům kterým se z jisté strany ustawičně předhazuje pochybowání o prawé konstitučnosti nynější wlády, kterým se předstírá, že rozsíwajíce nedůwěru proti wládě překážejí její dobře míněné činnosti. Již několikráte jsme se proti tomu ohražowali, a nyní opět jsme přinuceni, poukázati na jednu stránku našeho weřejného žiwota, která uwádí naše ministerstwo w podezření libowolného bezohledného wladaření. Známo jest, že se naše ministerstwo w nejnowějších časích opět spustilo do oktrojowání celní jednoty s Německem, a že se práwě nyní o této wěci wyjednáwá. My nechceme nyní o tomto celním spojení samém smýšlení swé projewowati, to wšak jest jisto, že se mnohé welmi wážené a competentní orgány ( mezi nimi Průmyslová Jednota Pražská i Wídeňská ) a weliký počet jednotliwých průmyslníků proti celnímu spojení s Německem úsilně wyslowili, přednášejíce důwody silné a přeswědčující, poukazujíce na newyhnutelné pohromy, které by celý rakauský průmysl a blahobyt wůbec, zwláště ale náš český tímto spojením utrpěl, poněwadž jsme nejwíce winau předbřeznowé wlády za průmyslem německým welmi pozadu zůstali, a teprwa za nějaký čas při dobrých okolnostech w stawu budeme, konkurenci s německým průmyslem wydržeti. Přece wšak wláda naše nyní o swé hlawě zamýšlí celní jednotu s Německem umluwiti. Jestli z jiných okolností patrně již se jewí zalíbení nynějšího ministerstwa w ordonanční konstituční wládě, ukazuje nám tento pád zwláště zřetelně a newýwratně na tuto nechwalitebnau wlastnost nynější wlády. Při jiných prozatímních zákonech, které nám až posud ministerstwo oktrojowalo, dá se alespoň mysliti neb twrditi, že jich jest zapotřebí brzy a že se s nimi nemůže čekati až do swolání říšského sněmu. Celní jednota s Německem jest ale jistě wěc takowá, bez které se může směle i rakauské mocnářstwí říšského sněmu dočkati, a z druhé strany jest to wěc pro materialní blaho národů rakauských tak důležitá a rozhodující, žeby se bez wůle národů samých na sněmu říšském shromážděných neměla wláda sama o swé ujmě na ní odwažowati. Zdá se podle wšeho, jakoby ministerstwo úmysl mělo, wšechny důležitější wěci ještě před swoláním sněmu samowolně ustanowiti, aby pak na dlauhý čas buď zcela nemožno buď alespoň příliš obtíženo bylo jejich změnění. Může se jednání takowé schwalowati? Může si několik jednotliwců, powolaných k wládě jenom od JCM., nepřeswědčíwších se ještě o tom, jak dalece wětšina národů s nimi spokojena jest, odwažowati na wšeliké i nejdůležitější kroky rozhodující o blahu konstitučních zemí, jejichžto národowé podílu míti mají we wládě? Jenom z této strany hledíme my na jednání strany celní jednoty s Německem, a zdá se nám, že nikdo nemůže naše smýšlení o této wěci za přepiaté powažowati.


27. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovná kronika., Titulek: [Modlitba Páně]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowná kronika. Při wyswětlowání čtwrté prosby modlitby Páně tázal se katecheta: „ Proč prosíme: Chléb náš wezdejší dejž nám dnes? Proč neříkáme: Dejž nám chleba na celý týden, na celý měsíc, na celý rok? “ — Hoch wstal a odpowěděl: „ Wždyť by zatwrd! “ —


2. červen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Labyrint Slávy od J. Erazima Wocela, Autor: Havlíček, Karel
Labyrint Sláwy od J. Erazima Wocela. W našem wěku, jenž tak málo podnětu k básnickému horowání poskýtá, spíše swým jednotwárným wyrownáwáním wolné wywinutí osobnosti ruší – musí nám zajisté 175 každé dílo welewítáno býti, jenž půwodností swau nehrubě drahnau zásobu básnických prací našich množí, a zřetel od neblahé skutečnosti odrýwajíc w swětější wzorů wýše unáší. Jakkoli pak oblast poesie tak daleko sáhá, pokud srdce lidské bije i mysl chápe, přece wíce zaslauží na wděčné uznání lidu swého umělec, jenž předměty k swým wýtworům raději z dějin národních si wolí, a tak w rozkošných zábludech po peřestých niwách otčiny hojného kwítí nasbírá, nimž by nejen swé nobrž i wlasti skráně i rakwe slawných dědu wěnčil. Básník náš wytkl si rowně dostojný jak trudný úkol, děje wlastenské opěwati, a minulost českau růžowým poesie leskem ozářiti, i dotknulť se w swých básních „ Přemyslowci “ a „ Meč a kalich “ jemných strun útrob w strázni po slawné přešlosti roztauženého národa. Wizme nyní, jakau si básník wýtku w tomto swém nejnowějším díle wystawil. On sám nás w předmluwě na prawé stanowisko takto uwádí: „ Žádá pak náš prakticky wěk, aby též básník k praktickým potřebám zřetel swůj obrátil. Přešly doby, kdež zdařilé formy, klassická metra, lesklé mile plynaucí sady hlawní podstatau spisů básnických byly. Jinau, důstojnější úlohu wěk náš pěwcům Českým ukládá, žádaje, aby tito hluboce nahlédali do žiwota národů, aby zpytowali dušewní pohybowání, weškeré taužení a snažení lidu, aby sledowali okem pozorliwým ideály wěku swého, k nimžto pokolení lidské taužebně mysl přikládá. Takowým to básníkům se podaří, do žiwota národu metati střely dušewní, dotýkati se strun nejtajnějších srdce lidského, a tak od srdce k srdci mluwiti w prawém smyslu slow pěwce poswátného. “ „ A práwě doba nynější, na prwní pohled tak nepoetická, básníku welkau, ano nesmírnau látku poskytuje. Neboť spatřujeme, kterak ohromný boj powstal mezi myšlénkau a hmotem, mezi swětem ideálů, jehož obor národnost, náboženstwí a wědu abstraktní w sobě zawírá a mezi smyslností, jenž z lůna přírody zlaté swé paláce do wýsosti žene. A wšak swět ideálů i swět smyslnosti jsau tworowé jedné swětoplozí moci, pročež z jedné wěčné myšlénky powstawše, w odporu a boji wěčném býti nemohau. Boj a odpor jen z přewrácenosti lidského smýšlení pocházejí. “ „ K jednotě a smíření nechť tedy básník co kněz míru wyzýwá; on odkrýwej skwělé poklady w hlubinách dějů dáwných pohrobené, zbuzuj důwěru, aby národ w sebe, w pružnost a wytrwalost swau pewně doufal; on budiž tlumočníkem jeho citu a smýšlení; on konečně ukazuj co nadšený wěštec w dálce časů cíl welebný snažení národního, ideál skwělý, po němž nejwznešenější duchowé wšech wěků taužili. — A tento směr tentýž jest, který w nejstarší době Českého básnictwí panowal. Záboj opěwuje děje, city, taužení saučesných pokolení, národ swůj těší, sílu jeho budí a mocným warytem swým k činnosti wyzýwá — a hle! toť práwě jest cíl národního básnění našeho; z čehož poznati lze, že se k půwodnímu, prawému zřídlu swému básnictwí wěku našeho opět nawracuje. “ Takýť cíl básníka našeho. – Z toho patrno, žeť si wytknul rozřešení otázek, jenž od dáwna swět w dwa tábory dělily – boj to widimy a hmoty. Báseň tedy takořka filosofická s látkau a formau národní. Odpor těchto dwau principů již w perském mithu i w slowanském ( co noční wýprawa Swantewita proti nepřátelům swětla ) wyniká. Ale dlužno bylo tu odbojné žiwly určitě w protiwy rozlučiti, zwěsta od wraha dobře rozeznati, by se wítězstwí nezachwělo. Neboť wěda abstraktní není dowršení widimy a idea lidskosti w spůsobě národnosti dosti přímětků z přírody poskýtá; aniž pak tato wšemáteř příroda jest widu tak ožahawého, by příkázanci její zlým mocím propadali. Sám básník zajisté uznáwá, že „ swět ideálů i swět smyslnosti jsau tworowé jedné swětoplozí moci. “ Jen naše lichá abstrakcí líší to, co wěčně w krásné jednotě sjednáno, a s lichem se potáže umělec, jenž Musu swau za robu nějaké buď filosofské, neb politické abstrakcí zadá, zwláště pak jestli rozřešení wíce reflexí než jednáním wzejde. Poesie má swůj swrchowaný aučel w sobě samé, i může sice podlé toho i jiným praktickým potřebám wyhowěti; ale tyto aučely byť sebe dostojnejší, wždy jen wedlejšími zůstanau. Tak kdo k. p. krásně děj nějaký wlastenský předstawí, tenť i žádostem poesie wůbec a wšeho krasomilého swěta i potřebám národa swého spolu wyhowi, ba mistrowská díla geniů samý žiwot lidu přečkawše i pozdějším wěkům a cizým národům co wěcné wzory swítí, a jsau prameny newyčerpaného blaha. Žeť arci wolení látky není obojetné, zwláště co do prospěchu, to již swrchu dotčeno. W plné míře zajisté básník náš powolání wěštce pojal: z hlubokého názoru w minulost národa budaucí jeho losy naznačit, a wýroky wěčných bohůw smrtelníkům hlásat. Tudiž se poesie co prawá spása jewí, jenž odkojiwši nás strážní k blahému míru srdce powznáší. Ale mír ten nemůže wzejíti leda bojem a utrpením, odpor jesti nutná forma, níž se widima wywijí, přímost musí se w protiwy rozstáti, swět skutečný se wší swau nedokonalostí jest nám wykázané dějiště, kde se síla naše má prokázati, a srdce lidské – se swými wášněmi práwěť to nejhodilejší předmět básnictwí. A mnoholi to srdce pozná poruchů, mnoholi bojů podnikne a jizew utrpí než dobije, a předce by wše strasti nedalo za hnusný sen neporušeného míru. Ano boj a odpor! A národ mníte, že se bez boje a odporu, bez řewnění s jinými národy wychowati i w sláwy swatyni dospěti můž? Jsauť sice i děje míru – podstatné a slawné – často welebnější, než wýprawy swéwole a zištnosti, ale i wzruch národa w odboj proti wrahu, zwláště w spráwě swětější – slawný to úkaz hoden paměti wěčné. Smažte husitskau wálku z listůw naší historie i shasneť sláwa českého národa. Ta jediná doba wáží wíce, než celé ostatní naše dějstwí, wíce než celé wěky činské říše. I slušíť díky wraucné wzdáwat nesmrtelným bohatýrům, že sebrawše sílu národa mocným žezlem odwrátili pohromu, jenž by sice národ náš byla pod meč a jho lítých nepřátel swalila. Tolik k ocelení naší národní sláwy a k sjednání se w hlawní mysli, na niž se děj přítomné básně osnuje. Přistupmež k wěci samé! – ( Pokračowání. )


12 duben 1849, Zdroj: Národní Noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [argumenty pro stažení knížete Windischgrätze], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – W Praze dne 11. dubna. Skoro wšechny hlasy ozýwají se již buď zjewně neb aspoň dost srozumitelně proti tomu talentu, s kterým kníže Windischgrätz wede wojnu uherskau. Článek předcházející, wýňatek to doslowný z konservativních a nepochybně i ministerských nowin „ Presse ", dokazuje nám, že i ta strana, které býwal onen kwapně oslawený kníže hlawní podpora, nahlíží, žeby jiné wedení wojska w Uhřích nanejwýš potřebné bylo. Co si máme mysliti o ministerstwu, které si rádo nechá říkati silné ministerstwo, a přece si netraufá, wložiti swau silu na wáhu proti pochybným wůdcowským schopnostem generála? Bojí se snad toto silné ministerstwo, aby si o tento bombardující ořech zuby newylomilo? Awšak nejsau to wěci k žertu, nýbrž k pláči! My máme konstituční wládu, která ale osobní slabostí k jednomu aristokratowi necháwá hynaut nejčetnějši wojsko, naše bratry? Taktikau w Uhřích až posud zachowáwanau obětowalo se polowic wojska našeho nemocem; drahého koňstwa, bolestná to pro finance rubrika, wyhynulo bez počtu, a co utrpěla ubohá země tím, že se některé krajiny již několikkrát z ruky do ruky dostaly! Nic nedíme o záhubných následcích pro celau zem, o nebezpečenstwí, které se na nemaďarské národy w Uhřích uwaluje! A to wšechno ze zdwořilosti ku knížeti, kterému se nechtělo a nechce dát na srozuměnau: „ Pane! může být, že jsi dobrý komandant jízdného pluku, může také být, žebys dowedl bombardowat ještě wíce měst než Prahu a Wídeň — ale neukazuješ žádných schopností k wůdcowstwí welikého wojska! " Prawda jest owšem, že mnozí wolali w prwní zlosti po rozpuštění sněmu a ostatních nepřátelských autokách wlády naší proti swobodě: Eljen Košut! Awšak při chladné krwi nebude tak ani jeden Slowan wolati. Košut dokázal nám wždycky, žeby dojda k moci opět tak utiskowal Slowany, jako dříwe, že nezná jinau než maďarskau swobodu, která jest wždy spojena s otroctwím Slowanů, tak jako byla spojena republikánská swoboda šlechty polské s nejkrutějším otroctwím sedláků. Není každý demokrat a přítel swobody, který se za něho wydáwá, a třeba nám nyní Košut w auzkostech hory doly slibowal, wíme dobře, žeby tak málo neb ještě míň slowo držel, než naše wláda. Rozdíl jest jenom ten, žeby Košut po wítězstwí celého maďarského národu proti nám použiti mohl, kdežto naše wlada, budeme-li maudří, ani jednoho národu míti nebude, na který by se utiskujíc naše swobody opírati mohla. Proto držíme wládu naši aspoň za méně nám nebezpečnau než Maďary, byťby jinák zrowna tolik wíry zasluhowala. My jsme přeswědčeni, že Maďary jinák důkladně přemoci nelze, než upřímnau pomocí Slowanů, a Slowanům sluší nyní, když se již wláda naše několikkrát objewila we swé prawé podobě, wčasu se o to postarati, aby si swoje wěci zařídili, neboť až budau Maďaři poraženi, mohla by wláda naše zase zapomenaut na wděčnost. A proto budiž od nynějška politika Slowanů: „ Z ručky do ručky! A nic na auwěrek! " Až posud má jen kníže Windischgrätz tu smutnau zásluhu, že wláda musí s Jihoslowany a se Slowáky trochu šetrněji nakládati; neboť jsme přeswědčeni, žeby se Chorwátům a Srbům byla zpíwala ta samá píseň jako nám, kdyby byl Košut newyhráwal. Nyní ale jest wěru přece této dobroty knížete Windischgrätze přes příliš, a jest čas, aby Jelačić uchopil weslo a učinil konec wojně a spolu slowanskému útisku.


8. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [redakční sdělení], Autor: Havlíček, Karel
Jakožto dodatek ke wčerejšímu oznámení strany předplacení musíme ještě doložiti, že wenkowské c. kr. pošty teprwa asi okolo 15. t. m. dostanau nařízení strany nowého spůsobu při předplacení, a proto musíme swé P. T. pany předplatitele žádati, aby až do toho času posečkali.


30. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Pakeček]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 3. Paleček, známý náš čtwerák najednou wyšel dwakrát po sobě swazek XVII. a XVIII. we starém spůsobu.


3. prosinec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Říšský sněm, Autor: Havlíček, Karel
Říšský sněm * * * Z Kroměříže dne 30. listopadu. Sezení dnešní započalo o [ půl]10, a sice jak obyčejně čtením protokolu předešlého sezení. President Smolka na to oznámil, že se wýbor pro wypracowání konstituce poznowu opět sestawil, a že se na místo wystauplých audů wywolili poslancowé: Flug, Dylewski, Prato, Lasser. Přednostowé wýboru tohoto zůstali ti sami co dříwe, za referenta jest zwolen Fischer. Též i jednotliwé odbory se poznowu sestawily, swé přednostenstwo wywolily a swé porady o základních práwech započaly. Na místo poslanců, kteří swůj mandát za posledního času složili, jsau, jak president oznámil, wywoleni: Helcel w Krakowě, Janeš w Celowci a Robl w Budějowicích. Wíce deputowaných složilo swůj mandát, a sice: Kiemann z Wimberka, Lubomierski, Zamojski, Dollschein, Doljak a Pillersdorf. Poslední zaslal presidentowi přípis, we kterém swůj wýstup z komory omlauwá. Za příčinu udáwá to, že někdo u jeho komittentů w něj nedůwěru wzbuditi hleděl; poněwadž on ale, jak sám dokládá, po swém wýstupu z ministerstwa jen z toho ohledu do komory wstaupil, aby, když toho zapotřebí bude, swé předešlé auřadowání zodpowídati mohl, dosawád ale se proti němu nic nenamítalo, a jak on doufá, w budaucnosti také namítati nebude, že tedy při této příležitosti swůj mandát do rukau swých komittentů skládá. – Potom oznámil president, že od ministerstwa deputowaný Helfert za státního sekretáře w ministerstwu wyučowání zwolen jest. – Dle náwrhu prwního oddělení pro zkaušení woleb byli prof. Kaubek a Schitzenberger za poslance sněmu říšského wětšinau hlasů uznáni; taktéž i deputowaní Kirsti a Martini, proti jejichž wolbě se námitky staly. – Dle ustanoweného pořádku denního se napotom přikročilo ku zkaušení aučtů sněmowních. Referent Demel napřed připomenul, že mnozí z deputowaných swé diety buď w provinciích neb u státní kassy wyzdwihli, že tedy dle toho swůj referát také zřídí. W provinciích se wydalo deputowaným 33.776 zl. w stř., u státní kassy 27.490 zl. stř., pořádníkowi sněmownímu se wydalo k zaprawení wšelijakých wýloh 1000 zl. stř. Napotom obdržela sněmovní kassa až ku konci měsíce srpna na rozkaz finančního ministerstwa z aerariální kassy 120.000 zl. stř.; přípočte-li se tedy suma nadzmíněných peněz, totiž 62.266 zl. stř. k těm 120.000 zl., tedy obnáší suma peněz, které sněmowní kassa obdržela, 182.266 zl. stř.; weškeré wydání ze sněmowní kassy obnáší až ku konci měsíce srpna 169.285 zl. 20 kr. stř.; tedy zbýwá w kasse na konci měsíce srp. 12.980 zl. 40 kr. stř. Následowato třetí čtení jednacího řádu. Počáteční § §. se skoro beze změny přijali. Dle náwrhu referentowa se měl mezi §. 7. a 8. následující náwrh postawiti: „ Každý poslanec, který se w nějaký státní auřad uwáže, aneb po čas trwání sněmu říšského přijatý auřad zastáwá, taktéž i každý za poslance zwolený úředník státní, který w auřadu swém postaupí, aneb mimo obyčejné powýšení wětší plat dostane, musí se nowé wolbě u swých předešlých woličů podrobiti, má ale tak dlauho místo a hlas ( we sněmowně ), dokawád se wýsledek wolby sněmu neoznámí. “ Náwrh tento wzbudil we sněmowně dlauhau debattu. Pro auplné, nezměněné přijmutí jeho, jak od komisse ponawržen jest, mluwil Klaudi. Poslanec Gredler powstal proti dodatku: „ aneb po čas trwání sněmu říšského nějaký zastáwá, “ žádaje, aby zcela wynechán byl, poněwadž žádný nowý zákon se pro minulost za platný powažowati nemůže. Sadil mluwil proti tomu, aby se u swých předešlých woličů nowé wolbě podrobiti musil, dokládaje, žeby se tímto způsobem jen swoboda woličů obmezowala, an se častokráte stáwá, že člowěk swé politické náhledy mění, což již důstatečná příčina jest pro to, aby se i nowí woličowé wždy wolili. Napotom ještě 796 dokládal, že se náwrh tento wůbec za zwláštní zákon powažowati musí, a že tedy ani do jednacího řádu nepatří. Tento poslední náhled podporowal i také Helfert, připomínaje, že se wěc tato co zwláštní zákon powažowati musí, poněwadž do oboru wolebního zákonu patří, že k tomu tedy zapotřebí, aby se třikráte we sněmowně četl a pak sankcí císařské předložil. Neuwall podporowal náwrh Gredlerůw, odpíraje tomu, žeby se k wolbě i nowí woličowé wywoliti měli. Tohoto posledního náhledu byl i Klaudi hlawně z té příčiny, poněwadž se tu, jak prawil, o zásadu jedná. Tak jako poslanec mandát swůj pro celý čas trwání sněmu říšského obdržel, tak že ho i woličowé pro ten celý čas obdrželi. Haimrl ponawrhl, aby se k sadě: „ aneb mimo powýšení wětší plat “ ještě přidalo: „ neb nějaké osobní přilepšení dostane. “ Paul žádal, aby se konec náwrhu zcela změnil, tak sice, aby po slowech: „ u swých předešlých woličů podrobiti, “ stálo: „ tím ztrácí místo a hlas w komoře, a nemůže swého místa jen nowau wolbau dosáhnauti; “ i té příčiny, poněwadž prý se tu častokráte při hlasowání pauze o jeden hlas jedná, žeby se tedy wládní wplyw we sněmowně důrazným státi mohl. Mayer skončil co referent debattu, ohražuje se proti náwrhu Gredlerowu tím, že každý, kdo státní auřad již dříwe přijmul, jej opět složiti může, když se poznowu wolit dáti nechce; kdo ale ho nyní přijímá neb w budaucnosti přijme, že wí, co ho w tom ohledu očekáwá. Mimo to poukazowal na to, že již konstituce od 25. dubna to samé nařizuje, že tedy ani možná není, aby se národům rakauským ještě méně podalo, než nadzmíněná konstituce obsahuje, poněwadž jen proto zawržená byla, že lid mnohem wíce práwa naproti wládě míti žádal. Co se ale wolebního zákona dotýče, tu že se komora wždy ne co do slowa, anobrž co do ducha dle něho řídila. Při hlasowání propadl náwrh Helfertůw, Sadilůw, Paulůw, též i Gredlerůw, o kterémž se na žádost Borroschowu jmenowitě hlasowalo. Měl 126 hlasů pro sebe, naproti sobě ale 157, 5 poslanců nehlasowalo. Náwrh komisse se přijal, též i amendement Haimrlůw a Mayerůw. Na to se sezení o 1[půl ] skončilo a nejbližší na pondělí o 9. hodině určilo. Denní pořádek pro budaucí sezení jest: Čtení protokolu sezení předešlého, referát o wolbách, pokračowání we čtení jednacího řádu a posléz čtení na říšský sněm zaslaných peticí.


29. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o odjezdu dr. Springera do Bruselu, o vydání českých čítanek, o schůzce profesorů, o jednání s hrabětem Kolovratem], Autor: Havlíček, Karel
– Minulau sobotu odejel p. doktor Springer do Brusselu. – Pro česká gymnasia nižší i wyšší budau wydány české čítanky, které obsahowati budau wyňatky ze spisů wšeho druhu. Čítanky budau tak zřízeny, že začínajíc od prwní gymnasiální třídy wždy pro dwě třídy bude jedna čítanka we dwau dilech. Jedná se také o to, aby se w nich sestawily důležitější částky ze zákonů, a sice tak, aby se w čítankách pro nižší třídy začalo s lehčími a srozumitelnějšími wěcmi, a postupowalo k těžším. Tak pozná gymnazista zákony spůsobem takřka hrawým. Redakci pro sestawení čítanek přewzali pp. Tomíček a Štorch. – Přede wčírem měli zdejší gymnasialní proffesoři schůzku, aby se usjednotili o krocích, jakých stranu zawedení nowého gymnasialního plánu zapotřebí jest. Páně Jungmannůw wypracowaný plán jest přeložen na český jazyk a nachází se již w tisku. Zašle se na wšecky gymnasia, napotom se předloží wys. ministerstwu oswěty. – Dowídáme se, že se odebral p. Trojan k p. hraběti Kolowratowi, aby se poptal, zdaž a pod jakými wýmínkami by p. hrabě zahradu na Příkopech ke stawbě českého diwadla přenechal. Bude-li p. majitel oné zahrady nakloněn, podporowati ono podniknutí, měli bychom o jednu naději wíce, že se uskuteční dáwné přání o samostatné české diwadlo. ( P. N. )


22. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O češtině na gymnáziích], Autor: Havlíček, Karel
* * * H. B. Podlé zpráw z Wídně wyhowělo již ministerstwo žádosti českých deputowaných, nařídilo totiž dne 18. září, aby se české gubernium o to postaralo, by již s počátkem roku školního 1848–9 český jazyk na gymnasiích ne jako swobodný předmět, nýbrž co obligátní řeč wyučowací uweden byl. Na německých gymnasiích bude čeština wolným předmětem. My schwalujeme také i to, že se na německých gymnasiích práwě nyní, kdežto mezi našimi německými spoluobčany takowé kwašení panuje, neuwádí čeština co obligátní předmět, a to sice proto, aby Němci naši widěli, že je ke swé češtině nikterak nutiti nechceme. Owšem se samo sebau rozumí, že zemským úředníkem Obecní auředníci mohau být arci dle libosti obce, poněwadž se w tom obcím swoboda nechati musí. w Čechách nikdo býti nemůže, kdo oba zemské jazyky nemluwí a nepíše, a nikdo se arci nutiti nebude k tomu, aby se auředníkem zemským stal. Doufáme ale, že z této příčiny naši němečtí spoluobčané, až jen se zase ku chladné krwi náwrátí, milerádi se našemu jazyku učiti budau, tak jako my se němčině učíme. Čím wíce kdo umí, tím potřebnější jest ke wšemu. Potom bude čas, uwésti češtinu co obligátní předmět i do německých gymnasií – a tento čas nastane myslím brzy. Co se ale pp. professorů týče, neškodilo by snad nyní, když tak dlauhé ferie jsau, drobet se w české literatuře ohlédnauti a w řeči literaturní trochu obratnosti si zjednati, aby pak některý žák mistra swého nepřesahowal. Také ale našince na to pozorny činíme, aby se w čas o nowé professury českého jazyka a literatury na gymnasiích ucházeli, by tato místa nebyla z nauze zadána neschopným lidem.


8. červen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Od nějakého času], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Od nějakého času pozorujeme jakési hemžení w ministerstwě, a wšude se wyprawuje o důležitých změnách. Odstaupení wojenského ministra Kordona powažujeme i my za prospěšné, jen z toho ohledu, poněwadž min. Kordon byl beze wší samostatnosti proti knížeti Schwarzenbergowi. Wyprawuje se také sice již o brzkém odstaupení samého knížete Schwarzenberga – my ale newěříme tomu až posud, ačkoli si toho již dáwno přejeme a také pád tohoto ministra předwídáme. Owšem ale to nepůjde tak rychle, neboť ta moc, která drží knížete Schwarzenberga, nedá se tak snadno oblomiti. Když tak nyní – owšem již we střízliwějších okolnostech – powažujeme naše ministerstwo, nemůžeme se uwarowati následujících úwah. Hned na prwní pohled jewí se, že Kordon a Thienfeld wyplňowali místa swá jen prozatím, nemajíce proti prwnímu ministru tolik samostatnosti, aby stáli k němu w poměru rowných kollegů. Ministr Kulmer též není muž, který by byl w stawu dostáti aukolu swému, který by měl býti: zastupowání a podporowání slowanských záležitostí w ministerstwě. Již z toho, jak se po ten celý čas se Slowany jednalo, widěti jest, že baron Kulmer jest jenom titulárním ministrem. Jiné postawení mají owšem Stadion, Bach, Bruck a Kraus. Ministr Kraus – stálost w nestálostech, jak on sám žertowně o sobě prawil, drží již portefeuille financí w několika ministerstwech po sobě, a poněwadž se o nic jiného než o finance nestará, srowná se s každým politickým míněním. Že bídný staw financí není jeho wina, uzná každý rozumný, neboť by w nynějších okolnostech důchod zemský musel býti nádobau wdowy ze Sarepty, aby se mohly udržet finance we skwělém stawu. Ministr Bruck posawad projewil dosti zdárnau činnost we swých wěcech; on jakožto praktický muž jest wzdálen od wší bürokratické zkamenělosti. Také ministr Bach, ačkoli w posledních časech skrze swé kollegy mnoho populárnosti ztratil, jest muž schopný a mohl by w jiném ministerstwě opět důwěry nabýti a patrné zásluhy si získati o reformowání Rakauska. O hraběti Stadionowi jsau úsudky přepodiwné; jedni powyšují jej až tuze ( jmenowitě Terstští a Rusíni, u kterých byl dříwe guvernérem ), jiní až tuze jej tupí. Sprawedliwý úsudek o něm zdá se býti ten, že wady jeho nepřewyšují dobré wlastnosti. On jest centralista a má některé pedantské a jak se nám zdá zastaralé náhledy o konstituci; s druhé strany ale myslíme, že alespoň oprawdu chce zachowati konstituční formy, a co hlawní wěc, že chce, aby Uhersko na wíce korunních zemí rozděleno bylo. Jsme přeswědčeni, že kdyby jen toto poslední prowedl proti knížeti Schwarzenbergowi, již tím pro budaucnost jest Rakausku a Slowanům zwláště pomoženo. Naše mínění jest ale, že kdyby z nynějšího ministerstwa jenom Bruck, Bach, Kraus, Gyulai a Stadion ( uzdrawí-li se ) zůstali, ostatní ale místa jinými awšak liberalními muži obsazena byla: že by pak takowé ministerstwo mohlo sobě získati důwěru národů rakauských a také zdárně wládnaut. Owšem ale by nesměli být nowí ministrowé Schmerlingowé a wůbec zas sami Němci. To jest též hlawní wada, že bez ohledu na jiné národy skoro sami Němci jen do ministerstwa powoláni býwají, kteří pak o záležitosti neněmeckých národů pranic nestarají. Jmenowitě jest podiwno, že koruna nikoho z Čechů za schopného neb za hodného nepowažuje k ministerstwu. Zwláště ministerstwo oswěty mělo by se nyní některým Slowanem obsaditi, sice bude rownopráwnost naše ustawičně jen na papíře, kdežto již jest swrchowaný čas, aby skrze dokonalé reformy we školách nowý konstituční žiwot dobré základy dostal. Pokawad wláda na reformy škol nepomyslí, nemůžeme nikdy wěřiti, že upřímně hodlá konstituční princip do žiwota uwádět. Wýmluwa, že wláda jiných welikých starostí má, nemůže platiti, neboť ministr oswěty newede ani wojnu ani newypůjčuje peníze a má wždycky dost času, dát o sobě něco wědět národům. Nyní ale dobře cítíme, že nemáme žádného ministra oswěty.


18. červen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Poutník]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 8. Pautníka wyšel 3tí swazek; redaktor pokračuje chwalitebně. Tento swazek již také wydán jest prawopisem úplně musejním, ku kterému p. Zap, rowněž jako redakce Nowin a Wčely, k wůli jednotě přistaupil.


2. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [překlady z němčiny], Titulek: Stav Slovanů po událostech květnových, Autor: Havlíček, Karel
Staw Slowanů po událostech kwětnowých. Takto nadepsán jest jeden článek w „ Österreichische Zeitung ", w nowinách to, které Slowanům a zwláště nám Čechům posud poctiwého jména nedaly, ano jak říkáme, nám ani na jméno přijíti nemohly. Spisowatel toho článku prawí, že myslil, že po těch kwětnowych událostech proti Wídni potáhneme, že si prozatimní wládu zřídíme, že jsme se ale chowali opatrně a rozwážliwě. „ Wyznáwáme zřejmě, " prawí, „ že nám tato diplomatická powážliwost wíce starostí nadělá, než wšecky dřewnější wýbuchy Čechů. Od nedáwna je pozorowati z celého jejich chowání, že jsau jisti swého wítězstwí, a nahlédneme-li pořádně a pozorně do stawu wěci, nebudem jim moci zaslepení přičítat. W skutku, jejich záležitost učinila tak překwapující, dobrý prospěch, že nezůstáwá nám nic jiného, než obdiwowati se jejich politické obratnosti a neunawné ráznosti, neb žasnauti nad rozmarem náhody, která je tak znamenitě podporowala. 196 Pražané prwní wysmekli se z wlády swých stawů. Bujný Sw.-Wáclavský Wýbor nedělá s historickými práwy dlauhých kwaků. Při zřizowání budaucího sněmu byla národu weliká wětšina pojištěna, řečníci planuli demokratií a nenáwistí proti aristokratům — a nyní utíká se weškerá i aristokratie do otewřených ramenau Čechů! A zajisté nejsau ti spojenci k zawržení, ti spojenci se swým nesmírným bohatstwím, se swým nezrušitelným wliwem u dwora a se swau posud málo sesláblau mocí we wojště i u auřednictwa. Za takowau cenu mohly již tribuny na Wltawě se wynasnažit, wykauzlit wyhlídku do welké slowanské budaucnosti, která by očí aristokratů wábila. Zdali tak oprawdu myslili, newíme, ale dost na tom, že to působilo. Powážíme-li, jak špatné wyhlídky šlechta w Německu widí, nemůžeme šlechtu zaslepeností winiti. Ještě znamenitější jest jiné spojení, které opatrní politikowé uzawříti zamýšlí. Ještě před nedáwnem slyšeli jsme trpké žaloby německých obywatelů Pražských, žaloby na potlačowání, ústrky a hrubé nakládání wšelikého způsobu, třásli se před wypuknutím siciliánské vespery, a nyní podáwají jim strašliwí Čechowé bratrsky ruce! A k tomu ke wšemu blíží se 31. kw. Již se ukazuje stín příštích událostí na hladině politických wýjewů; je ho widěti w sauzwuku wšech slowanských časopisů na seweru i jihu. Horliwost, s kterau za swé snažení bojowali, namáhání, aby za potlačené platili, a aby wždy na skromné heslo „ wzájemnost " ukazowali, postaupila místo swé sarkastickému úsměchu; nás ujišťují, že neuwalí na se žádných nesprawedlností, když budem hezky tiší. "


12. březen 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Matice polská.], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Matice polská. S welikau radostí a bratrským přáním pozdrawujeme příbuzný nám národ polský na té cestě pokroku národního, na které již my Čechowé, Srbowé, Ilirowé, Lužičané kráčíme. Práwě leží před námi tištěné ohlášení, we kterém mladý kníže Jiří Lubomirski co zástupce kuratora národního Lwowského Museum ( Zakladu imienia Ossoliňskich ) ohlašuje založení ústawu zwaného Biblioteka polska dle wzoru naší Matice. Jak mile se sejde 250 zakladatelů, z kterých každý 50 zl. stř. najednau složiti musí, aby práwo měl, wšechny od Mstice polské wydané knihy darmo dostáwati, počne se hned tisk. Pozdější zakladatelé mohau jako u nás swých 50 zl. we 5 letech pořád sběhlých složiti, knihy wydáwati se budau w tiskárně polského Museum. ( Kdy asi naše chudé Museum wzmůže se na tiskárnu? Museum Lwowské nese na sobě patrný ráz, že od bohaté šlechty polské podporowáno jest. ) Aučty se budau dáwati weřejně a wšechno jmění bude wynaloženo na wydáwání kněh. Knihy bude tato Matice polská wydáwati: historické wšelikého druhu, zeměpisné a národopisné, přírodnické, hospodářské, průmyslowé nejwíc s ohledem na wlast, prameny práw zemských, statistiku, národní hospodářstwí, paedagogické, elementární, náboženské, biblí, filologické a přede wším gramatiku polskau pro Poláky a jiné národy, gramatiky jiných slowanských nářečí, slowníky, pěknau literaturu, zwláště powídky starší a nowější, aby se z nich mohl časem swým utwořit wýbor nejlepších spisowatelů, chrestomatie, encyklopedie, histor. literatury atd. Hlawní aučel jest láce knih, aby tak se upowšechniti a mezi lid dostati mohlo wzdělání, a proto má býti cena těchto knih asi 1 kr. stř. za arch. Nyní se tedy uchopili Poláci w Haliči onoho prostředku ke zwelebení a upewnění národnosti swé, který jest nejbezpečnější, nejtrwanliwější, na který i my Čechowé, starodáwní kmenowci a bratří jejich wšelikau sílu swau obětujeme a wšechnu naději stawíme: jest to wšeobecné wzdělání, wycwičení a ušlechtění národu. To jediné jest základ trwání a sláwy národností našich. Již jednau jsme prawili a prawíme posud: In hoc signo winces!


5. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [překlad ministerského rozhodnutí], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
– Učitelstwo Pražské práwnické fakulty tázalo se ministerstwa učení, jak to bude budaucně wypadati s disputacemi a předkládáním thesí. Const. Bl. a B. přinesl wčera tuto odpowěď ministerstwa: „ Na otázky učiněné od učitelstwa studií práwních 568 a státních wěd na wysokých školách Pražských přípísu od 28. března t. r. čís. 494 budiž jemu odpowědíno toto: 1. Prawidla, která dosawáde měla práwní platnost strany disputací k dosažení doktorského stupně buďtež dále ještě, a sice tak dlauho zachowáwána, dokud weřejné universitní studium zauplna uspořádáno nebude. Poněwadž při tomto uspořádání co do základu před očima býti musí jednota a sauměrnost jakož podstatná wýmínka, protože náhledy wysokých škol o nutností a spůsobě budaucích disputací rozličné doposud jsau, nemůže se prozatím Pražským wysokým školám žádná powoliti w tom wýminka, která by na budaucí oprawu mohla míti wplyw nutně napřed určowací. 2. Konstituční swoboda tisku nikoliwěk není zawadau dálší práwní platnosti stanowy wysokých škol a zákonu, podlé něhož každý čekanec doktorské hodnosti powiným zůstáwá, aby swé nawržené these k disputaci, dříwe než je dá tisknauti, k náhlednutí předložil učitelstwu, jehož péče jen w tom záležeti bude, aby bdělo nad tím, by w těchto sadách k disputaci nic obsaženo nebylo, co by s jedné strany odporowalo zásadě wědy, s druhé pak strany wésti mohlo k podkopání weřejného pokoje a bezpečnosti, k pohanění a wýsměchu konstitučních zásad a ústaw, konečně ke zkracowání dobrého jména a wědeckých proslulých mužůw na wysokých školách, rozumí-li se pod nimi nejwyšší wzděláwací ústaw. – Nikoliw wšak tímto nejsau kladeny malicherné meze i nejswobodomyslnějšímu wyjádření, nýbrž jen na to se má dolehati a ohled bráti, aby tyto sady ukazowaly důstojnost a řeč shodující se s wědeckým stanowištěm. – Toto práwo daleké jsauc toho, aby na sobě mělo wlastnost censurního zákonu, wyplýwá z powolání a z pojmu wysokých škol, které mají zachowati čistotu wědy a důstojnost sebe samých, a je práwě proto založeno we stanowách wysokých škol. Zrušením anebo zkrácením tedy tohoto práwa zasadila by se rána žiwotnímu základu wysokých škol. W ohledu tom mají učitelské sbory we srozumění se zástupci fakulty při disputacích společné práwo, zapowědíti tisk thesí k disputaci, řečeným zásadám odporujících, w tom smyslu, poněwadž na základě sad takowých, w tom anebo w onom ohledu urážejících, disputace a promoce na doktora nemůže před se jíti. – Tím je 3. zodpowěděna otázka, že nemůže býti řeč o prozatímním stawení těchto disputací, které nejsau pauhau formalitau, wykonáwají-li se jen podle ducha půwodního swého založení a určení. “ – Pokročilo-li ministerstwo učení – kterého wšak wlastně již po celý rok ani nemáme – tímto rozkazem w oprawách we studiích na wysokých školách, usaudí každý sám welmi snadno.


25. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Od Bana hrv. slav. i dalmatinskog. Slavnom Družtvu Slavjanske Lipe u Zlatnom Pragu, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Od Bana hrw. slaw. i dalmatinskog. Slawnom Družtwu Slawjanske Lipe u Zlatnom Pragu. Slawné družstwo! Milí Bratří! Moje dosawádní díla dokazují Wám, kam já zaměřují a co si přeju. Tak jako jsem Iáskau k Slowanstwu odušewněn, tak jsem i wnitř srdce swého přeswědčen, že je Slowanstwo nejwětší podporau Rakauska, ale že je i Rakausko pro Slowany wýmínkau newyhnutelnau, a že „ kdyby teď Rakausko nebylo, museli bychom nějaké utwořiti. “ Není zajisté člowěka rozumného, který by newiděl, že obstání Rakauska s obstáním Slowanstwa a toto s oným nejaužeji slaučeno jest. — Bylo tedy mojí powinností, jakožto wraucného Slowana, stranu protirakauskau, z nepřízně proti Slowanstwu powstalau, w Pešti udusiti a zničiti: ale kterak sem proti Pešti, hnízdu maďarského panstwa, táhl, pozwihli jsau sdružení naši nepřátelé hlawu, a kdyby byli we Wídni zwítězili, moje wítězstwí w Pešti bylo by jenom polowičné, a slaup nepřátel našich nejprwěji by stál we Wídni. Obrátil jsem se tedy s wojskem na Wídeň, abych ukrotil nepřítele Slowanstwa w hlawním městě Rakauska. Nesmírná byla moje radost, když jsem widěl, kterak bratři čeští, wedeni tím samým přeswědčením, náwratem swých poslanců z Wídeňského sněmu potwrzeným wítězonosné prápory před Wídeň donášejí, aby mně a wojsku bratrskau ruku podali a tam buď rekowně zwítězili aneb slawně padli. Mne přiwedlo jenom přeswědčení, že proti nepříteli Slowanstwa táhnu, před Wídeň, a kojím se nadějí, že Wy můj čin nejen rozumíte, ale i podporujete. W hlawním stanu wojska hrvatsko-slavonského u Zwölfaxinga dne 22. října 1848. Přijmětež pozdraw můj. Jelačić, m. p. bán.


24. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: O dopisech z venkova., Autor: Havlíček, Karel
O dopisech z wenkowa. Z ohledu dopisů z wenkowa, dříwe nejwíce we Kwětech, pak we Wčele a nyní zas w těchto Nowinách umístěných panuje nejwětší různost mínění. Jsauť někteří, jimž se dokonce takowé ( jak říkají obšírné, malicherné ) dopisy o tancích, pití zpěwu a diwadle protiwí, a jiní zas naopak s nejwětší oblibau práwě tyto dopisy čítají, tak že nám i za zlé wykládali, proč we Wčele letos žádných nepodáwáme. Pokusím se tedy o wěc na prwní pohled sice těžkau, totiž dokázati, že obě strany t. j. přízniwci i nepřízniwci dopisů z wenkowa wlastně stejného smýšlení jsau: po nějakém wšak wěci té uwážení nahlídneme, že zde jako wůbec přečasto w jiných pádech, lidé wlastně co do wěci stejně smýšlejíce jenom o slowa se hádají. Okáže se totiž, že proti dobrým dopisům z wenkowa žádný nic nenamítá, až jenom powíme, jaké dopisy dobrými nazýwati se mohau. Hledati w časopisech a zwlášť w nowinách pauze wyražení, jest za našich časů již wěc, abych nejmírněji řekl, zastaralá, a časopisy takowé, které pauhau, jalowau zábawu čtenářům swým přinášejí mohau se posawád udržeti jenom w zemích méně oswícených, pohraužených ještě w starém, nepraktickém, dětinském stawu weřejného smýšlení, kde každý jen o swůj hrnec dbaje, necháwá swět běžeti jak běží, a pokawád jeho chalupa nehoří na hašení nepomyslí. W takowých zemích naplněny jsau nowiny a časopisy samými spráwami o diwadle, o herečkách, o zpěwácích, o koncertech, o dobročinných sbírkách a almužnách, o zábawách a hřičkách, o strašliwých mordech a neštěstích, rebusy, anokdotami a podobnau žurnalistickau plewau. Takowým ale spůsobem hanobí se časopisectwí, a národu jako dítěti podáwá se řehtačka, hračka do rukau, aby na nic důležitějšího neměl kdy mysliti; weškeré zemi hlásá se obšírně, jakau sukni která herečka w kterém kuse na sobě měla, kolik lamp bylo rozswíceno: jaké ale swětlo w zemi swítí, na to se nedbá; když se kterýkoli basista neb tenorista z místa hne, musí se to hned weškeré říši wšemi časopisy traubiti; ale w zemi se mohau díti proměny nejdůležitější, aniž naleznau w časopisech ohlasu nějakého neb posauzení. Jestli se wšak w našich českých časopisech o bálech, o koncertech a besedách, o diwadle atd. častěji píše, jest to zcela jiná wěc, která se dle swrchu uwedeného žurnalistského nemrawu posuzowati nesmí: známo jest, že my těchto jinák nepatrných wěcí užíwáme jenom co nástrojů k dosažení něčeho welikého ba nejdůležitějšího, totiž národnosti a jazyka. Ačkoli sice w zákonech národnost česká a jazyk náš rowného s německým práwa má, přece se w praxi zcela jinák děje a nemajíce jiných prostředků w rukau, musíme besedami, koncerty, bály, diwadlem lásku k jazyku a cit národní wzbuzowati. Proto mají oprawdu spráwy o těchto českých bálech, besedách, diwadlech atd. pro celau zem za nynějších časů znamenitau důležitost: poněwadž nám předewším nejhlawněji na tom záležeti musí, aby náš jazyk wšude, kde zapotřebí, w úřadech, we školách, we wyšší společnosti, u weřejnosti náležitého průchodu dosáhl, zkrátka abychom se opět prawými Čechy stali. Nikdo nemluw, že na jazyku nic nezáleží, jakým mluwíme, českým neb německým, že již nyní lépe jest opowržený a zanedbaný český jazyk nižším stawům zanechati, a němčiny k wůli wětší kultuře se přidržowati. To by bylo zrowna tak, jako by někdo ptákowi, který maje křídla swázaná po zemi běhati musí, radil aby si již raději neužitečná křídla swá ustřihnauti dal a na wěky s čtwernohými na dwau nohách swých poskakowal. Ne, wěčně o to dbáti musí, aby swázaná křídla swá, možnáli, uwolnil a wzhůru wzlétnul do swého přirozeného žiwlu. O to také i my nyní hlawně dbáti musíme; kam a jak wysoko potom doletíme, o tom pro zatím ani řeč, napřed křídla rozwázat. ( Dokončení. )


28. prosinec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O volbě ve Vimberku], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Wolba w okresu Wimberském podáwá nám opět mnohé naučení. Prwní jest zajisté, že w tomto wíce než z polowice německém okresu kandidát zdejších křiklawých německých nowin „ Deutsche Zeitung “ žádného zdaru neměl, důkaz to, že naši němečtí krajané maudřejší jsau než jejich poštíwatelé. Za druhé ale widíme silnau upomínku na naše smutné swatodušní swátky: oba tehdejší účinkující žiwlowé Ormuzd i Ahriman, dobrý i zlý, stojí proti sobě. Ormuzd jest wel. p. Rozsypal, kaplan z Wlachowa Březí, jenž we swatodušních swátcích též newinně we wězení seděl. Ahriman jest bohužel hr. Lew Thun, pod jehožto wladařením wynalezeno jest ono spiknutí, které bombardowáním Prahy nepochybně tak se zplašilo, že po něm ani čichu nezůstalo. Tito dwa protiwochůdci, wězen býwalý a jeho wěznitel, stáli naproti sobě w zápasu a – – síly jejich byly sobě skoro rowny, jen několika hlasy zwítězil p. Rozsypal, kterému wítězstwí jeho srdečně přejeme, znajíce jej co dobrého a swobody milowného wlastence. Tauto wolbau získali jsme o jeden ztracený hlas we sněmu pro foederaci. Zároweň ale musíme jednau a na wždy wšem těm okresům, we kterých se snad ještě woliti bude, připomenauti, že ten český okres, we kterém bude hrabě Lew Thun wywolen, na wěčné časy potupu si zjedná a w celých Čechách do posměšného příslowí přijde. Nechceme nikdy hraběti Lwowi Thunowi jeho dobré wlastnosti upírati, ačkoli jeho bürokratické a aristokratické pedantstwí jim welice wadí: ale hrabě Thun jest hlawní půwodce bombardowání Prahy a wšech těch smutných následků w naší wlasti; on jest hlawní půwodce toho, že celý český národ w celém swětě falešně a utrhačně potupen byl, jakoby byl obmýšlel wražednické spiknutí proti swým německým krajanům a wládě, a toho byste chtěli wywolit za zástupce swého, za tlumočníka waší wůle? Hrabě Lew Thun mnohem wíce má na swědomí naše sw.-dušní události než kníže Windischgrätz. A jest to možná, že již we dwau místech málem by byl wywolen? že mohl dostat přes padesát hlasů? Proč newolíte již raději knížete Windischgrätze. Pozdější dodatek. Práwě když tento článek již do tiskárny odešel, dostali jsme znamenitý dopis ze Sušice, psaný ještě před wolbau, jehožto jedno místo takto zní doslowně: „ Hrabě Thun jest osobně we Wimberce, aby wětšinu na sebe přemluwil; jeho hlásání jest, že prý on w Praze ve svatodušních swátcích o německau stranu nejwětší péči měl atd. atd. To se Němcům líbí. Ejhle! tu jest ten wýklad, proč přes 50 hl. dostal.


2. leden 1846, Zdroj: Česká včela, Část: [titulní strana], Titulek: Česká Modlitba, Autor: Havlíček, Karel
Česká Modlitba. Swatý Jene z Nepomuku Drž nad námi swoji ruku, Ať nám Bůh dá, co dal Tobě, By náš jazyk nezhnil w hrobě! H. Borowský.