17. listopad 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: České listy do Sigfrída Kappera, Autor: Havlíček, Karel
České listy od Sigfrída Kappera. ( Pokračowání. ) Poesie se odjakžiwa dělila na rozličné druhy. Budiž nám dowoleno nezmíniti se o wšelikých těch druzích poesie, do kterých aesthetičtí pedantowé rozličných wěků nejswobodnější wýlewy lidského ducha wtěsnat se snažiti ráčili. Jedno wšak rozdělení zdá se nám přece i za našich časů welmi užitečné a praktické, které zde čtenářstwu nawrhnauti se hned osmělíme. Dělíme totiž weškerau nynější poesii na křiklawau a citliwau. Rozwrhnutí takowé zdá se na prwní pohled podiwínské, a wšak jen na prwní pohled. – Jsauť i za našich časů básníkowé, kteřížto napřed wšelico hluboce cítí, a pak tyto swé upřímné city w básních projewují; myšlénky jejich jsau obyčejně nowé, a wždycky weliké a důležité. Newíme wěru, čím to jest, ale skoro wždycky býwají básně a písně takowých básníků welmi jednoduché, čtenář čta básníkowo dílo cítí nechtíc a newěda o tom, totéž co básník, a po přečtení každé takowé básně jest čtenář powzbuzen k něčemu wyššímu, k něčemu dobrému; každá weliká, nowá a krásná myšlénka zaswítí jako nowá hwězda, čtenář pocítí i w sobě tu božskau jiskru, která jako elektrická z duše basníkowy do ostatního lidu přeletí. Zkrátka z duše mluwí se do duše, ze srdce do srdce; a to nazýwáme citliwau poesií, mohla by se wšak i oprawdiwau nazýwati. Mimochodem zde dodáwáme, že tato poesie po wšechny časy jest wzácná a řídká. Za wšechno ale, co jest wzácné a řídké, wymyslí si bystrost a spekulativnost ducha lidského nějaký surrogat. Když máme surrogaty za káwu, cukr, za zlato, za stříbro, nediwme se, že jest i surrogat poesie. Takowý surrogat citliwé a prawé poesie jest poesie křiklawá. Tento druh poesie nenajde sice čtenář w žádné aesthetice, ale bohužel přece jest welmi rozšířený. Kdo nemá totiž weliké nowé a krásné myšlénky, hledí obyčejným a známým již myšlénkám obléci nowé neobyčejné raucho ( nejwíc hodně křiklawé a kejklířské ), takowého básníka widíme se s roztaženýma rukama a nohama drápati na weliké tropy a metaphory, on obuje citům swým kurirské boty, a šlape nimi pak do wšelikých strastí a slastí žiwota, až z nich weliké metaphory: slze, ztesky, krew a – kraupy stříkají. Takowý básník jest pak – hřbitow se procházející nadějí zbledlých, wězení blaudící myšlének pautaných ( 12 ), upomínek slze ronící zefir přes záměrů jeho mrtwoly wěje ( 10 ), on jest každému cizí a jemu jest každý cizí ( 12 ), přece wšak jeho srdce znají stromy ( 99 ), a přeje si, aby toto jeho srdce bylo listem se stromu kanaucím, wadnaucím, mraucím ( 110 ), a chce swau duši i s celým nábytkem wypět z těla jedním pozalkáním ( 112 ), tak jako domácí pánowé dáwají wýpowěď špatným nájemníkům. Přece se wšak opět wzkřísí mraucí pluky jeho myšlének ( 13 ) jak ucití wání českého wětru, uslyší crkot českých potoků, jak pocití pod nohama českau silnici, tu nowé prameny zpěwů puknau ( 15 ), w jeho slowech hoří plamen ( 41 ) jako spiritus, najednau wystaupí tauha jako wozka a táhne jeho ňádra w kraje ohněkrásné ( 40 ), kde se zdwihá den z popele noci ( 41 ), kde Dunaj líbá husté domů sbory ( 67 ), kde se lípa chwěje jako by se modlit chtěla ( 115 ). Tu básník rozhřát takowými city na jednau rozšíří srdce swé, chce být štědrým, a slibuje milence swé raucho, jež kwětů dechy jemné tkají w saumraku w šíré dálce nebe blankytného ( 79 )! Nowý a podiwný to fabrikát! Zkrátka, prawý básník oprawdu něco cití, ale křiklawé básnictwí zahaluje swůj nedůstatek prawého citu rozličnými hledanými obrazy a deklamací. Když béřeme takowé básně do rukau, zdá se nám, jako bychom měli čísti školní pensum, nějakau prudkau odu, we které jewí wlastenecká mládež dle nařízení praefektowa radost swau z příjezdu gymnasialního direktora; pozorujeme při každé takowé básni, jak si básník sedá ke stolku, jak béře péro, jak se pachtí,.... ještě mu chybí jedna strofa,.... ještě werš, – tak teď je hotow. Ale jak je hotow! což nám platiti mohau jeho slowa, když nanejwýš jen polowice z nich oprawdu myšlena jest, a druhá polowice wšechno k wůli rýmu. Tak ku př. prawí p. Kapr str. 41.,, I mau je wlastí wlast Wltawská drahá Jak twůj i můj ji wezdy slawí zpěw; Má kletba tkne jak twá se wlasti wraha, Radostně pro ni wyliju swau krew. “ Bylo by wšechno tuze hezké, jen kdyby člowěk patrně newiděl, že p. Kapr jen proto chce líti za naši wlast krew, poněwadž má w druhém werši zpěw, neboť jak básník napíše na hoře zpěw, již pak konec wšemu, žádná pomoc! buďto musí ( rozumí se že za wlast, zač pak jinák? ) bojowat jak lew aneb cedí krew. Toť přec každý rozumný nahlíží, že nemůže na zpěw rýmowati šew aneb dokonce plew! Říkáwá se obyčejně, že se musí básník básníkem narodit, to wšak jeli to prawda jistě jen platiti může o prawém básníků: neboť křiklawému básnictwí, jak nyní w módě jest, může se každý naučiti tak, jako pes apportirowání. Ejhle zde malé pokynutí a recept. Wezmi myšlénku, jen zcela obyčejnau ( neboť m neobyčejnau myšlénku jest těžko ), ne wšak abys ji řekl tak zhola, sic by hned každý widěl, že jest wšední, ale připoj k ní nějaký obraz buď ze Sahary neb snad z hlubiny kytajského okeanu, co jest žiwé, zab to, a co žiwotu nemá, tomu uděl ruce, nohy, žiwot, duši, a co chceš, welké učiň malým, a co jest malé z toho učiň obra – zkrátka přewrať wšechno nohama zhůru. Ku příkladu, kdyby chtěl ríci, že poesie pohybuje swětem; tu se trochu rozpřáhneš, a napíšeš: Poesie, tato wařečka, jenž hýbe políwkau weškerenstwa, aneb tento kopisť, jenž zadělawá kwas pokolení lidského. Jen wždycky něco neobyčejného! Arci wšechno w rýmech; ty si wšak sám přidělej, neboť by mrzuto bylo, když ti člowěk již myšlénky a tropy powí, aby ti ještě i rým k tomu přidělal. ( Dokončení. )


5. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [polemika s německými novinami], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Známo jest, že nyní působením jistých německých a maďarských tajných sil také u nás w Praze se nesmírně zmáhá w některých kafírnách a časopisech prawá bratrská láska ke wšem národům, a že mnozí naši demokrati s wraucností líbají ruce, které nedáwno ještě český národ poličkowaly, a zase poličkowati budau, až se to jen dá beze strachu učiniti. Poněwadž jest ale těmto pánům jejich nynější „ přeswědčení “ trochu nowé, což diwu, že se ještě často podřeknau a po nejpěknějších řečích o lásce ke wšem národům najednau zas upadnau do zůřiwosti. Tak ku př. Const. Allg. Ztg. v. Böhmen we wčerejším čísle má článek pod titulem: „ Ein Hoch der Frankfurter Paulskirche! “ kdežto po nejpěknějších slowech o swé lásce ke wšem národům prawí p. spisowatel na konci: „ A pročež Hoch der Paulskirche! kde swatý oheň plane, jenž neuhasne, třeba nelida Petrohradský zlostí se proto rozpukl, „ dass nicht ganz Europa von talgfressenden Kalmücken bewohnt ist. “ Bác! tu máte lásku ke wšem národům. My myslíme, že kdo se dělá, jako by milowal wšechny národy, nesmí jen Němce a Maďary, nýbrž také wšechny jiné i Kalmuky stejně milowati; či nejsau Kalmuci národ tak jako Němci? Nezasluhují Kalmuci tak dobře naši bratrskau lásku jako Němci? Ostatně ale jest wěc sama tak důležitá, že zasluhuje, aby se beze wšeho žertu o ni promluwilo. Nikdo nebude upírati, žeby bylo dobře, kdyby národy wšechny mezi sebau bratrsky žili, a wespolek sobě nic nekřiwdili nýbrž pomáhali. Skutečně také učení křesťanské žádá od nás nejen to, nýbrž i wíce, aby totiž i wšichni lidé pospolu žili jako bratři. Bylo by to arci blahoslawené žiwobytí na swětě — ale zachowáwá se toto přikázání? může se mysliti, že se kdy bude zachowáwat? Newidíme ustawičně, že jeden národ druhému ubližuje a k poddanosti jej sobě nutí? Nehrozí nám to práwě wždy od Němců a od Maďarů? W auzkostech owšem se nám slibuje bratrstwí a rownopráwnost, ale kdy pak se nám jen trochu skutečně držela? Maďaři také hlásají nyní, když by naší pomoci zapotřebí měli, bratrstwí a swobodu Slowanům a wšem národům, ale přece proto dáwají Slowáky zase wěšet jako dříwe. A demokrati němečtí, kteří nyní jsau samá láska k Čechům, neradowali se a neplesali po bombardowání Prahy? Říkáwají takowí chytří pánowé obyčejně, žeby národowé sami dobře se porownali mezi sebau, jen kdyby králů a knížat nebylo, kteří je dohromady štwau. To ale jest weliká mýlka, a historie swěta učí nás zrowna naopak. Římská republika byla práwě nejwětší utiskowatelkyně wšech národů kolem dokola, ačkoli ji nemohl k tomu žádný král dráždit, protože žádného neměla. Owšem že použíwají králowé často národní záště jako wítaného prostředku ke swým soběckým aučelům, ale i bez králů a bez knížat zůstane wždy národní zášť, protože bude wždy mocnější národ slabší utiskowat a nad ním chtít panowat. My alespoň jsme přeswědčeni, že nesprawedliwost Němců a Maďarů k nám, která již 1000 let trwá, nepomine, a byť se i stalo Německo a Maďarsko republikami; práwě naopak myslíme, žeby co republiky ještě hltawější byly po panowání. Jediný platný prostředek proti tomuto utiskowání jest, když se wíce slabších národů dohromady spojí a jeden druhému pomoc obětuje, tak aby mohli spojenými silami přinutit wětší národy ke sprawedliwosti a hájit proti nim společně swau swobodu, neodwislost a práwo. Pak jest spíše naděje na bratrstwí, když každý může říci: Já pán, ty pán! My tedy newidíme spásu swau w ničem jiném, než we spojení s ostatními menšími národy slowanskými: totiž se Srby, s Chorwáty, se Slovinci, se Slowáky, s Morawau, s Rusíny, s Poláky, kteří nyní bezpochyby po trpkých zkušenostech přece uznají užitečnost našich zásad. Proto jsme wždy horlili o zachowání Rakauska jakožto našeho přirozeného spolku, a nedáme se w ničím mýliti w tomto swém přeswědčení, ani absolutistickými chautkami naší nynější wlády, ani přemršťenostmi mnohých zhorka nakwašených, ani rýpáním některých uplacených přátel Frankfurta i Košuta. Dříwe neb později musí se Rakausko přece státi spojenými zeměmi slowanskými, a kteří jiní národowé zůstanau w našem spolku, budau rowně opráwnění aučastníci našich zákonů a našeho štěstí, které nám přece neujde, třeba se nyní od mnohých stran nad námi nebe kabonilo. Wytrwalost slowanská a poctíwá naše demokratie, která nikomu nebéře, nýbrž sprawedliwá jest we wšem, musí přece zwítěziti.


11. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [úvodu redaktora k listu od chrudimského pana krajního], Autor: Havlíček, Karel
Každého řádného občana mrzutostí naplnilo počínání krajských kraje Boleslawského a Rakownického, kteří zapomínajíce že žijí w dobách konstituce, we swých nejnowějších cirkulářích jako beglerbegowé, agowé a pašata si počínají. Než obraťme pozornost swau od takowých smrdutých wýjewů! Hanba jim! — Tím wíce nás ale těšil cirkulář w kraji Chrudimském, wydaný za příčinau konstituce, a kladauce jej 2 tuto doslowně do swých listů, děkujeme srdečně panu krajskému za takowý maudrý, swobodomyslný wýklad. Též spozoruje čtenář s libostí wýbornau češtinu tohoto auředního spisu — wěru wěc, která posud w Čechách mezi wzácnosti náležela.


27. červenec 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Nebude na škodu, Autor: Havlíček, Karel
Nebude na škodu. Wěnowáno některým posuzowačům ochotnických diwadel, a zwláště Králowéhradeckému malému — k we Kwětech č. 84. Jedenkráte, o jasní dnowé mého mládí! předalekau cestu jsem konal; wedl mne otec as dwě míle k našim přátelům. Bylo parno weliké a má žížeň ještě wětší; čekati jsem wšak musil dosti dlauho tam pod lípau w jedny wesnici, ež se počal otec ohlížeti w jednom statku po studni. A když nám tu kdosi wodu wywážil, a já si podle chuti přichýlil, hned wšak na to zwědawě do hluboké studně počal nakukowati, řekl otec: „ Ale hochu, tys pak ani nepoděkowal “! — Tu mně teprw připadlo, že jen z hrnéčku jsem se napil, a doma wždy že pěknau míwám skleničku; a nemálo jsem se tomu podiwil, že hned na to, když jsme odcházeli, otec za mne welmi mnoho děkowal. — Uplynulo kolik roků, a když jsem w čase kolem ony studně sám chodíwal, již ochotnost a dobrau wůli wědel jsem oceniti. Wšak ani newím, proč mně studně Otawowa w M. wždy na mysl se laudíwá, když tu-tam ty učené maudré hlawy tak nemilostiwě po ochotnickém diwadle šlehati slyším. Ba že tak parno býwá častokráte w těch našich krajinách, němo, sucho w pospolitém žiwotě! pak owšem mnohá dobrá česká duše žížníwá a prahne po vlasteneckém občerstwení a wítána jí pak jest studně jakékoli zábawy; wšak — na ochotnost a dobrau wůli mnohý slabikant pak zapomíná a rukau špinawau lepí newděčnosti papírové bauchačky. A ta nešťastná střelba toho spůsobu, dobré wěci na škodu, dáwá se čas od času powždy ještě slyšeti. Kterýto ďas tě hněte péro pošetilé, brku nedospělý, že hwízdati chceš ku pohoršení! Slyš, a s tebau ať wšickni rytířowé toho hanebně-bodawého řemesla swým dlauhým sluchem slyší, že dobré wěci škodíte. — Nemluw nám, že naopak tomu, že twým ošumělým slowem: „ nejapně si počínali “ něčemu dobrému poslaužíš! Ano poslaužíš, že tkaničky začasto dosti autlé společenských, tichých wlasteneckých zábaw utrhačným zubem roztrháš, ochotnost a dobrau wůli ubohých osob na pranýř stawě. A takowého ubedněného křiklauna bylo ondy — w Kwětech čísl. 84 — widět sebau házeti, u příležitosti totiž, když 239 se 8. t. m. w Hradci Králowé — „ Děwče z Marianowa “, činohra dle Krátera od Žáka, prowozowala. Wážná a wšak oprawdiwá slowa na odpor té potměšilé kritice o diwadle tom w těch samých listech č. 86 podaná, zajisté potěšila každého, kdož dobře smýšlí a — srdce má. Ba wěru již tu čas, abychom poznali, čehož se nám nedostáwá, že upřímnost to a srdečnost, jako we Wčele nedáwno náš Kaubek mile zapěl: O srdce hle milí bratří dbejme W této naší wšewědaucnosti, A za poklad srdečnosti dejme Trochu dowtipu a maudrosti! — a pak, aby ti naši hoši se we škole sami nepřesazowali, ale čekali, až se předně něčemu naučí, a za druhé, až jen prawý žiwot náš poznají; pak ať teprw sedne mladý pán, a co psáti bude, bude psáti — jako wlastenec. z... n. Již kolikráte jsme podobně psali, ale jak se zdá nadarmo. Což posud nemohau redakce české ( o dopisowatelích nemluwím ) nahlédnauti nezdwořilost a škodliwost hrubých posauzení ochotnických ( tedy privátních ) diwadel? W Nowinách a we Wčele jistě žádný ani dost málo hanliwý článek takowého spůsobu místa nenalezne: žádáme také Kwěty, aby s námi w tomto ohledu sauhlasili. Pak bude zcela nadarmo kritiky podobné psáti. Nám jistě žádný předhazowati nesmí zbytečnau showíwawost w posuzowání — ale wšechno na swém místě. Ostatně, — abychom jedinau možnau námitku napřed wywrátili — dobré wěci se takowau showíwawostí ( lépe ale říci zdwořilostí ) nikoli neuškodí: neboť když si ochotníci úplně nedbale a špatně swého hleděti budau, nepůjde jim bez toho nikdo do diwadla i bez kritiky w Časopisech, a tak přirozený trest je zastihne. A wšak žádáme uctiwě p. p. dopisowatele, aby též s druhé strany nahlížení měli, a nezasílali nám do časopisů pochwalných wěcí, které se nikterak i při wší showíwawosti chwáliti nedají, aby pak, přijmeli je časopis náš, na místě samém, kde se hrálo a kde lidé lépe mohau wěděti prawdu, než redaktor newšewědaucí, w posměch a we zlehčení neupadl. H. B.


15. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: V Praze dne 14. října, Titulek: [překlad sloupku z němčiny], Autor: Havlíček, Karel
— Oesterr. Korrespondent, který prwní podal powěstný protokol domnělé konference u knížete Czartoryjského, píše dne 13. října: „ We Wídni dne 11. října. Také pan Pulski wyjadřuje se, že w častozmíněné „ konferencí “ u knížete Czartoryjského dne 18. kwětna nebyl žádný protokol „ sepsán “ ani „ podepsán “. Jakkoli ani chuti ani příčiny nemáme, klásti obzwláštní wáhu na wyjádření pana Pulského, musíme přece pro mnohé články, které w nejnowějším čase od cizozemských nowin byly podáwány, poukázati zde na malau, owšem ale welmi důležitau okolnost. Zpráwa w našem listě sdělená, která nalezena byla u Czaplického, emissara polské centralisace, dne 22. čerwence t. r. we Wratislawi zatknutého, nemluwí ani o sepsání protokolu, ani neobsahuje podpisy audů konferencí přítomných. Pánowé ti upírají tedy stále wěci, které nikdy žádný netwrdil, a k čemuž w otištěném spisu sebe menší pohnutky není. Onen spis jest pauze podrobná zpráwa o rozmluwě, kterau jak pan Pulski tak i pan dr. Rieger přiznáwají; opodstatnění jeho historické wěrnosti nemůžeme a nechceme na se wzíti. “


3. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: [Z Jičína - poznámka]., Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. ˂n˃Prawda nám nedowoluje, tyto řádky wáženého p. dopisowatele bez protestace nechati. Myslíme, že se w každém krajském městě, wyjma snad Loketsko a Žatecko, tolik w záležitostech národních děje, jako w Jičíně, což každý již z wytčených zde od p. dopisowatele předmětů ( odbírání časopisů, zakládání knihowny atd. ) lehce poznati může. Pozn. Red.˂/n˃


22. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Slovan a Čech, Autor: Havlíček, Karel
Slowan a Čech. ( Pokračowání. ) Není zde místa ani potřeby dlouhé wýklady o politice držeti, tolik ale i zkušenost historická i pouhý rozum prawí, že mezi národy sousedními nikdy jisté, pewné přátelstwí udržeti se nemůže, proto že welmi mnoho příležitostí jest k wzniknutí soběctwa, kde tak často otázky nastanou o jmění, o užitcích, o školách atd. Kdož newí, že se lépe cizí porownají, než bratří? – Z některé tedy příbuznosti mezi národy slowanskými nedá se již očekáwati swornost mezi nimi, ba sousedstwí jejich přislibuje nám wždy hojných nesworností. Beřme swět tak jaký jest, a očekáwejme tedy přátelstwí a swornost mezi lidmi a národy jen tenkrát, když z toho obě strany užitek mají, když škody a wýhody, žely a radosti společné jsou, a k hádkám příčina wyskytnouti se nemůže. Takowý ale poměr je toliko mezi národem naším a ilirským; pročež také ujišťují, že oprawdowé a trwanliwé přátelstwí a bratrstwí, prawá wíce než literární wzájemnost jenom mezi námi a Iliry býti může, a také bude, jako wůbec jisto jest, že těmto dwěma národům nejwětší zisk z idei Slowanstwa wyplynul. A wšak přehledněme již wšeliké následky, které nowě wzkříšená myšlénka Slowanstwa u rozličných národů Slowanských způsobila. Dobré máme práwo sami o sobě w tomto pádu dříwe promluwiti. Již od starodáwna u nás, bez pochyby proto, že sme co malý národ w ustawičných wálkách s welikým Němectwem pomoci potřebowali, powstalo toužení po spojení ostatních slowanských kmenů w jeden celek. Husité zrowna určitě se o to ucházeli, nazýwajíce ostatní Slowany swými bratry. Zmínky o tom příbuzenstwě ustawičně nacházíme w rozličných dobách. Kramerius zrowna píše, že se jeho Nowiny i w Polsku i na Tureckých hranicích čítají, kde wšude bydlí národy našeho plemene. Od Dobrowského pak, až do této doby dospěla myšlénka ta k nejwětší skutečnosti. Nehodláme a nemůžeme zapírati, že sme my celý národ českoslowanský nejwíce wšak obywatelé králowstwí Českého ze wšech slowanských národů nejwíce potratili ráz swůj zwláštní a národnost: sotwa ten jazyk že sme si zachowali, a to ještě ne wšichni a ne čistě. Němectwo na náš jazyk, na naše smýšlení, na naše obyčeje, zkrátka na wšechno u nás weliký a snad již nenaprawitelný wplyw prowedlo: necheme-li tedy, aby se o nás říci mohlo „ že sme také Němci, jenom že česky mluwící “ musí být hlawní naše starost, wyhledáwati wšemožně wšeho, čím se kdysi národnost naše označowala aneb dílem ještě po dnes označuje. A tu stojíme wlastně při nejhlawnějším užitku, který by nám z wzájemnosti Slowanské wykwésti měl a mohl, jenom že sme až posawád tuze malé péče o to měli. Starožitnosti české ukazují nám poněkud, jací býwali nezněmčilí otcowé naši; a kde tento slabý pramének wysýchá, uchytiti se můžeme Slowanských 64 starožitností wůbec, poněwadž si slowanští národowé před časy we wšem mnohem ještě podobnější byli; že wšak jiní národowé slowanští národnost swou až do dneška lépe zachowali než my, podáwá nám i národopis slowanský welmi hojné pomoci. Z národopisu tedy a ze starožitností wšeslowanských nejlépe se přiučíme, co našeho, a co cizího u nás jest; tam jako w zrcadle naše neporušené předky widíme. S litostí tedy pozorowali sme, jak wětšina jenom na škořápce Wšeslowanstwa lepěti zůstala, hrajíc si jenom rozličnými nepatrnými drobnůstkami, jako jmény, písničkami, písmenky atd. a málo dbajíc o prawé poznání jiných národů slowanských. Zdá se, jako bychom na Šafaříka byli wložili celou péči a wšechno to nepowážiwše, co bedra jediného snésti mohou, a co nikoli. W národopisu Šafaříkowě máme jako wýkres budoucího welikého stawení; učinil se pořádek w ohromné práci, určením hranic na zemi i w jazycích: zůstala nám wšak owšem již lehčí, ale obšírná práce, wyplniti celou tu osnowu, a popsati geograficky a ethnograficky do podrobností wšechny ty kmeny slowanské. Kdy se takowého díla dočkáme, kdy se dočkáme cestowatelů do Ilirska, o kterém tak málo wíme? Owšem jest lehčeji nazwati sebe Bořiwojem aneb nějakým X.aslawem, než přispěti oprawdu prací swou k národnímu zwelebení. Rowněž tak chatrně stojíme w historii wšeslowanské: Šafaříkowy Starožitnosti jsou alfa i omega: kýž by jen mrawopisní díl také wyšel, při čem powážiti musíme, že byť by i síla a wěk jediného muže k úplnému prowedení rozsáhlého díla postačowaly, přece ještě ani pomůcky k dílu tomuto wydány nejsou. A což pak historie ruská, polská, ilirská od té doby kde přestáwají Šafaříkowy Starožitnosti? ‒ Napíše se sama? ‒ S ohledem na jazyk je dobré znání řečí slowanských hlawním průwodčím k poznání, co jest germanismus, aneb jiná nečeskost; z ostatních slowanských jazyků shledáwati můžeme to, co sme ztratili neb čeho ještě w řeči swé nemáme. Jmenowitě co se wyšší konwersační řeči týče, která až posawad u nás wzdělána není, podáwá nám ruština a polština welmi hojných pomůcek, jenom že jich málo užíwáme. A kdo by to řekl, že my Čechowé, filologický národ, nemáme posawád ani jedné řádné gramatiky kterého koli slowanského jazyka? Kdo by si pomyslil, že wždy welikou zacházkou pomocí cizího německého jazyka příbuzné nám řeči učiti se musíme? Z literatury ruské a polské mohli bychom s dobrým prospěchem wážiti nejen překládáním, nýbrž wíce čtením: neboť se mi marnotratstwím býti zdá, překládati a wydáwati w češtině to, čemu tak snadně každý wzdělaný našinec porozuměti může. ( Populární knihy se arci překládati mohou. ) Totoť tedy je wzájemnost slowanská, to jsou wýhody, které z toho máme, že nejsme osamotněli na swětě, jako Maďaři neb Škipitáři; že jsme Slowané! A pokawád newyčerpáme wšechno zde uwedené, co nejwíce možná, ať žádný nezpíwá a bratrstwu mezi Slowany! Nechme planých řečí a krásných floskulí, a chopme se díla. „ Ne ten wejde do králowstwí nebeského, který říká: Pane, Pane! ale který plní wůli Otce mého. “ Lehko jest píti na zdrawí wšech Slowanů a zpíwati písně o weliké Sláwii: ale těžko učiti se gramatiky a historie a ethnografie! ‒ ( Pokračowání. )


28. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Místo interpelace, Autor: Havlíček, Karel
Místo interpellace. Práwě jsme dostal mnohá čísla Národních Nowin, která do Wlach odesílána byla, z pošty nazpět, a na obálce slojí lakonický nápis čerweným olůwkem: „ Verbothen “ ( zakázáno ). Tento konstituční nápis stojí jménowitě na jednom wýtisku do Paduy adressowaném. Ejhle ministerstwo naše poctiwé muselo rozehnati sněm, jen aby jednotu Rakauska prowedlo, a teď zas samo dělá z jednotliwých zemí cizozemsko! To bude tak hezký pořádek, až budau naše nowiny poznenáhla w celém mocnářstwí zapowězeny! Není nad swobodomyslný program!


16. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Bájky Bidpajovy]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 2. Bájky Bidpajowy. Wzdělány od Františka Třebowského ( Klácela ) Sw. I. W Holomauci. W komisí u Eduarda Bölzla, 1846 za 24 kr. stř. Knížka welmi užitečná, kterau každému a zwláště wychowatelům mládeže co nejlépe schwalujeme. Dá se z ní mnoho čerpati poučného.


26. září 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: – Z Brna., Autor: Havlíček, Karel
– Z Brna. Dle zpráwy, kterau nám Moravie přináší, bude prý se w Brně zakládati nowá časť města blíže Staro-Brněnské brány. Zemská zpráwa morawská již potwrdila náwrh. Takowým způsobem nabude opět Brno wětší wáhy, a přáli bychom, aby ještě rychleji se zwětšowalo, a jinák důležitosti a skwělosti nabýwalo, aby bylo we wšelikém ohledu prwní a hlawní město morawské. Nedá se upříti, že wzniku morawskému nejwětší 321 jest záwadau nedostatek jediného střediště, tak jako ku př. Praha jest pro Čechy: na Morawě se dělí Holomauc a Brno i s Opawau o přednosti stolice zemské. Nedá se upříti, že Brno nejwětsí wýhlídku a naděje má na prwenstwo, a jediné mu schází universita a arcibiskupstwí Holomaucké. O universitě se již dáwno mluwí, že přenesena bude, čehož si welice přejeme. Akademie stawowská bude jistě přenešena z Holomauce do Brna, a náš zaslaužilý prof. Šembera již s počátkem Října přestěhuje se do Brna, aby tam počal činnost swau stawowského archiváře. W Holomauci bude nyní zřízena profesura řeči naší z důchodů zemských ( dosawadní profesor p. Šembera plat bral od slawných P. P. Stawů Morawských ). Pak tedy bude i w Brně i w Holomauci řádná profesura našeho jazyka. – Náš krajan a powěstný spisowatel slowanské mythologie prof. Hanuš, dosawadní profesor filosofie we Lwowě obdržel nejwyšším rozhodnutím stolici filosofie na wysokých školách Holomauckých.


21. květen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Žihadlo, Titulek: Seiendes!!! Lecturis salutem, Autor: Havlíček, Karel
!!! Seiendes!!! Lecturis salutem! Po welikém snažení a mnohých pokusech událo se konečně postihnauti jedno Herbartské Seiendes, o jejichžto oprawdiwosti až posud mnozí nezaswěcenci pochybowali, a takto nad wšechnu pochybnost upewněna jest prawdiwost systemu Herbartského. Wšem milowníkům prawé jediné a swrchowané wědy tuto radostnau spráwu s tím doložením we známost uwádíme, aby nemeškali do expedice časopisu Ost und West, kde se tato bytnost zdarma ukazuje ( díky za to horliwému a filosoficky-rozumnému p. redaktorowi Rudolfowi Glaserowi! ) zajíti, a tam si ono Seiendes prohlídnauti, pokud na žiwě jest, neboť se posawad celému wys. učenému filosofickému concilium, které p. Glaser hned po polapení oné bytnosti swolal, nepoštěstilo wyhledati jí přiměřenau píci. Nemá pak toto Seiendes žádné tělo, žádnau hlawu, žádné oči, žádný nos, žádné uši, žádnau hubu, žádný žaludek, žádné audy, žádné části, žádné wlastnosti. O historii jeho postížení nese se jenom ta neurčitá powěst, že jich dostal jistý herec od českého diwadla dwě kopy za swau nowau truchlohru Moniku honorárem od swého p. nakladatele, a toto jedno z nich, co přítel filosofie, wěnowal k wšeobecnému prospěchu, zwlášť studující mládeže. Jest prý to nejkrásnější exemplář, sameček. Wýstraha. Toto Seiendes nemůže se ani widěti ani slyšeti, ani makati, ani čichati, anižto chutí pozorowati, nýbrž chápe se ( wahrnehmen ) toliko čistau a nepokalenau wírau w Herbarta, pročež ten, kdo o Herbartowi pochybuje neb pochybowal, nic nezpozoruje, a marně by do expedice Ost und West cestu wážil. H. B.


21. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Ze Slezska, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
* * * Z Opawy 14. listopadu. ( M. N. ) S radostí jsem slyšel, že u slowanského lidu w pruském Slezku národnost se potěšitelně budí. Semotam již se prohlásil lid, že nechce a nebude trpět, aby řeč jeho byla otrokyní nebo služkau, že nechce německé dopisy od úřadů přijímat, nýbrž žádá, aby se mu w mateřské řeči wšecko podáwalo. Wlasteneckých buditelů je tam dosti málo; a odměna jejich? – jako wšude: sočení nepřátel našich, a očerňowání před lidmi a wládau. Tak uwalují na tamnější wlastence podezření, jakoby morawský díl Slezska pruského chtěli spojiti s naším. Žeby toto pro lid blahodějné bylo, owšem je prawda; a Morawě by také ten kus země nesprawedliwě od ní odtrhnutý neškodil. Ale lež je to, že tamnější wlastimilowé k něčemu takowému lid přemlauwají. Lež a zlé swědomí! Awšak lež byla a je hlawní zbraň odpůrců slowanských wlastenců. Co nalhali našim sedlákům a maloměšťanům jistí páni, že Češi chtějí se od Rakauska odtrhnaut a přidat k Rusku! Nelhaliž Maďaři o Horwatech a Srbech totéž? A hle! oswícení pruští Němci lhau zase, že slowanští wlastimilowé chtějí morawský díl pruského Slezka přitrhnauti k Rakausku. – Inu, lžete si jen, wy páni! Dá Bůh, že prawda a sprawedliwost konečně přece zwítězí. Že wlastimilowé naši za ty hanebné neprawdy protiwníků tak mnoho trpěli, to mě méně bolí, neboť tím wětší jsau jejich zásluhy a bude bohdá jich sláwa. Ale to mne bolí, že se těm lhářům podařilo, mnohé z mých morawských krajanů naplniti nedůwěrau a záštím k swým nejbližším bratrům Čechům, aby nás tím lehčeji w posawádní opowrženosti a slabosti udrželi! – Awšak lid wenkowský se swým zdrawým, nepokrauceným rozumem již poznal, že je lépe držet se bratra než cizého, a že co Bůh jednau řečí spojil, jen zlý duch rozlučowat může; i neuwěří on již wíce těm falešným prorokům. A města morawská? Wždyť nyní widěly, k jak nerozumným, samowraždným krokům je ti páni Frankfurťáci w předešlém měsíci pohnaut chtěli; a wěru brzo také uznají, jak zpozdilé jest, stydět se za swůj jazyk, za swé barwy a klanět se cizému teleti. Prostějow již tak krásně se zotawuje z cizé choroby; bohdejž w krátce i w jiných městech slowanských lid oči otewře a odhodí německé barwy. W Opawě se pořád množí sprawedliwá, rakausky smýšlející strana Němců. Zde má být také lyceum; ale teprw nyní se o tom wyjednáwá, a professorowé mají neb chtějí být ti sami co na gymnasium. Na Opawském gymnasium má teprw od 1. prosince wyučowat w české řeči p. Dr. Mikula, upřímný wlastenec. Jak se zdá, bude posluchačů mnoho. Před říjnem by jich sotwa tolik bylo býwalo!


29. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Přátelům našim na venkowě srdečné pozdravení!, Autor: Havlíček, Karel
Přátelům našim na wenkowě srdečné pozdrawení! Nediwím se, panuje-li nyní w myslích mnohých na wenkowě zmatek a nejistota. Slyšíte tam podiwné řeči, a když my sami w Praze wlastně nyní newíme, co se dále díti bude, což diwu, že na wenkowě tím méně wěděti můžete. Ze wšech stran donáší se nám do Prahy zpráwy, kterak se mnozí na wenkowě z toho, co se w Praze přihodilo, welice radují. Kdo ale jsau tito, jenž se radují? – Znáte je dle skutků jejich předešlých; oni se nyní radují, že prý jest po konstituci a po swobodě. Newěřte takowým řečím: konstituci a swobodu wám nikdo wzíti nemůže, dowedeme-li se wšichni mužně hájiti. Ani sám císař Pán nyní konstituci naši odwolati a nazpět wzíti nemůže, protože již samostatně nepanuje a protože wšechny změny, které se nyní platně w zemi naší státi mají, jenom od sněmu s potwrzením J. M. C. wyjíti mohau. Na sněm ale si wy sami woliti můžete zástupce swé, a proto by nikdy možno nebylo, swobodu a konstituci nám wzíti, kdyby každý dle sil swých o swé práwo dbal a pečowal. Awšak jest wšeobecně známo, že wětší část našeho národu pro zanedbalost a newzdělanost swau ani se o obecné záležitosti nestará, a že jen, abychom tak řekli, z hotowého bráti chce, aby již dosažených swobod aučastni byli beze wšeho přičinění swého. Známo wám jest důstatečně, že jest weliký počet lidí, kterým nowý pořádek konstituční welmi newhod přišel, poněwadž jim nyní možno nebude, lehkým způsobem dobře žiwu býti. Kdo jsau tito lidé, wíte sami nejlépe, znáte je, máte jich wšude několik na blízku. Ti by se owšem rádi wynasnažili, aby zas wšechno při starém způsobu zůstalo, a wšelikých prostředků užíwají k dosažení swého cíle. Proti těmto musíme se tedy wšemožně opírati a swobodnau konstituci swau proti nim hájiti, zwláště nyní, kde u wšeobecném zmatku wšechno se kolotá, sněm za sněmem se wypisuje, ale žádný se posud nedrží. My žijeme nyní w podiwném stawu: konstituce nám již několik měsíců udělena jest, ale po celý ten čas máme místo konstituce zmatek nad zmatkem. Za celý ten čas nezbylo ještě času na swolání skutečného nějakého sněmu. Tak žijeme zatím na polo bez zákonů: neboť ty swobody, kleré nám již uděleny jsau ( nejen slíbeny ), nikterak se nedají srownati se starými zákony a jmenowitě se starými auřady. Odtud powstalo wlastně tolik zmatků wšude a w Čechách zwláště. Nešťastnými událostmi po Sw. Duchu utrpěla ale naše česká wěc alespoň na čas nesmírnau ránu. To si jakožto maudří a rozwážliwí lidé nesmíme zapírati. Nepřátelé naši použili tohoto neštěstí welmi obratně proti nám: ačkoli každý, kdo při oněch událostech w Praze přítomen byl, dobře wěděti musí, že Čecbowé i Němci na barrikádách wedle sebe stáli, a že s druhé strany we wojště Němci, Čechowé, Poláci, Maďarowé proti powstalým bojowali, přece uměla nepřátelská strana, která již dáwno wšemu českému se protiwí, celau wěc předstawiti jako boj mezi Čechy a Němci a jakožto porážku Čechů. A skutečně wěc ta i wypadá jako porážka naše. Praha jest nyní w stawu obležení, ztratila na ten čas wšechny wýhody konstituční, a poněwadž Praha jest naše jediné střediště, odkud wychází wšechen národní žiwot, utrpěla tím národnost česká welikau škodu. Kdybychom my Čechowé kromě Prahy ještě jiná weliká města měli jako Němci, kdybychom zatím mohli jako obyčejně pokračowati, nepocítili bychom ani následky onoho wzbauření. Tak to ale wšichni a celá země trpěti můsí: s Prahau poražena jest celá země. Máme-li ale ze wšeho toho neštěstí dobře wyjíti a na tom stupni, kterého jsme se pracně dodělali, zůstati, newyhnutelně zapotřebí jest, říditi se dle následujících zásad: 1. Zachowati wšude w celé zemi co možná nejwětší pořádek, aby nebylo příčiny wytýkati nám nezákonnosti, a abychom pod tau zámínkau nemohli na čas swobod swých pozbaweni býti. Kdo wám nyní radí k nějakému násilí, toho powažujte buď za nerozumného neb za swého tajného nepřítele. Projewujme wůli swau wždy cestau zákonní, a buďme jisti, že se wždy po dobrém to státi musí, čeho si celý národ přeje. Žádná moc na swětě není tak silná, aby mohla odolati sprawedliwé žádosti celého národu. 2. Aby ale skutečně celý národ o swau swobodu a o dobro swé prawé jak náleží pečowal, o to se musíte wy probuzenější a wycwičenější starati. Musíte ostatním wšechno, co sami w těchto nowinách čtete neb od jinud z dobrého pramene wíte ( lži newěřte, kterých se nyní mnoho rozsíwá ), wyswětliti a je poučowati. Hledte wšelikým způsobem rozmnožiti počet stejně s wámi smýšlejících, nelenujte si slow k poučení, neboť jen na této cestě dojdeme swého cíle. Wěřte, že rozumné poučení jest lepší a proti mnohým zlým nebezpečnější zbraň, než prach a železo. 3. Chowejte se zwlášť nyní neohroženě, nedáwejte snad nějakým nesmělým zalézáním nepřátelům našim moc do rukau. Wystupujte tak, jak zwykli jste byli, sice hned proti nám nabudau wětší smělosti a budau i nás kromě toho ještě osočowati. 4. Dáwejte dobrý pozor na wšechny ty, kteří nyní proti nám wystupují, nám nadáwají, zlé přejí a z toho Pražského neštěstí, které každý prawý přítel wlasti oplakáwá, se těší. Pamatujte si tylo osoby – čas jejich plesání nebude dlauhý, ukáže se brzy prawda – ale proto si je dobře pamatowati musíme, abychom budaucně aspoň wěděli, na koho se můžeme spolehnauti a koho se wěčně warowati. Přijde rozličné wolení auředníků, deputowaných atd., což newyhnutelně s konstitucí spojeno jest, a budete aspoň wědět, koho woliti nemáte, třeba se Wám potom Bůh wí jak lichotil. 5. Na swém dobrém práwu wšude pewně stujte, a pamatujte si, že kdo swé práwo dobrowolně zadáwá, nejen sobě, nýbrž i jiným škodí. I když se jinému wašemu spoluobčanu bezpráwí děje, pomáhejte mu se ozwati; pomyslete si: dnes mně, zejtra tobě; nebuďte jako ty owce, které, když jednu z nich wlk odnášel, nic si newšímaly a ještě se radowaly, že jinau wzal. Poznenáhla ale i na ně řada přišla, a wlk celé stádo pohltil. Tak nemá pořádný občan nikdy žádné bezpráwí okolo sebe trpěti, nýbrž wšichni společně musíte wždy každému bezpráwí se protiwiti: jenom tím docílíte toho, že wšichni zastrašeni budau, kteří bezpráwí obmýšlejí. H. Borowský.


22 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Titulní strana], Titulek: [Redakční sdělení], Autor: Havlíček, Karel
Oznamujeme wáženému obecenstwu, že Šotek za příčinau nowého zákonu o tisku wycházeti nebude. Doufáme, že nám to odbíratelé našich nowin, kterým jsme w prwním čtwrtletí Šotka zdarma přidáwali, s ohledem na nynější těžké okolnosti tisku, nebudau za zlé pokládati. Ačkoli naše nowiny při swé welikosti w Čechách jsau nejlacinější, nebyly bychom přece litowali ani těch peněžitých obětí, s kterými přidáwání Šotka spojeno bylo, kdybychom neměli zřetel na možné auřední pronásledowání, které by pak našim nowinám k weliké ujmě bylo. Nyní ale, kde naše nowiny jakožto orgán foederativní a slowanský budau míti těžké boje jak s wládau tak s nesprawedliwým němectwem a maďarstwem, nyní, kde ještě bohužel! jedna strana z naší wlastní krwe buď z nerozumu buď naschwál raději za nástroj našich auhlawních nepřátel potřebowati a zneužíwati se dá, jest zapotřebí, aby Národní Nowiny sil swých šetřily a odolati mohly wšelikým autokům nejrozmanitějších stran, které se na nás odewšad hrnau. [ ruka ] Ti P. T. pánowé, kteří se na Šotka zwláště předplatili, mohau sobě peníze swé w naši expedici příležitostně nazpět wzíti, aneb si je při budaucím předplacení na Národní Nowiny poraziti, poněwadž tak malau částku jim po poště pro ušetření autrat posílati nechceme.


26. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: [Na povšimnutí.], Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Na povšimnutí. Stalo se již několikráte, že některý wenkowský pan dopisowatel najednou ( a sice jednou poštou ) i do redakcí Nowin i do redakcí Kwětů stejnou spráwu a sice doslowně zaslal. Podotknouti zde musíme pro budoucnost a požádati, aby se to nestáwalo, a aby každý spráwu swou buď do Nowin neb do Kwětů zaslal dle swé libosti, poněwadž již dosti toho, když se takowé spráwy jenom jednou tisknou. Jinák ale státi se může, žeby takowá často newelmi patrná spráwa téhož dne w obou časopisech najednou a doslowně stála, neboť Praha je weliká a od redakce Nowin k redakcí Kwětů je daleko, tak že jedna o druhé napřed newí, co do budoucích čísel swých postawiti zamýšlí. Red.


30. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Moravy, Titulek: [glosa], Autor: Havlíček, Karel
H. B. S neobyčejným podiwením čteme w Lloydu dopis z Morawy z Brna, že prý poslancowé morawští z Frankfurtu prowoláwají ke wšem poslancům z Morawy, kteří we Frankfurtě přítomni nejsau, aby se tam rychle odebrali, a nechtějí-li, aby za sebe jiné woliti nechali, tak aby prý wšechny okresy we Frankfurtu zastoupeny byly. Arci bez Morawanů by we Frankfurtě nedowedli Einiges Deutschland! Doufáme, že se Morawské a Holomaucké Nowiny notně oprau proti takowému zwonění do kostela, když je již Ite missa est.


3. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [otisk dopisu], Autor: Havlíček, Karel
– Hrabě Lew Thun zaslal wčera do redakce naší následující wlastnoruční dopis: „ Národní Nowiny w čísle 222. haniwši mě z příčiny důwěry, kterauž mě mnozí z woličů okresu Wimberského poctili, dodáwají zpráwu, jakobych já tam hlasy Němcůw tím získal, „ že prý měl jsem w Praze we swatodušních swátcích o německau stranu nejwětší péči atd. atd. “ Toto udání jest hanebná lež. Nikdy powstání swatodušní za boj národní nelíčiw, nečinil jsem to také w okresu Wimberským. Radowal jsem se, nacházeje tam přátelské srozumění mezi německým a českým obywatelstwem nezrušené, a dělal jsem tam jako wšude, co w mé moci bylo, aby se zachowalo. Aniž byly hlasy mezi mnau a mým sokem podlé národnosti rozděleny, nýbrž bylo německých jako českých na obau stranách. Ať Pán Bůh odpustí těm, kteříž i wýsledku tohoto wolení užíwají k pekelnému aučelu, národnosti proti sobě štwáti. Kdož mě winiti může, že jsem já slowíčkem k tomu příčiny dal, ať se jmenuje a důkazy swé předkládá – anebo budiž powažowán za nízkého pomlauwače. Na Smečně dne 30. prosince 1848. Hrabě Lew Thun. Dod. Red. Wyzýwáme tedy p. dopisowatele W. Č. K..l ze Sušice, aby dopis swůj odůwodnil strany chowání p. hraběte při wolbě Wimberské. Co se ale našeho článku H. B. w č. 222. m. r. týče, zůstáwáme posud i wždy stejného mínění.


 prosinec 1847, Zdroj: Pražské noviny, 19. prosince 1847, Část: , Titulek: , Autor:
Z Wídně. Dne 23. Pros. bude se zde za w Pánu zesnulého J. Jungmanna držeti slawné requiem we dworním farním chrámě u O.O. Augustinů o 10 hod. před polednem, jak schwalně k tomu tištěné aumrtní lístky oznamují. Zpěwáků a hudebníků bude prý asi 140. Další zpráwy podáme později K dopisu z Wídně. Podiwnau ale jistě příjemnau náhodau stalo se, že tyto Wídenské requiem se s našimi Pražskými zrowna w jeden den a jednu hodinu sešly: neboť i w Praze budau se dne 23. o 10 hod. a sice we welikém chrámě Sw. Jakubském slawiti hlawní requiem o nichžto nic bližšího proto udati nechceme, abychom si na popis té slawnosti zanechali. Tolik je jisto, že budau přiměřeny důstojnosti našeho hlawního města.


10. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [redakční sdělení o příštím vydání Šotka], Autor: Havlíček, Karel
Žádáme swé P. T. čtenářstwo za odpuštění, že tento týden Šotek newyjde. Ne snad že bychom we wydáwání nějaké auřední překážky byli nalezli, ale doba tato jest nám příliš weliká, než aby bylo mysli k žertu a zábawě. Časem swým to nahradíme. Red.


14. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Pozor!!!, Autor: Havlíček, Karel
Pozor!!! Naše ministerstwo we Wídni je w tuhém postawení. We Wídni posud panuje strana, která samau chutí po Frankfurtu ani toho se neleká, že Němci chtějí, aby náš Císař a Král i s námi Frankfurtu poddaným byl ‒ abychom kromě domácích daní i také německo-říšské kontribuce platili ‒ aby se naše jonáctwo pro Frankfurt a německau říši s Francauzy a Bůh wí s kým ještě bilo ‒ zkrátka, abychom přestali we swém wlastním domě pány býti a nájem z něho cizému platili, a jiných takowých wýhod wíce, jichž ten slawný parlament nám podati chce. Tato strana přiměla naše ministerstwo k tomu, aby proti wšemu dobrému wlasti a krále wolení poslů do Frankfurtu rozepsalo. I wyšlo to proti wšemu úsilí Národního Wýboru na krajské auřady, a budau se tudy ptát lidu po městách i wesnicích, jestli kdo chce do Fankfurtu woliti. ‒ Já radím a Národní Wýbor radí ‒ i Bůh sám to welí ‒ aby každy poctiwý Čech takowého wolení se zdržel a zkrátka komukoli odpowěděl: že s Frankfurtem ničehož míti nechceme. Jak se wolení rozepíše, dojděte tam a wložte do protokolu, že se napřed ohražujete proti wšem autratám, z toho pošlým, a že rozwrženy mají býti toliko na ty, kteří by wolili. B.


27. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: redakční sdělení, Autor: Havlíček, Karel
Z mnohých stran dostáwáme zpráwy, že se Národní Nowiny buď neprawidelně zasílají, buď že pošty ani předplacení přijímat nechtějí, a když přijmau, welmi pozdě nowiny objednají. Na to odpowídáme, že se w naši nowinárně 195–1 u starého kamenného mostu každodenně pro každého předplatitele do zwláštní obálky nowiny naše zalepí a tak c. k. poště každodenně odewzdají. Tamť arci slyšíme nářky na české adressy atd., a newíme wěru, jak bychom adres sl. poštám dosti pochopitelně napsali; morawské pošty w tomto ohledu jsau nejnesnesitelnější. Ostatně musíme podotknauti, že kdo rychle nowiny dostáwati chce, nejlépe učiní, zašle-li předplaceni 4 zl. 24 kr. stř. franko naší nowinárně 195–1, jinák se wěc wždy mnoho dní zdrží. S auplnými wýtisky můžeme ještě dlauho slaužiti, proto že se nyní tiskne znamenitý počet; zároweň ale žádá redaktor wšechny P. T. přízniwce swé, aby zpráwu o wycházení těchto Národních Nowin w okolí swém dle možnosti rozšířili, neboť nám pro přilíšný kwap nelze bylo wšude náležitě nowiny tyto ohlásiti. Ačkoli již nyní počet odbíratelů našich w těchto 17ti dnech asi na 700 wzrostl, přece si musí redaktor mnohem wětší počet ještě přáti, poněwadž možná není, weliké nowiny s tak skrowným čtenářstwem udržeti. S počtem čtenářstwa budau se ale i nowiny naše zwětšowati, což jest naše wšemožná péče, by působení naše čím dále tím wíce se šířilo.


28. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Venkov, Titulek: [Nespokojenost venkovanů se současnou politickou situací], Autor: Havlíček, Karel
Myslel jsem, že zrušení obležení Prahy příjmau wenkowané s radostí, že ním uchladnau nanejwejš rozpálené hlawy, ale mýlil jsem se. Jako sršně w rozdlaubaném hnízdě jsau oni posud rozdrážděni, poněwadž s obležením Prahy nejsau spolu wyzdwiženy jejich domnění, která wáží z ohlášení, s jakým se ono wyzdwižení stalo, z wyšetřowání osob, kteří se jich wěrně ujímali, ze spůsobu, w jakém se toto a jejich zatykání děje, a z odwádění studentů, ta domnění totiž, že posud wládne nad nimi moc wojenská, že s oněmi muži a wlastimilownými mladíky má zničiti se národ český. A k takowémuto rozhořčení napomáhají nemálo znowu wzkřísená bürokracie, kruté wýstupky Němců proti Čechům, pak powídačky, kteří posud nepřestaly přicházeti od místa k místu, jako že kníže Windischgrätz nechal několik studentů we sklepě hlady umříti, že při zatykání s osobami jako s otroky nakládají, že na ně pliwají, je strkají a j. Poslední pády widí wenku na swé oči. Tím tedy způsobem, že se stále mluwí o konstituci, že se denně zwláště úředními listy pojisťuje, že ale proti ní se jedná, wláda sama že zákony překročuje, mizí důwěra a roste rozhořčení, a konstituce přišla již w náramnau oškliwost. Weliká část drží ji za swé neštěstí a wzdychá: Kýžby bylo zůstalo při starém, tenkráte bylo nám lépe – aspoň jsme neslýchali takowé wěci a žili w pokoji. Nejwětší část ale uwaluje těžkau winu na p. presidenta, že neswolal sněm zemský před sněmem říšským. Wenkowané čtau pilně nowiny; oni čtli w nich po wzbauření Pražském žádost některých deputowaných o wypsání sněmu ne-li w Praze tedy w jiném městě ještě před sněmem říšským, a poněwadž newidějí wyplněnau žádost tuto a nahlížejí swým zdrawým rozumem, jak mnoho ztratil tím národ český, tedy čekají napnutau myslí každau zpráwu ze sněmu říšského; běda, nenahradí-li on jim přání jejich, bude lpíti na p. presidentowi kletba wěčná. – Lid se modlí w této rozhodné době. Co ale mé srdce těžce bolí a každého wlastimila bolestně dojmauti musí, je, že protiwníci národa českého, zwláště úředníci, přiwedli lid z weliké částky událostmi Pražskými k tomu domnění a bludu, že oni mužowé, kteří se ho wěrně ujali, jsau podwodníci a půwodci rozsáhlého něštěstí jeho. W okolí Budyňském. W. B.


20. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: Smíření., Autor: Havlíček, Karel
Smíření. W Praze pominuly swáry a nedorozumění, Němci i Češi si podali ruce, že budau pewně stát podlé sebe ke spáse wlasti. Již po dwa dni chodila po Praze myšlénka, jak by se wšem kyselostem učinil konec. Předewčírem přišel pan Hennig do měšťanské besedy a učinil náwrh, aby se zřídila přátelská hostina, při níž by se Češi i Němci sešli, přátelsky a twáří w twář o swých aumyslech se srozuměli. Náwrh jeho byl rád uwítán. Poslala se deputace do kupecké besedy, odtud na wzájem do měšťanské, pak zas do šlechtické, wšude srdečné wítáni, wšude srozumění a smíření. Swornost se také přidala, a tak jsme zase, dříw než jsme se nadáli, staří přátelé, Frankfurt, který nás posud dělil, hozen ad acta. Bratři krom Prahy následujte swau staroslawnau matku. — — — — — —


5. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [O Němcích a Slovanech.], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Podiwili sme se, kterak Augsburské Wšeobecné Nowiny, jinák přece powážliwé, w příloze 58 letošní umístiti mohly článek z Prahy zaslaný o Němcích a o Slowanech. Spisowatel toho článku za příležitostí otewření měšťanské besedy tak žalostně we jménu německé národnosti na nás Čechy naříká, jakožto na utiskowatele Němců, tak se o budoucí německý žiwot w Čechách bojí, a tak úzkostně ostatní Německo na pomoc proti nám ubohým utiskowatelům Německé národnosti wolá: že se každý znatel našich okolností nad míru smáti musí. I my bychom ho jenom pouhým smíchem byli odbyli, kdyby w článku tomto některé sprosté, soběcké a welmi naduté wěci w takowém spůsobu nestály, že odpowědi z naší strany zasluhují. „ Wládě že pochlebujeme, připisujíce jí zásadu, že každou z čtyrech národností: německou, slowanskou, maďarskou a wlaskou swobodně se wywinowati necháwá, ale o tom prý se nezmiňujeme, že se tak na útraty německé wzdělanosti ( des deutschen Culturlebens ) hrubé, newzdělané žiwly wzbuzují a posilňují: o tom prý není řeč, že se země náležící k německé říši ( ein deutsches Reichsland ) připojená k ní namáháním a krwí jejich německých předků odtrhuje, a neněmeckým mocnostem zrowna odewzdáwá “ atd. Pomalu, pane Ultraněmče! rozumíme owšem kam to bije, ale budeme se dělat, jakoby nechápajíce. Neněmecká mocnost, které odewzdáni sme a odewzdáni zůstaneme, ačkoli by ste nás rádi k weliké jedno-německé říši, kterou práwě w powětří zakládáte, jakožto swé poddané přišili, tato neněmecká mocnost jest Císařstwí Rakouské sestáwající z koruny České, Uherské atd. atd. atd. Německá říše, ku které sme arci, třeba s nechutí, někdy náleželi, již od časů Napoleonowých přestala býti, a proto k ní náležeti nemůžeme. Ostatně máme jakožto národ w koruně swé rowná s wámi práwa, a proto se swým jazykem a se swou národností wšude weřejně i před úřady wystupowati smíme, chceme a musíme. Že na tento čas jazyk náš we školách, w úřadech a w žiwotě nestojí posawad s jazykem německým w rowné míře, nestalo se úmyslně k potlačení naší národnosti nýbrž hlawně naší wlastní winou a nedbalostí, že sme si ho sami, oslepeni jsouce cizotou, módou a malicherností newážili a o swé se nehlásili. Ted bohda poznenáhla zase k swému přijdeme, slušnou a dowolenou cestou, ne jako rebelanti, za které by ste nás rádi wykřičeli, nýbrž žádajíce o to, co se nám prospěšno zdá, jak náleží u wlády. Že dopisowatel onen národ náš hrubým, wzdělání neschopným žiwlem jmenuje, a jenom swému národu německému schopnosti ke wzdělání osobuje: za to mu votujeme 76 prebendu w Kateřinkách! Což pak sme jmenowitě my Čechowé nedokázali to, čím wy se nejwíc chlubíte, o 100 lét před wámi? Anebo snad pan Bůh rozum stwořil jen pro wás? – Zkrátka my sme dle národnosti Češi, a máme práwo w koruně swé nimi býti, pročež si toho práwa nepotřebujeme nedowoleným způsobem teprw wyhledáwati; politicky ale twoříme s jinými národy dohromady císařstwí Rakouské. O Německé říši nic newíme a slyšeti nechceme. Já pán, ty pán, und drum keene Feendschaft niche!


18. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [úvaha o stavu obleženosti nad Prahou], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — W Praze dne 17. srpna. Tentokrát nestawíme nadarmo a jen ze zwyku žurnalistického datum před swůj článek: Wzpomínáme si, že dne 10. kwětna byl staw obležení nad Prahau prohlášen a že již tedy přes čtwrt roku jsme zbaweni konstitučních práw a swobod. Tak dlauho také již trwá auřední wyšetřowání příčin našeho obležení, a až posud nezwěděli jsme nic o tom, co by byla tako komisse wyšetřující wypátrala a dokázala. Byly dříwe rozličné hádky o tom, zdaIi potřebné jest toto obležení w Praze, strana liberální namítala proti němu, že se není zapotřebí w Praze obáwati nějakého násilného powstání, že ta weliká strana, která w Čechách skutečně s nynější wládou nespokojena jest, nechce násilím wyhledáwati dosažení swého aumysle, nýbrž na cestě reformy a pauhé zákonní opposice hledí uskutečniti ty změny, které k stálému blahu a spokojenosti wětší části národů rakauských za newyhnutelné pokládá. Strana držící s wládau stála wšak wždycky na swém, že se w Praze jen na příležitost k powstání čeká, a třeba by snad auplné powstání se neobmýšlelo, že alespoň hodné nepokoje a šarwátky wypuknauti mohau. Nechceme se na zkušenost celého tohoto čtwrtletí odwoláwati, jestli se tím prawda jedné neb druhé strany zřejmě nedokázala; nechceme ani to uwésti, že časem býwalo po tuto dobu obležení w Praze jen pramálo wojska, tak že se poznenáhla jedna posice po druhé opauštěla, že tedy mírumilownost a loyalnost Pražanů takto nejlépe se ukázala: ale můžeme se s chlaubau odwolati na toto celé čtwrtletí, kdežto se w Praze ani jeden wýstupek se strany občanů nestal, naopak ale několika dokázanými pády jednotliwí wojáci hrubě se proti pořádku prowinili: ku př. p. důstojník Hawlíček, jenž w Jezowitské ulici posekal hostinského; onen woják, který zabil studenta Wolfa; onen, který na Poříči postříkal wíce osob vitriolem atd.; kteřížto pádowé také náležitě k wědomosti wojenských auřadů přišli, a bohdá! trestu snad dojdau. Zkrátka musí každý, ať si se k té neb k jiné politické straně přiznáwá, swědectwí wydati, že jest chowání obywatelstwa Pražského prawidelné, důstojné, žádnému podezření místa nedáwající. Častokráte se dříwe mluwilo o zrušení obleženosti Prahy, ale nadarmo, konečně člowěk wšemu zwykne: až za příčinau narozenin JMC. powstaly opět řeči o rozličných amnestiích, o zrušení obleženosti atd. Wídeňské auřední časopisy odporowaly nedáwno těmto powěstem. My wšak ohlížejíce se po celém swětě widíme, že Paříži ( kdežto přec jiné příčiny byly k prohlášení obleženosti ) již obležení přestalo, potrwawši asi dwa měsíce; také w Berlíně již zrušeno jest, a na mnohých jiných místech německé říše, kdežto wšude nejwětší a newywratné příčiny byly k prohlášení nezákonního toho stawu. Jen u nás newidíme posud nikde čáky, žeby nám zase práwa konstitučních občanů brzy nawrácena byla! Měsíc po měsíci přechází a obležení trwá neustále. Slyšíme, že ministerstwo ani také neobmýšlí před ukončením uherské wálky zrušiti někde obležení, a co si asi ministerstwo myslí pod skončením uherské wálky, to není powědomo. Wláda tak často mluwí o potřebné důwěře národu k wládě, a přece zapomíná na hlawní prawidlo, že jedna důwěra hodna jest druhé, a že tedy také wláda se swé strany musí mít k národům něco důwěry. Ale jestli se ustawičným stawem obležení mnoho důwěry ukazuje, to wěru není potřeba wyswětlowati! —


9. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [redakční sdělení], Autor: Havlíček, Karel
Se wšech stran hrnau se do redakce naší dopisy P. T. pánů předplatitelů z wenkowa, že se jim Národní Nowiny buď ještě dokonce nezasílají, aneb že jsau nadpisy chybné, nečeské. Co jsme již kolikrát ohlásili, musíme nyní opětowati, totiž že redakce a expedice Národních Nowin zásilku po poště neobstaráwá a že obálky wšechny od c. kr. wrchní pošty Pražské pocházejí. We wšech těch záležitostech račte se P. T. páni odbíratelé jen c. k. pošt držeti. Každý zajisté nahlíží, že nám samým takowé zdržowání našich nowin nejwíc na škodu jest, a žebychom, kdyby to w naší moci leželo, wšechny ty nepříjemnosti odstranili.


19. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Vůz s vejci na cestě]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. Na cestě z Wratislawi do Berlína padl wůz s nákladem 54 centowým samých wajec do hlubokého příkopu u silnice. Wozkowi a koňům se nic nestalo, ale každý si litostiwě rač pomysliti, jak bylo těm wejcím?! 132 We Francouzích chytil nedáwno žandarm zloděje, 61ti letého, jmenem Fontine, a prawil mu že se diwí kterak se ještě w takowém stáří swém do krádeře dáti mohl, a tudy až do smrti wězení propadnul. „ Nejsem tak welice nešťasten jak se wám zdá “, - odpowěděl starec - neboť již 60 let kradu a teprwa nyní ponejprw do wězení přicházím. “ Tím litostiwého žandarma poněkud upokojil.


5. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Přednášky o českém jazyku a literatuře v Brně.], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Známo jest, jak weliké překážky posawád pokrokům národnosti naši na Morawě a jmenowitě w Brně stály w cestě, tak že se jen zřídka kdy odtamtud hlas národního smýšlení ozwal. Nyní již bohdá! nastane spasitelná proměna w Brně. Wysokým dekretem dworské školní komise od 7. Března letošního roku obdržel pan Dr. Beda Dudík, profesor wšeobecného dějepisu a filologie na filosofických školách Brněnských powolení, držeti w Brně přednášky o českém jazyku a literatuře, s tím práwem, aby weřejné zkoušky s žáky swými odbýwati, a jim pod dohledem direktorátu filosofických škol zákonně platná wyswědčení udělowati mohl. Dne 26. Března o 2 hod. s poledne započal již pan Dr. Dudík přednášky swé, ku kterým každý wolného přístupu má. Knihowna, asi 600 swazkowá ze spisů nejdůležitějších českých sestawena, zároweň každému posluchači k použití přístupná jest, aby se dále w jazyku swém národním wzděláwati mohli. Pan profesor koná wyučowání bez platu, jenom z pouhé horliwosti pro dobrou wěc. Tím tedy již zase se stal krok dále w pozdwižení našeho kleslého jazyka, a tak pomalu wždy o stupeň wýše, wždy o krok dále kráčejme, nulla dies sine linea! Přirozeným spůsobem dojdeme konečně opět tam, kde sme wlastně od jakžiwa býti měli, neboť ten staw jazyku a národnosti naší w jakém teď jsme, zajisté nazwati musíme nepřirozeným, nesouměrným s ostatními přírodními zákony. Při této příležitosti připomínáme si nařízení milostiwé wlády naší, w kterém se též na gymnasiích wyučowání w jazyku českém schwaluje a radí. Ačkoli sice dle přirozené liknawosti se báti musíme, že lidé to co se jim jen radí, nebudou horliwě konati; ježto se přec patrnému nařízení a poručení často zadost nečiní ( jako ku příkladu strany českých úředních odpowědí, které úředníci dle zákonu na české žádosti dáwati mají a přece buď docela nedáwají aneb w jazyku chybném a nesrozumitelném ), důwěřujeme se přece, že se na mnohých gymnasiích wyučowání takowé w skutku děje. Z dobrých příčin žádáme, aby nám z každého gymnasialního města w Čechách, na Morawě i w Slézsku, kde se takowé wyučowání oprawdu děje, laskawě podána byla zpráwa podrobnější o tom wyučowání, od koho, jak často, před jakým posluchačstwem, s jakými jinými prostředky a s jakým prospěchem se děje, a co se wůbec pro zwelebení jazyka českého na gymnasiích a wyšších ústawech již stalo a stáwá.


8. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Literární oznámení, Titulek: Kamzikostřelci., Autor: Havlíček, Karel
Kamzikostřelci aneb Císař Maxmilian na stráni Martinské. Touto welmi oblíbenou powídkau doufáme že se české mládeži jakož i ostatnímu čtenářstwu zwláště zawděčíme, pročež jsme jí také dle možnosti úhledně wydali w českém překladu, s čistým obrázkem, obálka w kongrewním tisku. Pokawad literatura česká nemá důstatek půwodního čtení pro mládež, zůstanou wždy knihy takowého způsobu jako Kamzikostřelci prawou potřebou. Cena 16 kr. stř.


7. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Domácí zprávy, Titulek: [zpráva o anekdotické příhodě a o zatčení vydavatele novin „Abendblatt“], Autor: Havlíček, Karel
Nesmíme nechat upadnaut do moře zapomenutí krásnau anekdotu, která se nám přihodila s s počtau we Štýrském Hradci. Poslaly se tam totiž z naší expedice nowiny pod adressau: Slowenskému Družstwu. Wčera jsme dostali tyto nowiny nazpět s lakonickým nápiskem pod adressau: Gestorben, retour. ( Umřel, nazpět. ) — — Wčerejší Pražský Wečerní List píše: Pan K. W. Medau, zodpowědný wydawatel zapowězeného německého „ Abendblattu “ dán jest od auřadu wojenského do wězení. Přidáwáme k tomu zpráwu, že příloha „ Abendblatt “ na čas obležení po druhé zapowězena jest.


17. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Časopis českého museum]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 2. Časopis českého Museum 1846. Sw. III. Obsahuje I. Tristram weliký rek od Wáclawa Nebeskéko od str. 277—3S0. II. Alexandra z Humboldta Kosmos. Sděluje F. J. Smetana. 300—312. III. Ženitba krále Vukašina. Zčeštil M. Fialka. 313—321. IV. Z denníka wlastence, zpytujícího starožitnosti České. Od prof. Stárka. 322—337. V. Historický přehled českého časopisectwí. Od J. E. Wocela. 338—355. VI. O twoření slow zdwojowáním kořene. Od J. P. Šafaříka. 355—368. VII. Učené spráwy. Od J. E. Wocela. 368—378. VIII. Úwahy, literární obrazy a charaktery. Od J. K. Tyla. 378—398.


2. prosinec 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Pomník Jungmannůw., Autor: Havlíček, Karel
Pomník Jungmannůw. Se srdečnau radostí pozorowati musí každý wěrný Čech weliké wšestranné aučastenstwí, jaké se našemu zwěčnělému starostowi literárnímu w celé wlasti ode wšech rozličných stawů projewuje, což pozorujeme ze zpráw we wšech českých i německých časopisech podáwaných o pomínkách církewních, které wšude za duši jeho horliwě konají. Pěkný to úkaz, jak národní naše snažení již pokročilo a wšeobecně se rozšířilo, kterak si celá země umí wážiti zásluh o literaturu a pokrok národní. Činí se též rozmanité náwrhy strany pomníku, jako: založení literárních odměn na jméno Jungmannowo ( p. Opic w Ost u. West ), wykaupení wsi jeho rodinné Hudlic ze záwazku robotního, které nawrhuje kdosi nejmenowaný w Prager Zeitungu, při čem nás zwláště těšilo, že wážená redakce nowin těchto tak krásně se o šlechetném náwrhu tom prohlásila, jakož wůbec tato redakce, co se národních zemských poměrů tyče, nikdy se nepřátelsky proti nám nechowala, naopak saucit swůj se záležitostmi českými zwláště w poslední době krásně projewila. Co se náwrhu samého týče, bylo by od nás neprozřetelno, nyní, pokud se ještě předběžně wýbor nesestaupil ( oč se ale práwě nyní jedná, bohdá brzy již budeme moci podati čtenářstwu určité o tom zpráwy ), a pokud kroky náležité u auřadů zemských učiněny nejsau, něco bližšího o wěci té na jisto twrditi, jakož i sama wážená redakce německých nowin dobré uznáwá. Pak ale jistě celau záležitost, jakožto wěc celého národu se týkající, weřejnému rokowání w listech swých podrobíme, a nejlepší náwrhy se dle poměru penežitých sil jisté prowedau. Překážek nebude tentokrát tuším žádných, naopak místní pan wrchní Křiwoklátský, urozený p. z Hetzendorfu ( ku kterému panstwí Hudlice náležejí ) we zwláštním dne 28. Listopadu k redakci těchto listů učiněném překrásném dopisu takto se wyslowuje: „ Z některých w časopisech přicházejících wyjádření domysleti se mohu, že se sestaupí wýbor k založení pomníku našemu nenahraditelnému Jungmannowi. Pakli by tento wýbor, s kterýmžto slawná redakce nepochybně we « pojení wstaupí, úmysl měl, tento pomník zříditi w rodišti Jungmannowě – we wesnici Hudlicích k auřednímu okrsku křiwoklátskému náležející – račiž slawná redakce wýbor tento we jménu mém ubezpečiti, že já tento šlechetný záměr – řekl bych tuto zbožnau powinnost – wšelikým způsobem hotow jsem podporowati. Skála dosti znamenitá, daleko widná a osamotnělá u samé wsi zdá se k tomu aučeli zwláště příhodná býti. W Křiwoklátě dne 28. Listop. 1847. K. z Hetzendorfu wrchní. Díky buďtež za takowau ochotnost 1 beze wšeho wybídnutí! Již i od jinud z našich časopisů známa jest příkladní horliwost urozeného pana wrchního Křiwoklátského, jakož i weškerého tamějšího auřednictwa, tato příležitost ale ji nade wšecko potwrzuje. Jak blaze by bylo we wlasti, kdyby odewšad takowé smýšlení z wrchnostenských auřadů se projewowalo, kterýmž tak krásná a důležitá moc do rukau dána jest. A wšak opominauti nesmíme, že šlechetná wrchnost Křiwoklátská J. O. kníže Fürstenberg w takowémto smýšlení auřednictwu swému nejkrásnějším jest příkladem, a ubezpečeni jsme, že i z této strany podniknutí ke cti Jungmannowě a zároweň literatuře české welikomyslného podporowatele nalezne.


31. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: Průmyslová jednota, Autor: Havlíček, Karel
Havlíčkovo autorství je nejisté – Průmyslowá jednota. We středu dne 3. Unora bude měsíční schůzka, ku které proto zweme w hojnějším počtu, že se tam bude rokowati a hlasowati o wydáwání českého průmyslowého časopisu pro lid. Známo jest, že dosawadní dwauslaupcowý a dwaujazyční časopis, proti kterému jsme se my, když se wydáwati měl, silně prohlásili, nyní wycházeti přestane, neboť jen za letošní rok několik tisíc škody při něm bylo ( kterau owšem pp. garantowé sami zaplatí a ne jednota ). Jednota sama tedy takowý časopis wydáwati nemůže w obau jazycích. Jak ale z jistých pramenů wíme, učinil náš nakladatel p. Jar. Pospíšil jednotě náwrh, že její český časopis průmyslowý pod štítem a na jméno jednoty sám na swůj náklad bez wšeliké podpory, jak peněžité tak jiné wydáwati chce. Jak doslýcháme, nawrhowalo se mu zas od ředitelstwa, aby i zároweň německý časopis pro lid též tak přejal, w což se ale p. Pospíšil uwázati nechce. We středu rozhodne se osud toho časopisu, wětšinau hlasů; a nenajdeli se na německý časopis také nějaký welikomyslný nakládatel, který by jej bez podpory od jednoty wydáwal, musí zaniknauti, neboť jednota při nynějších swých peněžitých okolnostech nic na něj nakládati nemůže, již bez toho wydáwá swým nákladem německý enciklopedický časopis. Druhý den we čtwrtek na to bude se woliti wýbor pro statistiku průmyslowau. – Následující dopis dostali jsme tyto dni: Tímto uctiwě se oznamuje, že – úhrnkem – Welebné Duchowenstwo střídnictwí Mnichowického, Arci-Diecese Pražské, tak, jak dlauho toho potřeba bude žádati, se uwoluje, k docílení Pražské české průmyslowé školy ročně 10 zl. stř., prawím: Deset zlatých na stříbře přispíwati – a již za letošní rok 1847 tutoť 10 zl. stř. slawné Redakcí co nejuctiwěji se doručují. Za budaucí roční příspěwky nížepsaný ručí, a každoročně odwésti slibuje, a se zawazuje, dokawad úřad Střídnictwí zastáwati bude. Od úřadu Střídnictwí Mnichowického w Česlicích, dne 28. Ledna 1847. Wáclaw Šuster, arcibisk. Vikář, okresní školní dozorce a Děkan w Česlicích. Doufáme, že tento pěkný příklad nezůstane w našem Weleb. duchowenstwu o samotě. Red. Příspěwky na Pražskau wzorní průmyslowau školu: Na hotowosti nám zaslali: Důstojný vikariat Mnichowický.... 10 zl. stř. zawazuje se k ročnímu takowému příspěwku. Občané Milčičtí, z panstwi Poděbradského 20 zl. 4 kr. stř.; a sice p. J. Čermák, obce řiditel 3 zl. – J. Wozáb, rolník 2 zl. – J. Nowák, učitel školní 40 kr. – Fr. Čermák, mlynář 2 zl. – Jan Brtek, rolník 1 zl. – J. Čermák, rolník 1 zl. – J. Pštros, obchodník 1 zl. – T. Hotowec, rolník 30 kr. – J. Šlechta, rolník 30 kr. – Fr. Stehlík, rolník 1 zl. – J. Horina, hostinský 1 zl. – Fr. Wawák, rolník 24 kr. – Z obecního jmění 2. Též k tomu účelu přispěli rolníci z Wrbowé Lhoty: W. Urbánek 2 zl. – J. Urbánek 1 zl. – A. Urbánkowa 30 kr. – M. Šlechtowa 30 kr. stř. Odewzdáno nám s následujícím připisem: S potěšením čítáme české Nowiny a Wčelu, neb widíme, kterak prawí wlastenci k této užitečné a čistolidské wěci, k založení průmyslné školy přispíwají; tedy i my láskau k Wlasti powzbuzeny se citíme, s částkau swau se připojiti. Kdyby naše možnost, wůlí se wyrowala; – jistě bychom očekawání Waše spokojili, – ale Bohu žel! před rokem rozjitřený žiwel ohně přes polowic otčiny naší w popel obrátil. 34 Ještě pochybujete, pánowé! o potřebnosti českých wěcných, průmyslowých a rolnických škol? Takowé důkazy, jakowé nyní podáwáme, tak zřetelně wyřknuté žádosti lidu našeho, lidu wšech stawů nic nedokazují?? – My již důwěry nabýwáme w sebe, doufáme, že již není daleký čas, we kterém nám nastane přirozené weřejné wychowání w jazyku našem. A tyto počátkowé k tomu, tyto se wšech končin tak horliwě zasílané příspěwky budau někdy důležité ponaučení potomkům našim, jak pracně jsme se opět z aupadku swého zdwihali, jak malý byl náš počátek: s welikým potěšením budau se ještě w daleké budaucnosti čítati jména těchto příspíwatelů co horlitelů pro swůj národ w době znowu zrození jeho. Red.


12. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Slavnost u příležitosti zvolení purkmistra], Autor: Havlíček, Karel
* * * Wčera wečír učinila národní garda Pražská prwní swau poctu nowě wywolenému purkmistrowi J. U. D. Antonínu Štrobachowi w bytu jeho na nábřeží. Bylať to prwní weliká konstituční slawnost beze wší dohlídky, bez wšeho poručnictwí, ale w nejlepším pořádku. S hudbau a s pochodněmi přitáhla národní garda, to jest ozbrojené a uniformowané sbory z předešlých dob, nowá nyní zřízená garda a študentská legie naplnila sešikowawši se brzy celé nábřeží. Okolo ní hemžil se lid na tisíce, hlawa wedle hlawy beze wšeho konce. Deputace weškerého důstojnictwa odebrala se do obydlí kr. pana purkmistra a tam plukowník p. Ondřej Haase wyřknul statečnými slowy smýšlení celé gardy, kterak nowého konstitučního purkmistra we wšem podporowati hotowa jest. Pan purkmistr odpowěděl welmi upřímně, odkláněje se sebe wšelikau poctu na obec celau, za jejížto hlawu wywolen jest. Na to se odebral před dům a tam od setniny k setnině chodě wšude pozdrawowán jest a pozdrawowal. Hudba hrála písně národní české, a když hymna „ Bože zachowej krále " přišla, wolánu jest J. M. králi našemu hlučná „ Sláwa ". Na to zawzněla několikrát píseň, kterau nyní můžeme směle powažowati za Hymnu národní totiž „ Kde domow můj ", a celý dlauhý tah přešel se sláwau a radostným woláním okolo oken páně purkimistrowých pozdrawujíc jej hlučnými: Sláwa, ať žije, vivat! České hlasy nesmírně přewládaly, na důkaz že p. prof. Schnabel Praze přece nesmírnau křiwdu učinil, udáwaje ji skoro zcela za německau. Při této příležitosti, skládáme i my úctu swau našemu nowému p. purkmistrowi. Powolání jeho bude těžké, mnoho zastaralých nedůstatků čeká na zkušeného lékaře. Pan Dr. Štrobach již od mnoha let celému národu co statečný wlastenec a muž w práwích učený, předewším ale co charakter wýtečný, welepowěstný, zajisté welmi schopen jest k tomuto auřadu. Přejeme jemu a skrze jeho působení Praze wšeliké dobro. Kýž by podobným způsobem i ostatní města purkmistrowstwí swá obsaditi mohla. Sláwa staré naší Praze! Sláwa nowému purkmistrowi!


29. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [redakční sdělení], Autor: Havlíček, Karel
Na budaucí dwa měsíce, totiž na srpen a září, přijímá se zwláštní předplacení po poště, a sice 2 zl. stř. Kdo by wšak celé toto čtwrtletí, totiž čerwenec, srpen a září míti si přál: i tomu posud můžeme poslaužiti auplnými wýtisky.


15. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Hlas o připojení se Rakouska k zemi německé, Autor: Palacký, František; Havlíček, Karel (přetisk)
Hlas o připojení-se Rakauska k zemi německé. Wýboru padesáti mužů k rukaum pana presidenta Soirona we Frankfurtě na Mohaně. P. P. správně: F. P. Dopis dne 6. Dubna l. t., kterýžmto jste mi, wysoce wážení pánowé! prokázali čest, že jste mne pozwali do Frankfurtu, abych byl aučasten jednání Wašich, auhlawně směřujících k tomu, aby co nejrychleji swolán byl německý parlament, — nyní práwě mně poštau došel. S radostným překwapením shledal jsem w tom plné a platné swědectwí důwěry, kterau nejznamenitější mužowé říše německé we smýšlení mé pokládati nepřestáwají, neboť powoláwajíce mne ke sněmu „ německých wlastenců ", propauštíte mne sami z obwiňowání, rowněž tak nesprawedliwého, jakož opět i opět na mne uwalowaného, že bych se kdy byl ukázal co nepřítel německého národu. S upřímným citem wděčnosti w tom uznáwaje wznešenau wlídnost i sprawedliwost wýtečného shromáždění tohoto, widím se proto tím wíce býti powinen, odpowědíti jemu s otewřenau důwěrau, přímo i bez tajení. Na pozwání Waše, pánowé! nemohu ani sám osobau swau přijíti, ani na místě swém odeslati jiného „ bezpečného wlastence ". Dowolte, abych Wám nyní, co možné, krátce přednesl swé toho důwody. Účel Wašeho shromáždění jest, na místo dosawádního swazku knížat postawiti swazek německého národu, národ německý uwésti we skutečnau jednotu, utužiti cit německé národnosti a tímto způsobem říše německé moc a sílu rozmnožiti. Jakkoli ctím toto snažení i pocit, na kterémžto se zakládá, a práwě proto, že je ctím, nemohu toho nikterak býti aučasten. Já nejsem Němec, aspoň se jím býti necítím, — a za pauhého přiswědčowatele, nemajícího ani mínění ani wůle, nechtěli jste mne zajisté k sobě powolati; pročež musil bych we Frankfurtě buď city swé zapírati a se přetwařowati, anebo, kdyžby k tomu přišlo, hlasitě odporowati. K prwnímu jsem příliš upřímný a prostomluwný, ke druhému pak nejsem dosti smělý a bezohledný; nemohu totiž sobě toho připustiti k srdci, abych protiwnými zwuky rušil sauhlas a swornost, kterauž netoliko we swém wlastním domě, ale i u sauseda sobě přeji a z ní se raduji. Jsem Čech rodu slowanského, i se wším tím nemnohým, co mám i co mohu, oddal jsem se zcela i na wždy we službu swému národu. Tento národ malý sice jest, ale od jakžiwa zwláštní a sám o sobě stáwající, panowníci jeho měli od wěků podíl we swazku knížat německých, národ ale sebe sám nikdy k národu německému nepočítal, aniž také od jiných po wšecka století kdy k němu byl počítán. Celé spojení země české nejprwé se swatau říší německau, a potom s německým spolkem bylo od jakžiwa pauhé regale, o kterém český národ, čeští stawowé sotwa kdy chtěli wěděti, aniž toho sobě wšímali. Wěc tuto skutečnau wědí wšickni němečtí znalci dějin tak dobře jako já; a chtěl-li by kdo ještě o tom pochybowati, nabízím se, že ji swým časem k auplné a zřejmé jistotě přiwedu. I kdyby se zauplna za prawdu přijalo, že koruna česká kdy byla s říší německau we swazku lenním ( čemuž ale publicisté čeští odjakžiwa odpírali ), nemůže žádnému skutečnému znalci dějin přijíti na mysl, aby, co se dotýče záležitostí wnitřních, o někdejší samostatnosti wlády a práwa zákonnosti země české pochybowal. Celému swětu jest powědomé, že císařowé němečtí, co se této jich hodnosti dotýče, od jakžiwa s národem českým ani dosti málo činiti neměli, že jim w Čechách ani nad Čechy nepřislušela moc ani práwo, zákony dáwati, sauditi aneb nálezy w platnost uwádětí, že nikdy práwa neměli, ze země wybírati wojsko neb jaké regalie, že země česká spolu se swými korunními zeměmi nepočítala se k žádnému někdejších desíti krajů německých, že příslušenstwí k říšskému saudu komornímu nikdy se na ni newztahowalo atd., že když celé dosawádní spojení země české s říší německau pokládáno i powažowáno býti musí, nikoli za swazek národu s národem, ale za swazek panowníka s panowníkem. Žádá-li ale kdo, aby nad tento dosawádní swazek mezi knížaty nyní spojil se národ český sám s národem německým, jest aspoň toto wždy požadawek nowý, žádného historického základu práwního nemající, jemuž já o swé osobě howěti práwa míti newidím, pokud neobdržím k tomu wýslowného i platného nařízení. Druhá příčina, která mi brání, porad Wašich býti aučasten, jest, že podlé wšeho toho, co potud o záměrech i úmyslech Wašich weřejně se prohlásilo, newyhnutelně směřowati chcete i budete k tomu, abyste Rakausko, jakožto samostatný stát císařský, co nejzhaubněji zemdlili, ano jej učinili nemožný — stát, jehožto zachowání, celost i upewnění jest a býti musí wěcí welikau i důležitau netoliko národu mého, ale celé Ewropy, ano lidskosti a wzdělanosti samé. Popřejte mně i také w tom krátkého a příwětiwého sluchu. ( Dokončení. )


17. březen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Masopust v Paříži, Titulek: [Poznámka pod čarou], Autor: Havlíček, Karel
Spisowatel tohoto článku, přítel můj, práwě nyní měská w Paříži, za příčinou důkladnějšího seznání jazyka, literatury a národnosti francouzké, aby pak dle možností nowý tento 88 žiwel uwedl do literatury naší, bohužel němectwím pouhým přesycené. Budoucně bohda wíce podobných článku o žiwotě a literatuře francouzů z jeho péra čtenářstwu podáme. Chystá nám rownež mluwnici jazyka francouzského, Francouzsko-český slowník, w kteréžto práci již před odjezdem dost daleko byl pokročil. H. Borowský


21 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Moravy, Titulek: [Polemika], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Jakým duchem řídí Brněnský biskup pan hrabě Schafgotsch berlu arcipastýřstwí swého, o tom jsme měli již mnohau smutnau příležitost w těchto nowinách pohowořiti. Pan biskup ale přičiňuje se ustawičně, aby rozmnožowal příčiny owčiček swých k nedůwěře a nespokojenosti se swým biskupowáním, a nejposlednější důkaz podal nám před nedáwným časem. – Morawské Nowiny, jejichžto holubičí tendence každému známa jest, a na které mnohý hubuje, že jsau příliš konservativní, podali w příloze k č. 69 dne 26. křezna t. r. článek, w němžto se duchowenstwo wybízí k poradám, pak k národním náboženským slawnostem na Welehradě ke cti slow. apoštolům sw. Cyrillu a Methodowi. Hned jak se dowěděl o tomto článku pan biskup Schafgotsche ( prawíme proto dowěděl, poněwadž p. biskup se ještě za tolik let swého biskupského auřadowání na Morawě ani Otčenáš po česku modliti nenaučil, a tedy Morawským Nowinám nerozumí ), zarmautilo se jeho otcowské srdce nad takowau slowanskau bohaprázdností w jeho owčinci a kázal hned wydati německau kurrendu k weškerému kněžstwu. Myslíme, že se welice zawděčíme obecenstwu, když tento celý spis we wěrném překladu podáme, owšem s několika potřebnými dodatky ku konci: Č. 203/7 Ročník 17tý, 1849 My Antonín Arnošt, z Boží a apoštolské stolice milosti biskup Brněnský atd., ctihodnému w Kristu milenému diécesalnímu duchowenstwu naše pozdrawení a požehnání w Pánu. Příloha číslo 69. k Morawským Nowinám podala prowolání na wel. duchowenstwo, w kterém ono s poukázáním na spolkowní ústawau pojištěné práwo se wyzýwá, aby se k společným poradám o některých otázkách časowých sešlo buď w hlawním městě Brně anebo, pakli wýhodněji, na wenkowě na několika určených místech. Nemyslíme, že kněz wypracowal prowolání toto, poněwadž by kněz nemohl tak poblauditi, aby spolkowní práwo, které stát dowoluje, wyswětlowal tak, jakoby tím i dáno bylo práwo k twoření spolků na půdě církewní, beze wšeho žádání o powolení k tomu od církewních předstawených, anebo jakoby nyní kněžím dowoleno bylo, wypsati schůzky w diécesi samowolně a jednati při nich jako jakási radda bez biskupa, bez jeho swolení a opowědění se u něho. Co w církewním řádu platiti má, neustanowují státní, nýbrž církewní zákony, a tuť se snadno přihoditi může, že onyno něco dowolují, k čemu tyto připustiti nemohau. Z toho wšak ještě newyplýwá, že církew je proti občanské swobodě, neboť ona žádného nenutí, aby wstaupil we spojení s ní, anebo aby nawždy již w tomto spojení zůstal, je-li již s církwí spojen; naproti tomu ale nemůže také žádný nutiti církew, aby déle s někým we spojení byla, jenž se nepodwoluje jejímu řádu, a takowé swobody wyhledáwá a sobě osobuje, při nichž by církew přestala býti církwí katolickau. Proč toto w pamět přiwádíme, nahlédne snadno Naše ctihodné duchowenstwo. Myslili bychom, že neplníme swatau powinnost k němu a k církwi, kdybychom je newarowali po wyjití tohoto prowolání. Mnohý, jenž doposud na schůzku duchowenstwa o swé ujmě k poradě církewních záležitostí bez biskupa ani nepomyslil, mohl by, wyzwán jsa prowoláním, sauditi, že, když biskup mlčí, na wěci té oprawdu nic zlého není a katolickému knězi přisluší; jiní, jenž dříwe již na to myslili, ale z pauhé saukromnosti swé smýšlení newyjádřili, byli by w něm upewněni, kdybychom jim neukázali, co přikazuje církewní řad při tomto uwážení; jiní opět, na něž prowolání již aučinkowalo, mohli by se dát swésti k necírkewním krokům, kdybychom je u wší wážnosti newarowali jich. Prosíme tedy swé ctihodné duchowenstwo, aby předewším toho pamětliwo bylo, že biskup nestojí nad kánony sw. církwe, nýbrž že jich netoliko sám zachowáwati, ale i na to tlačiti musí, aby jich zachowáwali swěřenci swoji, že nechce biskupské důstojnosti pro swau osobu platnost dáti, nýbrž že je swau powinností a swým swědomím k tomu zawázán. Biskupowé jsau od swatého Ducha ustanoweni, aby církew Boží řídili ( St. G. XX. 28. ), oni jsau nástupci apoštolůw s celau jejich mocí auřední ( Iren. adv. hæres 1. III. c. 3. n. 1.; Tertul. d. præscript c. XXXII. ); z plnosti její se kněžím uděluje, co jim, pomocníkům biskupůw, potřebno jest k službě Boží a k řízení spráwy dušewní. – Sprostý kněz může Bohu získati děti křtem, ale jemu není dáno, wdechnauti jim plnau žiwotní sílu swátosti biřmowání; kněz může odpauštěti hříchy, ale jen tak daleko, jak mu toho dowoluje biskup; kněz může Bohu přinášeti obět, ale biskup mu musí dříwe wyswětliti oltář a chrám. On může obětowati, ale bez biskupa nemá ani druhůw ani poswěcených služebníkůw oběti; on může otwírati ústa swá, aby hlásal lidu Boží slowo, ale jen tenkráte, dowolí-li mu to dříwe biskup; on musí ustati od slowa, welí-li takto biskup. Tak se tomu rozuměti musí podle přísně dogmatických ustanowení ( Conc. Trid. Sess. XXIII. de Sacram. Ord. can. 6 et 7; conf. Sess. VII. de Sacram. Conf. can. 3., Sess. XIV. de Sacram. Poenit. cap. 7. et can. 8., Sess. XXIII. d. Reform. cap. 3. coll. can. 3. s. Sacram. Ord., Sess. XXIV. d. Reform. cap. 4. etc. ), a nikoliw to není nařízeno teprw w čase, we kterémž církew, jak se obyčejně líbí říkati, po aristokraticku wládla. Naše ctihodné diécesální duchowenstwo wí, jak se w tomto ohledu wyjádřil sw. Ignác mučedlník: Bez biskupa nepočniž žádný ničehož, co se týká církwe. Platná budiž jen tu swátost oltářní, která je pod rukau biskupa aneb toho, jemuž on nařízení k tomu dal. Bez biskupa není dowoleno křtti není jasné, zda ” křtiti ”, nebo ” křtíti ” aniž slawiti swátost oltářní; nýbrž co on schwaluje, toť jest Bohu příjemné, aby bylo jisté a platné, ačkoliw před se bráno býwá. ( Ep. ad Smyr. c. 8. ) Snažme se, abychom se newzpírali proti biskupowi, bychom Bohu podrobeni byli. ( Ep. ad Eph. c. 5. ) Wšichni, kteří jsau z Boha a Ježíže Krista, stojí při biskupowi. – Nedejte se mámiti, bratří! Kdo při někom stojí, jenž církew rozdwojuje, nezdědí králowstwí Boží. ( Ep. ad Philadelph. c. 3. ) Duchowenstwo také wí, jak se w prwních časích církwe wytwořily spůsoby, které nejurčitěji naznačují odwislost kněze od biskupa, když nejswětější obět přináší, před kázáním a když uděluje požehnání. Taktéž jest zřízení pastýřských porad a swolání synod wěc biskupůw. Quod nostra interest, prawí Benedikt XIV. we swém proslulém díle de Synodo diæcesana L. I. c. IV. n. 2., illud est, statuere jus Synodum convocandi ad jurisdictionis Episcopalis potestatem pertinere. Wěru newyjádřili jsme we svém memorandum, jež jsme společně s nejdůstojnějším prowincialním metropolitau wysokému ministerstwu a říšskému sněmu podali, pro potřebu pastýřských porad a synod proto, abychom tyto blahodějné ústawy, až by se nám k nim příležitost dala, neuwedli w žiwot. Naopak my se těšíme na ně, a welmi rádi bychom již widěli, aby Naše ctihodné duchowenstwo za příkladem našich welikých morawských biskupůw Wiléma Prusinowského z Wkowa " Wíckowa " a Stanislawa Pawlowského k duchowním exerciciím, poradám a diécesalním synodám okolo Nás shromážděno bylo, abychom tak jako tito wysocí církewní knížata nowý žiwot uwedli w duchowenstwo a w lid, i my u nás dílo reformy w duchu církwe počali a blahodatně ukončili. Přejeme si tedy, aby ctihodné duchowenstwo k tomu cíli zatím se obeznámilo se starými diécesalními stanowami, jmenowitě se stanowami Holomaucké synody již od r. 1591 a s monitorium čili s instructio brevis pro decanis curalibus et parochis Diæcesis Olomucensis od zwěčnělého Karl hraběte Lichtensteina, arcibiskupa Holomauckého od r. 1666, a aby přede wším pamatowalo na obnowení jejich ducha, neboť se při wšech těch schwálených ústawech nejedná o to, aby se krásně mluwilo, nýbrž o to, aby se sekera položila na staw zlý, jenž dosawad se příčil zdárnému aučinkowání duchowních spráwců, a aby se opět nowý žiwot zbudil z wíry duchowenstwa a lidu. A práwě w tomto ohledu jsme se musili bohužel dočkati, že lidé, kteří nejinak než newěrně smýšlejí o wíře, u weřejných sezeních říšského sněmu, Krista, wznešeného zakladatele našeho náboženstwí, jednorozeného syna Božího, rownali Sokratowi a Husowi, najednau se stawí jako wřelí přátelé podřízeného duchowenstwa, aby zmámili mysl jejich, tak aby uwěřili, že biskupům jen na tom záleží, aby udrželi swé absolutní panowání nad duchowenstwem, a že jsau synody prostředek, jakým by se ústawa církewní učinila demokratickau. Naše rozmilé duchowenstwo opřelo se pokušiteli, jenž w tomto spůsobu již jednau k němu se blížil, a sice swau adressau, we které wysokému ministerstwu wyjádřilo, že auplně u bez wýmínky přistupuje k memorandum biskupůw; spolu dalo i bez obalu na jewo, že se nebojí o swau swobodu swým podřaděním pod předstawené, ustanowené od Boha. S takowautéž odhodlaností zapudí duchowenstwo po druhé, po třetí i pokaždé pokušitele, kolikkrátkoli by se k němu odwážiti chtěl. Aby s tím wětším důrazem to učiniti mohlo, máme za to, že mu musíme některé další rozkazy dáti. Wláda biskupůw není absolutní, nýbrž wázána je na kánony církewní, a má se pro Boha w lásce – podle slow knížete apoštolůw ( I. Petr. V. 2. ) wykonáwati. Čím wíce proniknut je biskup wědomím, že swau moc má od Boha, ne wšak že je na něj od lidí přenešena, tím wíce jej bude naplňowati myšlénka o jeho odpowědnosti k Bohu, a tím wíce se bude jeho wlada wzdalowati pauhého zdání absolutního jednání. Kdykoliw se mu ale církewní snažení nebo wůbec snažení takowé w cestu postawí, které by nebezpečné býti mohlo wíře nebo dobrému řádu, bude podle swé powinnosti a swědomí swého auřad swůj wykonáwati a nezadá ničeho biskupské důstojnosti. Takto mluwí sw. Cyprian ( ep. 69. ad Flor. Pupian ): Inde enim schisma et hæreses obortæ sunt, et oriuntur, dum Episcopus, qui unus est, et Ecclesiæ præ est, superba quorumdam præsumptione contemnitur. – Unde scire debes, Episcopum in Ecclesia esse et Ecclesium in Episcopo, et si quis cum Episcopo non sit, in Ecclesia non esse. Sw. Hieronymus, zajisté muž to, jenž swé kněžské důstojnosti i na proti biskupům ničeho nezadal, napomíná presbytera Nepotiana takto ( ep. 57 ): Esto subjectus Episcopo tuo, et quasi unimæ parentem suscipe. Kánon nařizuje takto: „ Si autem, “ 11. caus. XI. quæst. 3. Corporis juris canonici: Si autem vobis Episcopis non obedierint omnes Presbyteri, Diaconi et Subdiaconi et reliqui Clerici, non solum infames, sed et extorres a regno Dei et consortio fidelium ac a liminibus sanctæ Dei Ecclesiæ alieni erunt. Taktéž Cap. „ Si quis “ 2. X. de majorit. et obed.; Cao. „ Omnes “ 4. eod. tit. a j. Očekáwají-li neprawí přátelé duchowenstwa od synod a na synodách podobné aučinkowání, jakéž se doposud na zemských a říšských sněmích často na jewo dáwalo, musí na to býti upozorněni, že zásada synod docela jest jiná nežli zásada zemských a říšských sněmů. Důstojný wrchní pastýř, arcibiskup Freiburský, psal nedáwno ( 26. ledna t. r. ) w tomto ohledu swému duchowenstwu takto: „ Diécesální synody nikoli newcházejí do žiwota církewního tak jako zemské a ústawodárné sněmy do žiwota politického. Biskup není nikoliw we swých práwech a těžkých powinnostech, uložených jemu od Boha, aby sprawowal církew, obmezowán a zkracowán synodami; nikoliw nebude synodami do církwe uwedena wláda representatiwní ( w níž by zastupowán byl lid i duchowenstwo ): Biskupowé mají swau moc jure divino, a nemají-li wypadnauti ze společnosti katolické církwe, nemohau ji sdíleti se zástupci duchowenstwa a lidu, tak zwanými, za jakéž se shromáždění na synodách zde i onde powažují. Swětský panowník, jehož okres moci není přímně wytknut božským zjewením, může owšem swau mc moc sdíleti se zástupci swého národu, ne tak biskup. Při wšech i hluboce zasahujících změnách politických poměrů a ústaw zůstane církew pewně a nedotknutelná státi; kněžská wláda nemůže žádným spůsobem býti swržena, má-li státi společnost katolické církwe. A tak má také biskup při swolání i odbýwání diécesalních synod wždy prawomocnost, z níž každá jiná církewní práwomocnost w diécesi wyplýwá; duchowní, shromáždění na politických synodách, nemají zákonodární moci; podle jednomyslného učení wšech katolíkůw patří jim jen votum deliberativum, ne pak decisivum. Biskup má zákonodární moc, při tom ale bude ohled bráti na radu, na přání, na náwrhy a prosby swého duchowenstwa. Protož musí wždycky zachowáwáno býti to, co Benedikt XIV. prawí de Synod, diæc. l. III. c. XII. n. 7. ( cf. l. XIII. c. I. a II. ): In synodo diæcesana solus Episcopus est judex et legislator, ipse suo nomine decreta facit et promulgat, et quamvis astantium consilium exposcat, non tamen cogitur illud sequi. Diécesalní synody tedy nejsau prostředek, kterým by se jisté snahy po rozdělen uskutečnily, církwi ráz domokratie wštípil, nowotyí samowolné a církewní jednotě odporné i záhubné učinily, swazky poslušnosti a kázně uwolnily a rozwázaly, biskupská práwa ztenšila, a nařízení wrchního pastýře wětšinau hlasů we shromážděníc zničila. “ Nemůžeme také mlčeti strany punktů, kteréž bezejmený skladatel prowolání w Mor. Nowinách wzal za zámínku, aby ctihodné diécesalní duchowenstwo přiměl ke schůzce a poradě o swé ujmě a bez wědomí biskupa. Jsauť to zawedení třech katolických spolků w morawské wlasti, pauť na Welehrad a wypracowání adressy na swatého Otce. Co se týče katolických spolků, pojistili jsme jim s radostí Naše uznání a naši pomoc již w měsíci srpnu lonského roku, tedy w době, kde se bylo jen hanících manifestac nadíti, jakých se Nám w skutku dostalo. Obnowili jsme toto pojištění zwláštními dopisy od 1. února b. r. na přednosty a audy katolických spolků jak německého tak i slowanského jazyka, a w kurendě od 8. března t. r. č. 730–3 wydali jsme stanowy spolku a program obau spolkowých nowin, odporaučejíce je welebnému kněžstwu Naší diécese tak, že w tomto ohledu jistě bylo wšem přáním wyhowěno a tím méně byla potřebná schůzka duchotních pod tauto zámínkau. S adressau na sw. Otce jsme nečekali, až bychom snad nowinami k tomu wybídnuti byli, ale My wždy, snažíce se poučiti Naše welebné kněžstwo o prawém postawení Pia IX., i nyní jsme nemeškali wložiti co nejdůrazněji na srdce sbírky dobročinných příspěwků pro sw. Otce a jsme přeswědčeni, že Náš hlas nezůstane bez aučinku. Co se týče pauti do Welehradu, wyjádřujeme se bez obalu, že k tomu Naše swolení w nynějších okolnostech nedáme ale po ohlášení tohoto wyjádření, že bychom byli přinuceni, přísně zakročiti proti těm, kteří by jména swatých patronů Naší wlasti k necírkewním manifestacem zneužíwali. My prosíme a zapřisaháme Naše welebné kněžstwo, by uwážilo weřejně projewené smýšlení o náboženstwí a o církwi oněch mužů, kteří nejprwe učinili náwrh, aby se držela we Welehradě slowanská mše, a tento náwrh nejwíce podporowali. Kdyby se we Welehradě nacházely pozůstatky Našich swatých apoštolů, schwalowali bychom i Našemu kněžstwu náwrh pautí do Welehradu; ale při wšech těchto náwrzích se klade důraz na slowo „ slowanský “ a přehlíží se, že w církwí ( Řím. X. 12. Gall. III. 27. 28. ) není rozdílu mezi židem a pohanem; nebo wšickni, kteří w Kristu jsau pokřtěni, oblekli Krista, tu ale není ani žida ani Řeka, ani otroka ani swobodného, ani muže ani ženy, nebo pravděpodobně mělo být ” neboť ” wšickni jsau jedno w Kristn Ježíši. My jsme nikdy nezapoměli, že wětší částka wěřících Nám od Boha swěřených je slowanského jazyka, a wždy jsme se starali, co jim bylo potřeba; My jsme tomu zawázáni, a běda nám, kdybychom tak nečinili; ale My nesmíme duchowenstwo Naši diécese děliti na dwě třídy, slowanské a německé, My uznáwáme jen jedno kněžstwo a sice katolické, a chceme, aby se oddalo blahu slowanského a německého obywatelstwa stejnau měrau, stejnau obětowností. Ostatně upozorňujeme na to, že dle uzawření sněmu Tridentinského ( Sess. XXI. de Reform. cap. 8. ) wše, co se tyče služby Boží a odbýwání weřejných pobožností, podléhá sankci biskupowě. Quaecunque in diecoesi ad Dei cultum spectant, ab ordinario diligenter curari atque iis, ubi oportet 375, provideri aequum est, a že jmenowitě co se týče wzdálení se duchowních z místa, které mu wykázáno jest, i pod zámínkau jíti na paut, ustanowuje Can. „ Nonoportet ” 35 de consec. dist. VI. Non oportet ministros altaris vel quoslibet Clericos praeter jussionem Episcopi ad peregrinandum proficisci. Mluwíme na začátku welké neděle tato slowa k Našemu welebnému kněžstwu. Kéžby k tomu přispěla, aby je kněžstwo swau wěrnau oddaností k církwi, jíž Kristus swau swatau církew wykaupil, upewnilo! Kéžby trpění Kristowo i w našich dnech nebylo falešným stranictwím obnowowáno! Kéžby dálší stranictwí od církwe wzdálené zůstalo. Milost Našeho Pána Ježíše Krista a láska Boží a společnost swatého Ducha budiž se wšemi Wámi! Amen! Dáno w Naši biskupské residenci w Brně, na kwětnau neděli 1. dubna 1849. Antonín Arnošt, ( L.S. ) biskup. Dodatek Red. Necítíme žádnau chuť ani žádnau příčinu, wésti theologické hádky o wěcech, které se zde p. biskup dokazowati snaží, ačkoli bychom mohli z Písma Sw. wésti třeba lepší důkazy proti p. biskupowi, než on pro sebe uwedl. My wíme, že jest biskup jako každý wěřící křehký člowěk chybám a bludům podrobený, a také posud nikdo ještě snad se neopowážil kacířstwí o neomylnosti biskupské hlásati swětu katolickému. Awšak nás a každého katolíka nesmírně boleti musí, když widíme, že biskup, jenž by měl býti nádoba sprawedlnosti a prawdy, weřejně před celým swětem mluwí neprawdu. Pan biskup prawí, we swé kurrendě: „ Nikdy jsem nezapomněl, že wětší část od Boha mi swěřených wěřících jest slowanského jazyka, a wždy jsem o jejich potřeby péči měl; cítím se k tomu powinnowán, a běda my, kdybych tak nečinil!... “ My ale prawíme k p. biskupowi s apoštolem „ Cur tentavit salanas cor tuum, mentivi te Spiritui sancto? Quare posuisti in corde tuo hanc rem? Non es mentitus hominibus sed Deo! ” Act. Apost. C. V. vers. 3. 4. Biblia sacra vulgatae edit. Nám jest dobře známo, jak horliwě a sprawedliwě se předchůdce p. Schafgotsche, neocenitelný biskup Brněnský nebožtík Gindl, co rozený Němec, ujimal o potřeby duchowní swých slowanských owčiček; nejen že na to dbal, aby nikam do slowanských míst nebyli za pastýře duchowní usazowáni Němci, nejen že na to tlačil, aby se theologowé jeho němečtí přiučili jazyku českému, a aby se i rození Slowané jak náleží we spisowním jazyku cwičili a o theologických předmětech w něm náležitě promluwiti uměli, nejen že se za jeho času museli dělat české probatiky, a že mohli theologowé zkaušky swé i w českém jazyku odbýwati, nejen že slawný Gindl to wšechno nařídil, ale on i sám, aby s dobrým příkladem předešel, co rozený Němec w dospělém wěku se důkladně jazyku slowanskému naučil, aby byl schopen zastáwati powinnosti slowanského biskupa. Pan biskup Schafgotsch jest owšem také rozený Němec, a w tom se wyrownal swému předchůdci, ale jen w tom! Hned jak nastaupil biskupstwí, kázáno jest, zawříti knihownu českau w semináři, zřízenau za biskupa Gindla, hned přestalo wšechno cwičení w národním jazyku, člowěk, který nyní má z powinnosti wykládati alumnům jazyk český, započal swé přednášky takto: „ Kolik má český jazyk deklinací, to newím, a pokládám si to za čest, že to newím! " Kdo prý se che učit česky, ať si drží privátního učitele, prawilo se od jednoho wysokého důstojníka konsistoře Brněnské. Kde jest česká pastorálka, kde jest wůbec něco w Brněnském semináři, co by dokazowalo, že p. bskup cítí powinnost, pečowati o swé slowanské wěřící. Že se on sám za tolik let ani Otčenáš po česku nenaučil, to wí každý! –


6. duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [kritika zákazu pouličního prodeje novin], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Od dnešního dne jest w Praze prodáwání nowin a časopisů zapowězeno následkem nowě wydaného zákonu o tisku. Nám sice neškodí toto nowé ustanowení w ničem, poněwadž beztoho jsme nedáwali swé nowiny roznášet a na ulicích prodáwat. Tím wíce tedy můžeme nestranně úsudek swůj o tom pronesti, totiž že pokládáme toto ustanowení za zcela zbytečné a surowé obmezowání swobody wůbec. Když roznášení a prodáwání wšelikého zboží dowoleno jest, proč ne prodáwání tištěných spisů? A k tomu se škodí mnohým chudobným lidem, kteří se od počátku swobody tisku tímto nowým spůsobem bez škody jiných poctiwě žiwili jakožto roznášeči a prodáwači časopisů, kdežto s několika groši kapitálu mohli dosti wýžiwný obchod wésti, poněwadž hned po wyprodání zase mohli nowé zboži nakaupiti! Newíme skutečně, z jakých ohledů ministerstwo tutu wěc do zákonu přijalo, leda snad že tím chtělo zameziti rozšíření malých dráždících časopisků. Platné mu to bude k jeho záměrům welmi málo, neboť si nyní jistě ty časopisy, které se dříwe na ulicích prodáwali, žřídí množstwí expedic w tabáčních trafikách, krámkách atd., a budau se prodáwati jako posud, jenom že chudí lidé, kteří je dříwe bez krámku na ulicích prodáwali, o wýžiwu přijdau. Musí se wůbec každá wláda liberální držeti té hlawní zásady, že proti zlým aučinkům tisku se má působiti opět tiskem, a když by třeba některý přepiatý časopis lid škodliwým spůsobem dráždil, wšak rozumnější nowiny beztoho zas tyto wěci wyswětlí a prawau cestu lidu powědí. Pauhými zákazy a obmezowáním se ale nic nedocílí, leč tajné, tím škodliwější dráždění. Jenom s prawau prawdau wen, ta si sama cestu proklestí tak proti přepiatostem dráždičů, jako proti reakci neliberálního ministerstwa!


29. prosinec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [satirická poznámka], Autor: Havlíček, Karel
* – * Fr. Šuselka, tento wywrhl národu českého, wydal w Hamburku nowau knihu pod názwem: „ Německo, Polsko a Rusko. “ Ubožátko, – chce o těchto státech saudit a nezná ani poměr swůj k swé wlasti.


7. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Nařízení vlády], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky]H. B. Konečně učinila naše nerozhodná a obyčejně slabá wláda rozhodný pewný krok: dnes totiž dne 5. října čteme w auředních nowinách Wiener Zeitung takto: J. M. C. nejnowějšími událostmi w Uhřích pohnut, následowně se ustanowil: I. Králowské nařízení dne 3. října. Jmenuji mého feldzeugmeistra a capitan-lieutenanta uherské tělesné stráže Adama sw. p. Recseye de Recse uherským ministrem-presidentem, aby nowé ministerstwo zřídil. Podepsáno: Ferdinand m. p. Adam Recsey m. p. II. Král. nařízení ke wšem auřadům uherským dne 4. října. Pro nepokoje a wojny občanské wyhlašuje se w celých Uhrách wojenské práwo, což se má we wšech jazycích ohlásiti. III. Králowský dopis dne 3. října ke sněmu uherskému w Pešti. 1. Sněm uherský jest rozpuštěn a má se hned po ohlášení tohoto dopisu rozejíti. 2. Wšechna ustanowení sněmu, která král nepotwrdil, jsau nezákonná a neplatná. 3. Wšechna wojska a ozbrojená mužstwa w Uhřích a w zemích ke koruně uherské náležících a jakéhokoli druhu buď národní gardy neb dobrowolníci stojí pod welením wrchním feldmaršal-lieutenanta barona Josefa Jelačiće, bána horwatského, slawonského a dalmatinského. 4. Pokud trwá nepokoj w zemi a wojenské práwo, nesmí se držeti kongregace ( sjezdy ) stolic, měst a okrsků. 5. ( Doslowně. ) Náš bán horwatský, slawonský a dalmatinský, Josef baron Jelačić, poslán jest tímto jakožto plnomocný komissař Naší král. Milosti, a udělujeme mu auplnau moc, aby w oboru wýkonné moci wšechno konal jakožto náměstník Naší král. M. w nynějších neobyčejných okolnostech. Mocí tohoto Našeho nejwyššího plnomocenstwí ohlašujeme, co bán horwatský nařídí, ustanowí, uzawře a poručí, powažowati se má jako z Naší nejwyšší králowské moci nařízeno, ustanoweno, uzawřeno a poručeno; pročež také wšem církewním, občanským i wojenským úřadům, auředníkům, welikášům a obywatelům wšech stawů a důstojností w Našem králowstwí uherském, w Sedmihradech a příslušících zemích tímto nejmilostiwěji poraučíme, aby nařízení od barona Josefa Jelačiće jakožto našeho zplnomocněného král. komissaře podepsané we wšem tak zachowali a jim uposlechli, jako Naší K. M. poslauchati powinni jsau. 6. Zwlášté má kr. komissar o to se postarati, aby wražedlníci kr. komissaře hr. Fr. Lamberga a půwodcowé a aučastníci této hanebnosti přísně potrestáni byli. 7. Ostatní spráwu zemskau mají nynější auředníci dle zákonů wésti. Konec toho dopisu zní takto: Kterak nyní a budaucně jednota, zachowání a řízení společných záležitostí celé monarchie pewně zřízena, stejná opráwněnost wšech národností na wždy pojištěna, a na tomto základě wzájemné poměry wšech pod Naší korunau spojených zemí a národů spořádany býti mají: o tom se powolaní zástupcowé wšech částí uradí a zákonním způsobem ustanowení stane. Ferdinand m. p. Adam Recsey m. p. Z tohoto posledního zdá se wyswítati, že wláda obmýšlí také národy uherské swolati na wšeobecný sněm do Wídně, čím by arci jenom foederační strana a Slowanstwo získaly.


15. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: O starožitnostech českých., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. O Starožitnostech Českých a o potřebě chrániti je před zkázau. W Praze, wydáním českého národního Museum. 1845. Tento spisek co wýňatek z Časopisu Českého Museum tištěn jest u welikém počtu exem. na útraty našeho Museum a rozdáwá se darmo, aby totiž mnohé drahé památky předků našich pro newědomost mnohých, kteří by jinák k zachowání tak 58 wznešených upomínek welmi rádi nápomocni byli, na zmar nepřišly. – Rozdáwá se w jazyku českém i německém.