28. prosinec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O Sidonovi], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Pánům woličům okresu Jičínského. Poslanec okresu Jičínského, Pater Sidon, opět uweřejnil článek w jedněch zdejších nowinách německých, Allg. Const. Zeitg. dne 27. prosince, we kterém opět na Národní Nowiny co možná smetí snáší. My jsme již mínění swé o tomto pánu příliš zřetelně wyslowili a nemáme žádných příčin litowati toho. Ať si nemyslí pan Sidon, že tak důležitý muž jest, aby s ním redakce Národních Nowin dlauhé hádky wedla: kdyby nám na něm záleželo, byli bysme jistě již dáwno pánům woličům jeho okresu oznámili, jak se chowal jejich p. poslanec ku příkladu při posledním wolení presidenta. On, totiž p. Sidon, některým poslancům stawu selského z Haliče, jmenowitě Rusínům, kteří wždy wěrně s námi Čechy držejí, awšak čísti neumějí, strkal do rukau cedulky wolící se jménem p. Smolky, kandidáta Lewice, chtěje je tak omámiti, aby snad, poněwadž p. Sidon také Čech jest, tito Rusíni myslili, že na cedulce Strobach napsán jest. Tak nás chtěl o několik hlasů připrawiti a wolbu Strobacha pokaziti, což owšem by se mu snad lehce bylo powedlo, když jsme jen několika hlasy zwítězili. Awšak rolníci rusínští měli wíce rozumu než p. Sidon a cedulky od něho wzaté, jak se od nich obrátil, buď roztrhali a zahodili, neb jiným ukázali, a pak si od nás cedulky se jménem Strobacha napsati dali. Newím, jestli p. Sidon se takowým falešným jednáním okresu swému zawděčil, a myslím, že se podlé této jediné maličkosti může poznati celý pan Sidon. Dixi.


19. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Schůzka společnosti Českého národního museum]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Mezi znamenitější dni naše musíme počítati den 16. Dubna 1846, kterého byla generální schůzka společnosti Českého Národního Museum ponejprw w nowě nabytém domě na Kolowratské střídě. Tímto přesídlením našeho Museum se wzdálených a pro časté potřeby nepřístupných Hradčan dolů do středu města stane se jistě znamenitý pokrok w národním wzdělání našem, a předwídaje to každý jistě se wznešenějším citem wstoupil po prwé do tohoto domu naděje. W sále pro schůzku wykázaném wystaweny byly na odiw některé znamenitější wěci nabyté od Museum w nowějším čase, jakož i úplný plán wnitřního budoucího zřízení Museum. Předewším přednášel jednatel pan Palacky spráwu o činnosti wlastenského Museum za poslední dwouletí, neboť wloni žádná generální schůzka držána nebyla: co se nikoli netečnosti, nýbrž jenom běhu okolností připočítati musí. Pan jednatel wzdáwal díky Pánům Stawům králowstwí Českého za štědrost jejich, skrze kterou Museum naše nyní schopno bude, působiti na wzdělání národu tak, jak se na takowý ústaw sluší. Wysoce slawní Stawowé již w schůzce swé dne 4. Října 1844 projewili ochotnost swou podporowati národní Museum, a když jim společnost žádost swou jmenowitě o lepší místnost byla přednesla, usnesli se w schůzce 10. Dubna 1845 koupiti tento dům od hraběte Jana Nostice, a odewzdati ho národnímu Museum zdarma k užíwání, a kromě toho ještě 25.000 zl. stř. wykázali na přiměřené přestawení a zřízení domu tohoto pro potřebu Museum. Hlawní wýmínky mezi Pány Stawy s jedné a společností Českého Národního Museum s druhé strany s ohledem na tento dům jsou takowé: Dům tento jak stojí se wším, se wšemi užitky a powinnostmi odewzdán jest Českému Museum na tak dlouho, pokud ústaw ten trwati bude. Wýbor společnosti může si nyní a budoucně wždycky dům tento jak pro potřebu swou za dobré uzná, zříditi a přestawowati, a wšak swým nákladem, a nemaje práwa od Pánů Stawů nějakých náhrad požadowati. Kdyby někdy Národní Museum přestati mělo, má být dům w dobrém stawu Pánům Stawům odweden, při čem wšak ani společnost od Pánů Stawů za zlepšení, ani Páni Stawowé od společnosti za zjinačení náhrad požadowati práwa nemají. Od 1. Listopadu 1845 úplně nastoupilo České Museum užíwání toho domu, a od té doby béře nájem. Dluhy, které posud na domě jsou, zaplatí Páni Stawowé, jakož i úroky z nich. Společnost Českého Museum asekuraci ze swého platiti má. Proměny potřebné w tomto domě dle plánu od subst. městského spráwce staweb p. Jana Schöbla zhotoweného, nastanou: střecha se nowá klásti bude, při čem se druhé 128 poschodí zwýší, na prawém křídle w obou poschodích zřídí se welké swětlé sály, na lewém křídle přistawí se druhé poschodí atd. Na to owšem wykázaných 25.000 stř. wypadne, na přestěhowání a postawení sbírek společnost raději wynaloží wlastní jmění, ustřádané za posledních dob, poněwadž jí wlastně na tom záležeti musí, aby dům w dobrém a trwanliwém stawu byl. W Máji se stawby počnou, a na podzim již wšechno zřízeno bude, aby již w zimě Museum pro nawštěwowatele otewřeno býti mohlo. Za příčinou přestěhowání zapotřebí bude w letě tomto Museum zawříti, aby se sbírky jak náleží uložiti mohly. Na to přešel p. jednatel k osobním změnám, které se w tomto dwouletí w společnosti byly přihodily, a nejznamenitější ta, že president společnosti hrabě Josef Nostic nemoha pro domácí okolnosti ustawičně w Praze bydleti, úřad tento dne 19. Unora letos složil. Pan jednatel zmínil se s welkou pochwalou o welikých zásluhách páně presidentowých, jaké si byl za čas swého uřadowání byl wydobil, a které se wždy s wděčností w paměti zachowají. Na to čteny jsou údowé zemřelí, wystoupiwší a znowu přistoupiwší, jakož i zwolení, kterých jména zde pro obmezenost místa neudáwáme. Ze sbírek nejwětší wznik měla za nowějších dob sbírka listin, koupí zwláště z pozůstalosti po morawském historiku Edmundu Horkém. Sbírka kopií ještě wíce zbohatla a ) usnešením Pánů Stawů, že wšechny na jejich útraty od r. 1838 pánem Palackým učiněné práce a sbírky k wšeobecnému diplomatáři českému odewzdati se mají w majetnost národnímu Museum. Tímto spůsobem nabylo 2500 listin a mezi nimi wšechny, které p. Palacký 1837 we vatikánském archiwě w Římě byl wyhledal. b ) Pánowé čeští: knížata Karel a Vincenc Auersberg, hrabě Eduard Clam, kníže František Colloredo, hrabě Bedřich Deym, hrabě František Harrach, kníže Gustaw Lamberg, knížata Jan a Josef Lobkowic, hrabě Rudolf Morzin, kníže Karel Schwarzenberg a hrabě Kristyan Waldštein dobrowolně spůsobili mezi sebou subskripcí k podpoře wlastenského dějepisu, a jejich nákladem již asi 3000 listin, psaní a kronyk od XIV. do XVII. století opsáno jest. c ) Konečně Museum samo swým nákladem mnoho opsati dalo, zwlášť staročeských stawowských sněmů od 1492 do 1541. Aby se w těchto bohatých sbírkách lepší pořádek zawedl a udržel, ustanowen jest náš literát p. Karel Jar. Erben archiwářem Národního Museum. Sbírka rytin rozmnožena jest též znamenitě, nejwíce koupí w Drážďanech z pozůstalosti hraběte Františka Sternberga. Jmenowitě jest mezi nimi weliký plán Prahy od r. 1606 na 9 realfolio-listech od Jiljího Sadelera, a weliký welmi řidký obraz bitwy na Bílé hoře na 8 welikých listech. Do kněhowny sešlo se za to dwouletí darem 755 dílů, a koupeno jest z pozůstalosti po prof. Mikanowi 275 dílů tištěných knih a 17 rukopisů. Penízů sešlo se 2 zlaté, 302 stříbrné, 221 měděných a 8 z jiných kowů. Sbírka nerostů znamenitě rozmnožena jest. Péči o starožitnosti přewzalo archaeologické comité a bude o působení swém wydáwat zwláštní roční spráwy. Hrabě Eugen Černin uwolil se kromě swého příspěwku k Museum ještě po šest let 100 zl. zwláště pro archaeologickou sekcí přispíwati, a wýbor musejní při této příležitosti zplnomocnil archaeologické comité, aby dobrowolné příspěwky peněžité sbíralo, co se poněkud již stalo a ještě bohdá budoucně s wětším prospěchem 129 díti bude. Spis o starožitnostech od sekretáře téhož comité p. Wocela „ Grundzüge der böhm. Alterthumskunde “ doma i za hranicí chwalně přijatý, wyšel nákladem kurátora téhož comité rytíře z Neubergu. Sbírka starožitností posud sice ještě malá a wšak již důležitě rozmnožena jest mnohými dary. Nejwětšího ale zniku dosáhla „ Matice Česká “, zřízená r. 1831, tak že wšeliké očekáwání daleko přewýšila. Roku 1842 počítala již 1513 zakladatelů. Nowých wkladů bylo r. 1844: 6132 zl. 47 1/2 kr. a r. 1845 9916 zl. 50 kr. stř., a wydajných peněz počítalo se r. 1844: 7629 zl. 1 kr. a 1845: 9817 zl. 50 1/4 kr. stř. Wydalo se při Matici České r. 1844: 4857 zl. 33 kr. a r. 1845: 6561 zl. 6 kr. stř. Matice Česká wypsala též pocty spisowatelům za nejwýtečnější spis w každém roku wyšlý, a prwní z nich dostal za r. 1844 pan Josef Kajetán Týl za swůj román „ Poslední Čech “ a za swé sebrané spisy. Jmění společnosti wlastenského Museum stojí takto: Od roku 1843 zbylo 59117 zl. 28 3/5 kr. stř. Příjmy r. 1844 1845 systemisowaných jistin 200 zl. příspěwky činných oudů 2956 zl. 2891 zl. kr. stř. přispíwacích 531 – 14 kr. 540 – 10 – – ouroků 2601 – 25 – 2607 – 41 ½ – – za knihy strženo 332 – 58 – – – – – – mimořádních příjmů 1469 – 58 – 100 – – – – dohromady 8091 zl. 35 kr. 6138 zl. 51 kr. stř. Tedy wšeho příjmu za obě léta i se zbytkem od r. 1843 dohromady: 73347 zl. 55 kr. stř. Wydání zas 1844 1845 Nájem a daně 480 zl. 8 kr. 519 zl. 49 1/2 kr. stř. platy úředníkům 2402 – 36 – 2377 – 36 – – na sbírky 1416 – 35 1/2 − 2330 – 45 – – náklad na tisk knih 65 – 22 – 163 – 33 – – stawba a zřízení 315 – 17 1/2 – 92 – 38 1/2 – – topení a potřeby kancelářské 168 – 17 1/2 – 141 – 24 – – zaprawené dluhy 100 – – – 105 – 54 – – mimořádní wýlohy 220 – 2 – 2 – – – – dohromady 5168 – 51 – 5733 – 40 – – Zbýwá tedy jmění wšeho 62445 zl. 24 kr. stř. a sice w státních papírech 8958 – 20 – – uložených jistin 48381 – 42 – – u spoluoudů nedoplatků 245 – – – – předplatků 584 – 14 – – w kase na hotowosti 3939 – 29 – – Ku konci promluwil p. jednatel několik horliwých slow asi w tento smysl: Nejnowějšími událostmi stal se náš ústaw prawým Českým Národním Museum w tom smyslu totiž, že přede wšemi jinými powolání má, zastáwat národ a zem Českou we wšech poměrách k wědám, a we wšem, na čem mu záleženo. Nám uložena jest starost, aby se to stalo přiměřeně k důstojnosti naší země a našeho národu, a ku zwelebení wšeobecného dobra. Kdokoli wně Čech požíwáš ochrany zákonů, komu slowo otčina není pouhým slowem, kdo čest kmene swého w srdci nosíš, komu spomínka na slawné předky a praotce swatá jest, jakož i péče o blaho a požehnání naších potomkůw: přistup sem a přilož ruku k společnému dílu, měj podílu w práci i w zásluze. Co prawě české jest, od toho se žádný Čech neoddaluj. Čím wíce se k Museum podá, tím wíce prowésti může a powinno 130 bude; tyto wšak činy nebudou jednotliwců a malých společností sláwou: nýbrž budou základem cti a kwětu otčiny naší, ku které se s oprawdiwou chloubou hlásiti můžeme. Těmito slowy, po nichž společnost shromážděná zalíbení a souhlasnost swou hlasně projewila, skončila se spráwa páně jednatelowa. Na to počalo wolení presidenta a skoro jednohlasně wywolen jest hrabě Josef Mathyáš Thun, který úřad na sebe přijal a díky společnosti za její důwěru projewil, a se swé strany wšeliké upřímné snažení oswědčil. Zároweň pronesl přání swé, aby jednání společnosti wětšího žiwota, wíce účastenstwí nyní nabýwalo, o čem nepochybujeme, jak mile Museum samo wíce do žiwota národního sáhati bude. Wywolením hraběte za presidenta uprázněno jest jeho místo we wýboru, pročež se i hned wolení nowého wýborowého ouda započalo. Rowněž skoro jednohlasně zwolen jest pan Šafařík do wýboru na místo hraběte Josefa Mathyáše Thuna. – Na to se dle statut dwa údowé wýboru ( byla řada na panu Palackém a panu kanowníku Pešinowi ) poděkowali, a wšak oba znowu woleni jsou, tak že místa swá opět zaujali. Ku konci přednesl ještě hrabě Bedřich Deym, že by některé změny w statutách na nejwýš potřebny byly, a tázal se, zdali wýbor w tom ohledu něco již učinil neb učinit zamýšlí. Pan president na to odpowěděl, že owšem takowé proměny žádoucí jsou, dříwe wšak že se Museum přestěhowati a dole otewříti musí, aby se pak, když wšechno w toku swém bude, úplně poznalo, kde se čeho nedostáwá, a čeho by si přáti bylo. Pak že se na potřebné proměny statut jistě pomyslí. Tím se hrabě Bedřich Deym upokojil. – – S žehnáním a s nadějí opustili sme schůzku a dům, který od nynějška pro otčinu naší takowé důležitosti míti bude, z kterého má býti prawé střediště národního žiwota českého.


5. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Venkov, Titulek: [otisk dopisu a poznámka], Autor: Havlíček, Karel
– Klademe tuto dopis z wenkowa, týkající se rozwržení letošních daní. Doswědčujeme ostatně, že se udání w č. 212 lonského ročníku N. N. srownáwá se státním rozwrhem na r. 1849 od ministerstwa finančního říšského sněmu předloženým, tedy s pramenem nejbezpečnějším má nésti. Co se zwláště gruntowní daně týče, dodáwá onen wýkaz ministerský: „ Náwrhy u hrubého wýnosu zakládají se, wyjímajíc Tyroly a Dalmatsko, na rozwrh daní od r. 1848. W Čechách přirazilo se k rozwržní sumě ještě 25.894 zl. k zaprawení wýloh na kriminální saudy od r. 1847 přirostlé. “ Nemajíce před rukama rozwrh daní na rok 1848 podlé provincií spořádaný nemůžeme říci, w jakém poměru letošní daně gruntowní w králowstwí českém stojí k loňským; budeme wšak hleděti, abychom w tom občanům Stanowským co nejdříwe wyhowěli. W Stanowém dne 2. ledna. W čísle 212 N. N. ode dne 15. prosince 1848 nalézajícím se rozpočtení státních příjmů a wydání na rok 1849 udaná jest gruntowní daň w Čechách roku 1848 wybíraná na 5,533.496 zl. stř., a přitom podotknuto, že se ta samá daň z příčin welkých wýloh pro rok 1849 o 25.894 zl. stř. zwýší. Práwě co to čteme, obdržíme wýpis gruntowní daně pro naší obec ( obec Stanowskau ), a sice pro prwní půlrok 1849 s 125 zl. 38[polovina ] kr., následowně pro celý rok s 251 zl. 17 kr., ješto jsme r. 1848 jen 223 zl. 30 kr. platili; tedy s přirážkau 27 zl. 47 kr. stř. proti roku minulému. Hned na prwní pohled byla nám tato přirážka proti swrchu podotknuté w N. N. obsažené příliš nápadná, než abychme se do zewrubního přirownání obau byli nepustili; a berauce za základ, že se takowé přirážky wždy stejně dle částky platu býwalého rozwrhují, nalezli jsme, že přirážka určená dle swrchu uwedeného čísla Nár. Nowin 28[třetina ] kr. na 100 zl., naše nám od našeho kontribučenského auřadu wytknutá wšak 12 zl. 25[čtyři pětiny ] kr. ( rozdíl nepatrný zlomek ) na 100 zl. obnáší. Skoro sedmadwadcetkrát tolik! I počítáme dále a nalézáme, že dle naší skutečné přirážky, stejně prowedené po celé zemi, ta samá místo 25.894 zl., jak N. N. udáwají, ohromnau částku 687.870 zl. 5 kr. we stříbře obnáší! Ptáme se tedy ctěné redakci N. N., je-li její swrchu uwedené udání z tak jistých pramenů wážené, že bychme se naň odwolati mohli, poněwadž bychme se w pádu přiswědčení proti naší nepřiměřené přirážce opříti a weleslawnau zemskau spráwu o příčinu nepřiměřeného rozdělení té samé prosebně tázati, a pokudž bychme uspokojujícího wyswětlení nedosáhli, weškerau tuto daň, kterau jsme powždy pořádně a ochotně odbýwali a i budaucně beze wšeho odporu odbýwati chceme, za sebau zadržeti přinuceni byli, spolehajíce se na to, že jen tolik daně gruntowní platiti powinni jsme, co určeno jest od naší wysoké finanční spráwy s přiwolením swrchowaného sněmu říšského. Přitom se i na jiné české obce s tau prosbau obracíme, aby sobě k wůli wlastnímu prospěchu neobtěžowaly, přirážky daně gruntowní jim na rok 1849 předepsané srownáwati, jestli s naší neb přirážkau Nár. Nowinami udanau sauhlasí. Občané Stanowští.


3. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Ruská intervencí, Autor: Havlíček, Karel
Ruská intervenci. Čeho jsme se dáwno obáwali, co nás dlauho jako z daleka hrozící příšera strašilo, stalo se: wláda wolá Rusy ku pomoci proti Maďarům. Záminka, kterau ministerialní Lloyd předstírá, jest, že Rakausko samo w sobě slabé jest ku potlačení wzpaury maďarské, a že w takowé případnosti nejpřirozenější prostředek jest, zawolati ku pomoci nejbližšího sauseda, aby pomohl hasiti oheň, který i jeho dům w brzce zachwátiti hrozí. Tomu na odpor saudí jiný ministerialní orgán, die Presse, že owšem Rakausko samo w sobě ještě dosti síly má, by měšťanskau wálku, která útroby jeho sežírá, k šťastnému konci přiwedlo, kdyby se jen chtělo na swé národy obrátiti. Toho mínění jsme i my, a w tom smyslu prowádíme podobenstwí Lloydowo dále, tážíce se, koná-li dobře hospodář, který, když jeho dóm požárem jest zachwácen, pomina wlastní čeleď zawolá ku pomoci sauseda, který od dáwna tajný jeho sok jest a nad to w powěsti nehrubé poctiwosti! Takowý saused wolá se jen tenkráte, když wšecky jiné prostředky marnými se prokázaly: takowá pomoc jest nejposlednější, poněwadž w šanc dáwá wlastní samobyt. Tak daleko to ale ještě nepřišlo s Rakauskem, není ještě zkušeno wšech prostředků k zachowání státu, ještě tu stojí národowé, kteří lonského teprw roku tak wřele se oswědčili pro sjednocené, mocné Rakausko. Obětownost národů těchto jest známa w dějepisu mocnářstwí, které oni nejednau zachowali před náwalem cizích nepřátel, ačkoliw z toho wždy malý wděk měli; obětownost ta skwěle oswědčila se i w poslední době. Medle proč tedy wáhá wláda, wzíti autočiště swé k těmto pewným slaupům státu? Ona ostýchá se wyslowiti prawau příčinu, nuže my ji wyslowíme sami: wláda nemá důwěry w národy. Příčina nedůwěry k někomu může býti jenom dwojí: buď newěříme druhé straně, poněwadž máme příklady její neupřímnosti, anebo jsme sobě sami powědomi nějaké nepoctiwosti, tak že se obáwati musíme, aby se nám stejně nesplácelo. Co se prwní případnosti týče, není příkladu w historii, žeby který národ byl zklamal důwěrů od wládců jeho w něj wloženau, národowé byli bohužel wždy až příliš poctiwí; naopak ale sotwa jest jednoho listu w dějepisu člowěčenstwa, který by nehlásal o zrádách wlád, nad národy swými w soběckém interessu páchaných. Příčina tedy nedůwěry wlády k národům nikoli nemůže hledána býti w těchto, nýbrž we wládě samé, we zlém swědomí jejím, které jí nedowoluje, s upřímným slowem předstaupiti před národy, poněwadž nemůže se nadíti wíry, o kteréž dobře cítí, že jí nezasluhuje. Wláda, která nemá důwěry w národ, tím samým wlastní winu wyznáwá. Jaké to ale hospodářstwí we státu, kde nepožíwá wláda důwěry národu? Může-liž wláda takowá míti jaké stálosti? Owšem dokud nehrozí státu zjewné nebezpečenstwí, může nepřirozený takowý staw nějaký čas se wléci; jak mile wšak o to se jedná, aby hrozící nebezpečenstwí spojenými silami se odstranilo, tu jest na wládě, podati nejdříwe ruku národu. Důwěra získá se jen zase důwěrau; aby wšak ztracená jednau důwěra se opět nawrátila, k tomu potřebí jest, aby ta strana, na které wina jest, podala důkaz upřímného smýšlení swého. W takowém stawu nachází se w tuto dobu wláda rakauská naproti swým národům. Jsme přeswědčeni, že kdyby wláda naše nějakým rázným skutkem na jewo dala, že chybu, kterau učinila násilným rozehnáním říšského sněmu a hanebným zrušením císařského slowa udělením oktrojírky, uznáwá a upřímně naprawiti hodlá, wšickni rakauští národowé, zapomenauce na utrpěné pohanění, wěrně by k ní přilnuli a žádných obětí nešetřili, jakých bez potřeby bylo k zachowání státu w přítomných nebezpečných okolnostech. Ale wláda rakauská nic takowého nečiní; ona nechce býti ničím powinowána swým národům, aby nepotřebowala býti za to wděčna; ona nechce zpět získati ztracenau důwěru národů, poněwadž by za ni zase něco dáti musela; ona raději pozwe cizince do domu swého, aby násilím učinil pořádek mezi nespokojenau čeledí, nežli by sama této w stížnostech jejích wyhowěla a tak dobrau wůli w rodině zachowala. Z toho až příliš jest patrno, jaký smysl má ona intervencí ruská: nečelíť ona pauze proti powstalcům maďarským, nýbrž proti wšem národům rakauským w stejně míře. Rakauská wláda netoliko že nedůwěřuje we swé národy, ona ani nehledá jejich důwěry, ona jí opowrhuje a raději moc swau zakládá na cizí bodáky. Ona hraje hru odwážnau, neboť podkopáwá sama pilíře swé státní budowy a samowražedlnau rukau wráží si meč we wlastní prsa. Než pohlédněme něco blíže na onoho sauseda a dobrého přítele, který má rakauské mocnářstwí ochrániti od zkázy, abychom posauditi mohli, co máme od něho očekáwati a jak mnoho nás asi ta jeho pomoc státi bude. Dostatečně známo jest, že jediná tauha Rusů jde k jihu, po krajinách poddunajských, jichžto se zmocniti, jest hlawní úlohau wší ruské politiky. Pohlédneme-li wšak na mapu mocnářstwí rakauského, spatříme, že zewnitřní politice rakauské wykázán jest ten samý směr. Dunaj jest prawá žiwotní žíla našeho mocnářstwí, a přirozený směr šíření se Rakauska nemůže býti jiný, nežli k ústí jeho, které, kdyby pro nás dokona bylo ztraceno, nebylo by jináče, než jakoby žílu onu podwázal. Wyhledáwání panstwí w Itálii jako dříwe císařům německým tak později Rakausku wždy jenom ke škodě a zkáze býwalo; tato politika stála nesmírných obětí beze wšeho prospěchu. Dobřeť uznáwal Napoleon prawý Rakauska i swůj wlastní prospěch, když po wítězné bitwě Slawkowské obmýšlel, dáti Rakausku Bosnu co náhradu za ztracenau Itálii; tím by nejenom bylo Rakausku přinuceno bylo, nastaupit jedině prawau politiku zahraniční, upustíc od posawadní přewrácené, ale i ostatní Ewropa byla by měla w něm silnau hradbu proti Rusům, k jihu se tlačícím. A ne nadarmo potwrzowal w loni cár Mikuláš wládu rakauskau w aumyslu jejim, neupauštěti od Wlach, nabízeje se i s pomocí swau w čas potřeby; dobřeť on wěděl, kdyby Rakausko o Wlachy přišlo, žeby se ohlíželo po náhradě za ztracené kraje, a tu by nenalezlo nikde jinde, nežli w podunajských provinciích, kde loňského roku tolik sympathií pro Rakausko se jewilo, že nelze odpustiti tehdejší wládě naší, že nepoužilo tak dobré příležitosi k rozšíření se na tu stranu. Ale pan Mikuláš potřebuje ty krajiny sam pro sebe, a naše wlády byla tuze zdwořilá, než aby tak dobrému sausedu byla w cestu wkročila. Daufali jsme wšak, že dříwe neb později wláda rakauská okolnostmi přinucena bude, nastaupiti w záležitostech zahraničních onu politiku, která jejim národům prospěch přináší, kdežto naopak posawadní politika rakauská pauze interessům dynastickým slaužila, ale wkročením Rusů widíme naději tu docela zmařenau. Předzwídáme již w duchu, i kdyby ruská intervencí pražádných jiných zlých následků pro nás neměla, kterak i budaucně na dlauhý čas krwáceti bude Rakausko z otewřené swé rány. Z Wlach, která nejlepší síly jeho bude pohlcowati, an na druhé straně docela odlaučeno bude od Černého moře a tak zatarasena mu přirozená cesta skwělého obchodu. Následek bude poznenáhlé chřadnutí, a konec jak obyčejný w takowých okolnostech. Jest pak ještě jiná strana, s které popatřiti musíme na tuto ruskau pomoc. Wloni nabídli se, jak známo, slowanští národowé Rakauska k zachowání mocnářstwí; wláda si s nimi trochu zakoketowala, ale po pokoření Wídně odstrčila je na stranu a spolehla se na wlastní sílu. Wyčítalo se tu wládě z mnohých stran, že tak učinila ze zakořenělé nenáwisti k Slowanům, ze starého předsudku proti tomuto kmenu; nyní ale smýšlení wlády naopak se ukázalo, neboť koho wolá ku pomoci w auzkostech swých? Slowany ruské. Mylně bychom tady přičítali wládě nenáwisti Slowanstwa; příčina, proč powrhla pomocí swých Slowanů a zawolala Slowany cizí, není jiná, než ta, že Slowané rakauští nabízeli se wládě s pomocí swau co národowé swobodní, kdežto Slowané ruští přijdau jí na pomoc co newolní otrokowé neobmezeného welitele. Ne Slowané rakauští tedy, ale swoboda jejich byla odporná wládě, to nám ukazuje zjewně intervencí ruská, i bude nám to bohdá dobrým naučením. Jakož pak s jedné strany nesmíme hledati u wlády naší nenáwist Slowanů co národu, tak i s druhé strany bychom jí křiwdu činili, kdybychom ji měli w podezření přílišné náklonnosti k Němcům. Prawda, že wláda naše wždy užíwala a užíwá žiwlu německého co klíhu k udržowání pohromadě ostatních swých národů, z čehož newyhnutelně powstala jakási supremace Němců, ale pauhá náhoda jest, že žiwel, jenž twoří tenlo klíh, jest žiwel německý — každý jiný zastal by ten samý úkol — onu pak supremacii, která owšem se nesrownáwá s wyslowenau rownopráwností národů, wláda i w tom aumyslu naschwál ještě pořád udržuje, aby Němce, panowáním nad jinými národy je nawnadíc, od tauhy po prawé swobodě odwrátila. Wláda rakauská welmi chytře dělí národy swé na dwí: na panující a na podrobené, a tím samým oběma w stejné míře odcizuje swobodu. „ Kdo w pauta jímá otroky, sám je otrok. “ Widěli jsme to wloni dostatečně, kterak panující národowé w Rakausku, Němci a Maďaři rozuměli pod swobodau swé privilegie; widěli jsme, kterak jmenowitě u nás w Čechách z nejradikálnějších před tím Němců stali se zpátečníci, když se jednalo o rownopráwnost národní, a kterak zase ti samí byli we Wídni zůřiwí revolucionáři, když Němci a Maďaři powstali proti Slowanům. Že to wláda s tau supremacií, kterau jedněm národům nad druhé necháwá, tak upřímně pro onyno nemyslí, snadno každý pochopí; jest to spíše lest, kterau je připrawiti chce o prawau swobodomyslnost, činíc je utiskowateli swých bližních. Který Němec jmenowitě by ještě w tom pochybowal, nechť stopuje pozorně chowání se Rakauska k sjednocenému Německu. Protož přede wším potřebí jest, aby wšickni národowé rakauští, jak panující tak podřízení, jimž stejně záleženo býti musí na prawé swobodě, totiž skutečné rownosti wšech, sobě wespolek porozuměli, položená sobě osidla poznali a jednosworně zasadili se o swatá swá práwa, která spolu i s celým mocnářstwím w nebezpečenstwí uwedena jsau zawoláním pomoci ruské. Wláda nemá důwěry w národy, ona ani nestojí o ni; jí milejší jest cizí najatec, nežli domácí pomocník z ochoty.


24. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Předplatitelům], Autor: Havlíček, Karel
Posud dostáwá redakce a expedice Národních Nowin skoro každý den některý dopis, w němžto se na nepořádné zasílání Národních Nowin stížnost wede; někteří P. T. předplatitelé, kteří hned na počátku tohoto půlletí předplatili, posud nic neobdrželi. Jest to nedbalost a nespráwnost bezpříkladná, která wšak dokonce winau redakce neb expedice se neděje, nýbrž jen od sl. c. k. pošt pochází, ku kterým se též páni předplatitelé wždy obrátiti mají. Jmenowitě kdo bez obálky předplatil, musí si na swau poštu sám pro nowiny posílati. Zároweň ale uznáwáme potřebu, opětně pp. předplatitelům wyswětliti, jak to s předplacením a zasíláním nowin po poště wypadá. Z expedice naší zasílá se každý den ráno na Pražskau hlawní poštu malostranskau tolik čísel, kolik odbíratelů jest; cís. král.pošta tyto nowiny pro každého odbíralele do obálky dáwá neb bez obálky zasílá, při čemž se owšem ustawičné nepořádky stáwají. Že w těchto P. T. p. předplatitelům welmi nemilých nepořádcích ani redakce ani expedice winy nemá, jest patrno: neboť každý widí, že nám samotným tyto nepořádky nejwíce škodí, poněwadž se mnohý proto od dalšího předplacení zastraší. Bohužel! že redakci Národních Nowin pošta Pražská zrowna to samé činí, co našim odbíratelům: zahraničné nowiny, které my držíme, dostáwáme zrowna tak nepořádně, jako naši odbíratele Národní Nowiny; tak ku př. na jedny Frankfurtské nowiny jsme se w čerwnu předplatili, a posud je nemáme!! Nechceme těmito wlastními nehodami předplatitele swé těšiti: ale můžeme jim tu zpráwu podati, že od nowého roku budeme sami obálky Národních Nowin obstaráwati, a pak se jistě prawidelně a wždy druhý den po wyjití P. T. p. předplatitelům do rukau dostanau.


16. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [polemika o činnosti ministerstva], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — W Praze dne 15. března. Dnešního dne powznesly proti nám najednau dwoje zdejší nejwětší německé nowiny hlasu swého: ministerské Prager Zeitung a druhé Constitut. Blatt, které si netraufáme nikterak nazwati, protože jsau každau chwíli jiné. „ Prager Zeitung “, které skutečně mezi wšemi ministerskými pokládáme za nejlepší, wystupují proti našemu článku w č. 61. – Přede wším musíme w odporu na Prg. Ztg. ubezpečiti, že myslíme a se důwěřujeme, že smýšlení naše jest smýšlení wětšiny národu; dokázati se owšem tato wěc nedá, sic by se musel swolat celý národ: awšak doufáme, že čas prawdiwost našeho wýroku dokáže. Hlawní smysl toho, co nám Prager Ztg. wytýká, jest asi následující: Že jsme opowážliwě nazwali zrušení sněmu zrádau, zrušením slowa, že má mocnář práwo, zrušiti sněm i konstitující, poněwadž on swoláním sněmu nemůže ani zadati swá mocnářská práwa atd. My chceme tenkrát upřímně a bez wšelikého polemického šperku odpowídati na tyto wýčitky ministerských nowin. Každý nahlíží, že strany těchto záležitostí, kterých wětší část půwod má w loňském neprawidelném revolučním roku, není ani možno, ani rádno, držeti se holého, suchého, slowíčkowitého práwa. Kdybychom chtěli s takowau začíti, mohli bychom přede wším p. redaktoru Prager Zeitungu dokázati, že wlastně ani císař Ferdinand práwo neměl, konstituci uděliti, protože neobmezená wláda byla práwo jeho dědiců, kterým ji zachowati měl. Tak by se ale dokázalo příliš mnoho. Se suchým práwem nedojdeme na revoluční půdě daleko, se suchým práwem by se nedalo ani otroctwí, ani manstwí, ani poddanost zrušiti; se suchým práwem nezawedeme žádnau konstituci. W našich okolnostech musíme se držeti slušnosti a poctiwosti. Z takowého stanowiska posuzujeme my poslední krok našeho ministerstwa, a posud jej nazýwáme ještě tak, jak jsme jej dříwe nazwali. Když císař Ferdinand swolal konstitující sněm, bralo se to wšude a wšeobecně w ten smysl, že císař bez proměny přijme tu konstituci, kterau sněm wypracuje na monarchickém základě. To nám zajisté doswědčí wšechny tehdejší okolnosti. Později se časy měnily, záležitostí lidu zmocnili se nejapní křiklaunowé a lidé bez zkušenosti a přiwedli je na mizinu. A koruna wykládala poznenáhla to slowo konstitující wždy wíce pro sebe a méně pro lid. Přišlo to po událostech Wídeňských až tam, že císař wýslowně mluwil o sankci na konstituci, kterému slowu se koruna dříwe wždy wyhýbala. Samo slowo sankce jest rozmanitého obsahu, a prawý wýznam jeho záwisí od moci mocnáře a od moci lidu. Lid ale pořád až do poslední chwíle očekáwal, že císař w konstituci od sněmu wypracowané nanejwýš to měniti bude, co se jeho wlastních práw týče. Ministři až do poslední chwíle obcují se sněmem, práwě odpowídají na mnoho interpellac; ministr Kraus chwálí w rozmluwách s poslanci nawrženau od nich ústawu, sněm říšský může již, kdyby zapotřebí bylo, za 14 dní neb za měsíc s ústawau hotow býti: najednau ale beze wšeho oznámení obsadí se sněmowna časně ráno wojskem, poslanci se tam již nepauštějí, a na wratech je přibit rozkaz ministerský o rozpuštěni sněmu. Tážeme se každého: je to poctiwé jednání? – není to zráda? Ale jest to i rušení slowa, a zůstane rušení slowa, byť i koruna práwo měla, konstitující sněm rozpustiti. Slowo císařské měli jsme, že konstitující sněm má wypracowat ústawu – ne tedy, že jí smí wypracowat několik ministrů. Nanejwýš tedy mohla wláda ( a kdyby to i prawda bylo, co myslí Prager Zeitung ) rozpustiti sněm a powolati jiný, ale – na těch samých základech, dle toho samého wolebního zákonu. Není na tom dosti, že se budaucímu sněmu práwo ponecháwá, oktrojowanau konstituci změniti, když nám již oktrojowáním nowého wolebního zákonu přistřížena jest swoboda, a postaráno je o to, aby sněm nezměnil to, co by si národ jinak přál. Tedy oktrojowání nowého wolebního zákonu jest rušení slowa, jest skracowání našich swobod. Ať nám tedy ministerské nowiny tyto důwody wywrátí! Co se ostatně wydání zákonu o náhradě za powinností poddanosti týče, o tom se naschwál nezmiňujeme, ačkoli bychom mohli i tu pěkně wyložiti domněnku swau, proč nebyl od sněmu wypracowán.


2. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Š. P. Knićanin, Autor: Havlíček, Karel
Š. P. Knićanin. Srbský generál Knićanin pochází z Gruzy w knížetstwí srbském. Gruzani jsau proslulí swými wysokými a silnými postawami, jakož neméně swau mužnau a rozhodnau powahau. Knićaninůw otec byl jeden z nejwážnějších obchodníků w okresu. Zdatný kupec w Srbsku býwá prawidelně mužem welikého wliwu národu, jmenowitě je-li obchodníkem w dobytku. Ozbrojen cestuje takowý obchodník od wesnice k wesnici a uzawírá ústně smlauwy. Wěrnost a wíra platí tam ještě wíce nežli u nás směnky. Z počátku se mladý Štěpán Petrović nechtěl jaksi s chutí oddati zaměstnání otcowu; nejsa sobě wědom ještě síly swé rejdil asi s 20–30 druhy, jichž wůdcem byl, po lesích na lowu, až se mu konečně toto rejdění znechutilo, načež se do swé otčiny nawrátil. Knićanin se narodil w r. 1809 we wesnici Kniči, odkudž pak jméno Knićanin přijal. Konečně stal se obchodníkem jako otec a dosáhl znamenitého wliwu. Jeho mužnost, síla jeho ramene a bystrost jeho oka byly wůbec známy. Žádný se s ním nemohl pustiti o záwod w běhu, jezdění aneb w zápasení; a i w tom se mu nemohl žádný wyrownati, kde se jednalo promluwiti maudré a mužné slowo. Toto wšak učinilo jej podezřelým knížeti Miloši Obrenoviči. Miloš se bál Knićanina pro jeho ráznost a populárnost. Neepřátelům Knićanina podařilo se tedy welmi snadno u Miloše jej osočiti. W r. 1832 dal jej Miloš zpautaného k sobě přiwésti a kázal jej uwězniti w naději, že žalářem zkrotí. Po 15 dnech dal jej kníže opět před se přiwésti, awšak Knićaninowa mužnost nebyla oblomena. Otewřeně mluwil k swému knížeti, neboť nebyl si žádného prowinění powědom. Důwtipný Miloš poznal rychle wysokau cenu tohoto muže, i snažil se, aby si jej získal a přijal jej mezi swé nejbližší důwěrníky. W r. 1835 učinil jej okresním kapitanem w Jasenici a w r. 1839 wojenským náčelníkem w Semendrii. Miloš wšak w tom čase ztratil již wšecku lásku u swého národu a nemohl od jednotliwců žádné spásy wíce očekáwati. Z mužného tohoto muže stal se nedůwěřliwý despot. Též Kničanin a wšickni šlechetní odtrhli se od něho a přidali se k synowi, který ještě mladý byl a w něhož národ naději swau zakládal; a wšak zlí rádcowé připrawili i tohoto jinocha o trůn; jich wliwem stalo se jediné, že mužowé jako Knićanin osočeni a do wyhnanstwí byli posláni. Dwě léta od r. 1840–1842 ztráwil Knićanin w turecké pewnosti Widinu, kamž uprchl a kde nalezl útočiště. Kníže Alexandr ale wážil si Knićanina a učinil jej senátotem. Co senátor táhl Knićanin do boje a bojowal z wděčnosti za Rakausko, které někdy jeho bratřím útočiště a ochranu proti Turkům poskytlo. Milerád opustil ženu a děti a spěchal stísněným bratřím na pomoc. Co w čele swých krajanů wykonal, jak mužně a hrdinsky bojowal, je swětu známo. Swými činy dobyl si čestného místa w dějinách Rakauska.


24. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [Čtyři zprávy], Autor: Havlíček, Karel
- Z welmi dobrého pramene můžeme sděliti obecenstwu našemu příčinu, proč Knićanín Prahu nenawštíwil. Když totiž z Wídně odjížděl, poslal k němu jeden ministr ( mohli bychom jmenowat který ) a wzkázal mu, že si toho wláda JMC. nepřeje, aby do Prahy jezdil. Ostatně si každý wyswětlí ještě mnohem lépe tuto wěc, až zejtra obšírněji o tom promluwíme, co se w Praze strany příjezdu Knićanína přihodilo. - Wčerejší Prager Zeitung přináší auřední oznámení, že dr. Frant. A. Brauner co jmenowaný zemský advokát w Praze přísahu při saudu appellačním složil. Dr. Brauner tedy auřad advokátský již nastoupil a má swůj byt i kancelář w Nowých alejích č. 115 w 1. poschodí. - Wel. p. Jarosl. Holowacký, známý u nás spisowatel rusínský a professor jazyka maloruského na wysokých školách Wídeňských přijel wčera do Prahy na několik dní na náwštěwu. - Máme z jistého pramene, že již tyto dni uslyšíme o potwrzení nižší reálky české, na které se přednášky započnau též 15. října. Slaužiž to k vědomosti jmenowitě oněm pánům, kteří se hodlají hlásiti za kandidáty k professurám.


1. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: V Praze dne 31. října, Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 31. října. H. B. – Dnešní německé wládní nowiny ( Prager Zeitung ) přinášejí pod názwem „ Unsere Lage “ dle našeho mínění welmi důležitý článek Wídně, jehožto auřední půwod jest dle obsahu příliš patrný, ačkoli w části neauřední stojí. Uznáwáme za powinnost swau i k wládě i k obecenstwu, abychom nenechali tento článek bez poznamenání, z kteréhožto ohledu také dříwe klademe jeho wěrný překlad: „ Z Wídně 29. října. Pozorujeme-li pilně tón a spůsob psaní mnohých zde wycházejících nowin, jsme na rozpacích, jak bychom jich obáwání, které buď zřejmě na jewo dáwají, aneb umělým spůsobem zahalují, pojmenowati mohli. Myslejí to oprawdu, anebo se jen tak stawí? Myslejí oprawdu, že ministerstwo zamýšlí ústawu podkopáwati, a upsané a swaté sliby zrušiti? Čili čelí jich jednání pauze k tomu, by swětu to namluwili? Nechceme to hlauběji rozbírati, jisto jest wšak, že naše časopisectwo není prosté wášní a newědomosti. Neb jsau publicisté, kterým „ organický zákon “ jest takowý, „ který se pauze potahuje na auřady, t. j. na administrativní ustanowení “, kteří, neohlížejíce se na neunawenau činnost wlády, pořád k nowé činnosti ji wyzýwají, a bez wšech ohledů i bez předložení wždy nerozhodnuté a nowé úlohy jí předkládají, bylo by tedy marné jím ho rozkládati. „ Ost-Deutsche Post “ se obáwá, že hrozí swobodě tisku nebezpečí, a že wšecky konstituční naděje utonau. Kdyby to w skutku prawda bylo, mohla ano směla by se opowážiti, to wyslowiti? Ost-Deutsche Post to napsala, i wychází posud. „ Presse “ se odwoláwá k císaři proti ministrům, i snaží se swobodu tisku, o kterau se Ost-Deutsche Post bojí, štítem císařskéko slowa ochrániti, při tom wšak twrdí, že zemské ústawy newstaupí již w žiwot dle slow ústawy od 4. března. „ Presse “ twrdí swá slowa s určitosti, a pročež musí býti dána na tato opowážliwá a znepokojující slowa, která mnohého lekají, určitá odpowěď. Dokuď nám známo, panuje potěšitelné srozumění mezi mocnářem a mezi ministry, mezi raddau a mezi korunau. Wšickni znají aučel, který mají dosáhnauti. A tento aučel jest, aby swoboda na dlauho byla organisowána, aby železnau wytrwalostí wšecky demagogické, separatistické a federalistické snahy byly potlačeny, aby byla zřízená čerstwá, intelligentní a sprawedliwá zeměspráwa, i aby pořádek a blaho byly pojištěny a zachráněny. Nezměnitelnau zásadau wšeho počínání wlády zůstane ústawa od 4. března. Bude sprawedliwě ano do slowa wyplněna. Wšecky zemské ústawy, ano i ústawa lombardsko-benátská, která jest bez odporu nejobtížnější, budau ještě tohoto roku zákonně prohlášeny. To jest odpowěď na tyto žaloby. “ – Již to, že tento článek, ačkoli hlawně čelí proti Ost-Deutsche-Post a Presse, nowinám we Wídní wycházejícím, přece wytištěn jest w Prager Zeitungu a ne w některém Wídeňském listě, zdá se nám býti zjewným důkazem, že se za prospěšné aneb potřebné uznalo, zwláště na obecenstwo w Čechách jím působiti. Článek tento w auředních nowinách pronešený podáwá nám tedy smělosti, užíti zase jednau té swobody tisku, o jejížto skutečnosti nás tento článek nawzdor zkušenosti a wojenským saudům ubezpečuje. W Rakausích jest pro prawau swobodu tisku příliš nepřízniwá půda a sice pro jistau zcela zwláštní okolnost. W Rakausích padá se snadno pronešením jistých prawd do podezření aneb jíž zrowna do obwinění z welezrády. W jiných zemích ( ku př. we Francauzích ) jest o každé straně politické jisto, že chce udržeti a zwelebiti wlast swau, w Rakausích ale jsau strany, o nichž to nade wšechnu pochybnost jisto jest, že Rakausko chtějí zničiti. W takowém pádu jest ale již dílem proto nebezpečeno se wší upřímnosti o prawém stawu wěcí promluwiti, dílem ale zas wláda sama užíwá proti některým jí osobně nemilým prawdám toho prostředku, že je za welezrádné prohlašuje, třeba byly nejlépe míněné. W takowém pádu je ku př. sama naše strana. W nejnebezpečnějších dobách říše rakauské oswědčila strana naše skutky swau upřímnau wůli zachowati Rakausko, a jak dalece tyto skutky naší slowanské strany oprawdu k zachowání Rakauska přispěly, o tom necháme pozdější nepředpojatý dějepis rozhodnauti: neboť strana ta, která se s nynější naší wládau za stejně smýšlející wydáwá, ráda twrdí, že jenom armáda rakauská zachowala Rakausko, zapomínajíc již na powolání rusko-slowanského wojska. Připomínajíce tyto slowanské zásluhy, nechceme se tím snad chlubiti, nýbrž předhoditi jen nynější wládě její nesprawedliwost, s kterau počala se hned naši stranu za rewoluční a destruktivní protirakauskau prohlašowati, když podle swého smýšlení samostatného přinucena byla oposičně wystupowati. To samé myslím, že se říci může o našich nowinách, ba byly doby, we kterých naše nowiny wíce patriotismu projewily než wláda sama, byly doby we kterých se naše nowiny proti destruktiwní wládě rakauské ku prospěchu Rakausku samého opírati musely ( ku př. Pillersdorf, Frankfurt ). Že jsme ale w každé době odhodlanosti měli proti přemrštěným a destruktiwním snahám wystupowati a sice s dobrým prospěchem, w tom se můžeme odwolati wždy směle na předešlé swoje listy. Přece wšak jsme byli od wlády od té doby, co sněm říšský rozpuštěn jest, ustawičně pronásledowáni, dříwe cestau konstituční, pak ale, když tato wládě neslaužila, wojenskau mimozákonní; neboť každý wí, že obležení Prahy není wlastně nic jiného než zrušení swobody tisku w Čechách. Snažili jsme se sice i we stawu obležení swau předešlau tendencí zachowati – ale ustawičné stíhání a wyslýchání u saudu wojenského, zákaz nowin našich, wězení, wýhružky wypowězení z Čech atd. to byly nástroje, kterými jsme z weliké části odstrašeni od wolného užíwání swobody tisku, a kterými také zastawena jest weškerá skoro politická činnost naší strany. Těmito skutky wlády nabyly jsme my praktického přeswědčení, že se w Praze nejedná o potlačení destruktiwních aneb rewolučních žiwlů, nýbrž že ani liberální strana, je-li oposiční, nesmi swobody tisku užíwati. Zawede-li se ale censura auředně aneb musí-li redaktor sám censorský auřad u swých nowin zastáwati Dejme tomu, žeby se i sám redaktor osobně trestů neštítil, ale což jemu wšechno platno, když mohau být nowiny jeho docela zapowězeny, a jeho strana třeba na dlauhý čas wšelikého weřejného organu zbawena, tak že přinucen jest z dwau zlých menší si wywoliti, a sám si censuru ukládati!, w tom sice jest ještě nějaký rozdíl, swobodau tisku ale se to jmenowati nesmí. Třeba byl sebe přísnější zákon o tisku, přece se swoboda tisku i w tom obmezení udrží, jen když wím jak daleko se mohu dle wýměru zákonu pustiti: ale když se u wojenského saudu pauhým mnohosmyslným slowem „ aufreitzendes “ wšeliké články dle osobního náhledu některého pána aneb některých pánů zatracují a trestu podrobují, tam již přestalo práwo a nastala libowůle, člowěk není trestán za přestupek, nýbrž jen za swé mínění, které může býti tak dobré a státu prospěšné jako mínění wojenského saudu, jen že se s tímto nesrownáwá. Myslíme tedy, že by toto zde řečené zatím mohlo wladě poslaužiti pro wyswětlení té nedůwěry, s kterau mnozí k ní hledí; kdybychom se nemuseli obáwáti zapowězení swých nowin, mohli bychom snad docela důkladně tuto nedůwěru osprawedlniti. Caeterum autem censeo obsidionem esse tollendam.


6. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [polemika s Prager Zeitung], Autor: Havlíček, Karel
Jsme opět s wládními nowinami w rozepři stran rakauského wplywu w Němcích. Prager Zeitung we wčerejsím čísle wywracuje náš článek sepsaný proti domnělé wojně s Pruskem, a prawí nám, že Rakausko nejen k wůli prospěchu rodiny císařské, nýbrž ze státních ohledů musí udržeti wplyw swůj w Německu; že totiž Rakausko o to dbáti musí, aby nebylo jakožto středoewropejská moc degradowáno, aby se moc středoewropejská nenaklonila k jedné straně, ( rozuměj k Prusku ) odkudby pro budaucnost Rakausko seslabeno bylo, poněwadž by se na Prusko wždy wíce nasadilo. Jmenowitě nám dáwá Prager Zeitung na srozuměnou, že by německé krajiny z Rakauska potom taužily po spojení s Německem, nebo což jedno jest s Pruskem, a že by to práwě nám Slowanům na ujmu bylo. Přiznáwáme se, že nemůžeme uznati prawdiwost těchto důwodů w Prager Zeitungu pronesených, a že jmenowitě nemůžeme nikterak widět w Prusku nějaké nebezpečí pro Rakausko. Dejme tomu, žeby w nejlepším pádu ( který wšak skoro za nemožný pokládáme ) wšechny ostatní země bývalého německého Bundu kromě Rakauských k Prusku se připojily, jaké jest w tom nebezpečenstwí pro Rakausko? Není Rakausko samo pro sebe důstatečně weliká mocnost? neni ještě přece wětší mocnost než celé ostatní Německo dohromady? Chceme tuto swé smýšlení projewiti bez obalu, w té naději, že nám nebude na zlau stranu wykládáno. My totiž myslíme, že wláda rakauská jenom proto si wplyw w Německu udržeti a zwětšiti hledí, poněwadž skrze tento wplyw chce udržeti rakauské německé národy pohromadě. Odjakžiwa panowala dříwe u wlády rakauské zásada, že se Rakausko, z tak rozmanitých národů sestawené jinak než mocí pohromadě udržeti nedá. Když se ale wláda rakauská přece ubrániti nemohla swobodě konštituční, a když hned s prwním rozkwětem této swobody wypukla u některých národů rakauských tauha po auplné politické samostatnosti a tudy po odtržení se od Rakauska: což diwu že se snad rakauská wláda počala ohlížeti po nějakém spojidlu bezpečném. My myslíme, že toto přirozené spojidlo Rakauska jest wzájemnost kmenů slowanských, onen od nás již dáwno objasněný malý panslavismus; rakauská nynější wláda ale myslí, že toto spojidlo nemůže býti žádné jiné, než němectwí, z čehož pak owšem u wšech německých národů w Rakausích powstati musí obáwáni před systematickým, wolně, ale jistě pokračujícím zněmčením celé říše, které nám bez toho mnohé německé orgány méně neb wíce zřejmě ohlašují a ku kterému také we mnohých krokách wlády patrný směr pozorujeme. Proto owšem nejen slowanské národy nýbrž i Wlachowé, Maďaři a Rumuni budau wždy pro samostatnost Rakauskau a proti wšelikému swazku politickému s Německem, poněwadž w tomto swazku widí pro swau národnost nebezpečenstwí. Těší nás, že alespoň u Slowanů rakauských sama Prager Zeitung uznáwá tuto nechuť ke wšelikým spolkům s Německem: to ale pochopiti nemůžeme, kterak potom ze státních ohledů potřebuje Rakausko wplyw w Němcích. Státní ohledy nemohau býti než takowé, které si přejí národowé, co si ale wětšina národů nepřeje, kterak to může být státním ohledem? Aneb se snad powažuje naše nynější ministerstwo za poručníka nezletilých národů rakauských, kterýžto poručník lépe než schowanec jeho má wěděti, co jest prawý prospěch schowanců? Zdá se podle wšeho, jakoby ministři naši skutečně takto smýšleli, že oni lépe musí znát prawý náš prospěch než my sami: w takowém pádu by ale naše wláda spíše patriarchální než konstituční nazýwati se měla. Kdykoli poukazujeme na wzájemnost národů slowanských jakožto na pewný swazek jednoty konštitučního Rakauska, wždycky protiwníci naši, ku kterým owšem bohužel i wládu samotnau počítati musíme, wykládají naše slowa tak jakoby jsme žádali poslowanštění Rakauska nebo alespoň naší nadwládu. Zdá se nám ale, že nikdo upřimý nám takowau předhůzku ani dělati nemůže, hlawně proto, poněwadž jsau Slowané rakauští již na wíce kmenů a literatur rozděleny, a tudy ani moci nemají jiným s nimi w Rakausích spojeným národům křiwdu činiti. Práwě proto, že nad jinými panowati nechtí Slowané, práwě proto žádají sobě foederační spojení, a brání se proti centralisaci, z které patrně hegemonie ( přednost ) německá následowati musí. Dejme ale tomu, aby ještě Rakausko hegemonii w Němcích si dobylo, pak teprwa jest nadwláda žiwlu německého w Rakausích ztwrzena a zpečetěna, a ostatním německým národům přestane býti Rakausko milým domowem. Z této příčiny přejí si také hegemonii rakauskau w Německu wšichni lakotiwí a zůřiwí Němci, kteří ustawičně o Dunají a Černém moři, o pudu německém na wýchod, o podmanění Čechů, o zněmčení celého Rakauska a t. d. mluwí a píší: oni totiž myslí, že skrze tuto hegemonii Rakauska w Němcích stanau se Němci páni w Rakausku. — Poctiwější strana w Německu která umí také šetřiti práwa jiných národů, přeje si hegemonii pruskau: neboť skrze pruskau hegemonií docílí se alespoň jednota wšech Němců wyjmauc Němce w Rakausích, kteří by ale skrze foederativní ústawu w Rakausích nabyli úplné národní samostatnosti. Tato sprawedliwější německá strana ( nazwaná maloněmeckau ) owšem si také přeje jednotu politickau wšech Němců, poněwadž ale patrně widí, že se k wůli tomu Rakausko rozpadnauti nemůže, že s druhé strany wětšina neněmeckých národů w Rakausích k politickému swazku, s Německem nikdy neswolí: spokojuje se jen tak nazwaným Malým Německem pod pruskau hegemonii. My nemůžeme nikterak widěti nebezpečí a ujmu Rakauska w tom, kdyby třeba i celé Německo k Prusku náleželo, což jest owšem pád, když wšeckny okolnosti rozwážíme, prozatím zcela nemožný. Až posud byly hlawní mocnosti ewropejské Anglicko, Rusko, Francousko, Rakausko a Prusko: tento poměr zůstane opět takowý a jenom na Rakausku bude záležet, aby časem swým moc swau rozmnožilo na té straně, kde se rozmnožiti dá, w Turecku, aby šťastnau, každému národu milau ústawau lákalo k sobě národy turecké. To jest cesta na delší čas, ale jistá, kdežto hegemonii rakauskau w Německu, skrze kterou by owšem Rakousko se státi mohlo prwní welmocí swěta, za wěc nebezpečnou, za hazardní hru powažowati musíme. Na papíře owšem wypadá takowá moc asi s 60 milliony obywatelů, we středu Ewropy s obau stran moře, s hlawními řekami a t. d. welmi krásně: když ale powážíme ty kausky, z kterých by byla násilně sešita; když powážíme nechuť a zarytost skoro polowičky neněmeckých národů, násilně připoutaných, proti tomuto swazku; když powážíme hojnost wnitřních nepřátel a nejrozmanitějších stran rakouskou hegemonii uražených a zkrácených; když powážíme kolem do kola samé nepřátelské sousedy a některé nich mocné mající množstwí tajných přiwrženců mezi bezděčnými občany této weliké středoewropejské, německé říše; když prawím wšechno toto powážíme, nemůžeme wěru ani nejhoršímu nepříteli swému přáti, korunu této nowé říše, která zajistě ani dost malý wěk nepřežije, kdyby se podařilo třeba zbudowati ji. Zdánliwé sláwy a to jen na čas, by nabylo Rakausko skrze hegemonii w Němcích, ale wnitřní sílu by pozbylo. Což nejsau poměry naše domácí dost pomatené, že ještě do cizích pletek se míchati máme? Což není celé obezřetnosti zapotřebí k uspořádaní Nowo-Rakauska, že nám ještě času a sil zbýwá cizí hospodářstwí zřízowati? My jsme přeswědčeni a snad i ministerstwo naše, že rakauský řišský sněm nikdy nepotwrdí takowé spojení Rakauska s Německem: powažujeli wšak naže nynější ministerstwo tuto wěc za nějaký důwod, netraufáme si ani wyslowiti. Že by ale konštituční ministerstwo na míněni sněmu ohled míti mělo, zdá se nám zcela slušné alespoň nebuřičské mínění.


8. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Komentář k úřední zprávě od hr. Thuna], Autor: Havlíček, Karel
S newýslowným podiwením a můžeme říci s úžasem čtli jsme dneska we Wídeňských nowinách auřední zpráwu od hr. L. Thuna dne prwního čerwence z Prahy k ministerstwu zaslanau, že prý zde w Praze auplná swoboda tisku panuje a jen známým ministeriálním provisorním zákonem obmezena jest. Nám ale od J. Ex. samého hraběte L. Thuna oznámeno bylo, že po čas obležení onen provisorní zákon o tisku neplatí, a hroženo nám jest „ nepříjemnostmi ". Od té doby dnes jest už sedmý čerwenec, nám redaktorům nic jiného oznámeno nebylo! Jak si to máme wyswětliti? Jest to opět Missverständniss? Očekáwáme, že nám naše wládní nowiny o této okolnosti nějakého wyswětlení podají. K. Hawlíček. redaktor Národních Nowin.


12. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Školy opakovní - poznámka., Autor: Havlíček, Karel
Školy opakowní Toto pojednání přednesl důstojný děkan a vikář Náchodský pan Josef Regner, učitelstwu swému při schůzce konferenční. Spěcháme důležitá slowa muže tohoto, o každý dobrý pokrok we wlasti naší horliwě pečliwého, uweřejniti, poněwadž hodna jsau, aby je wážené učitelstwo naše nejen w jedné krajině, nýbrž w celé zemi bedliwě uwážilo na mysli, a dle nich se řídilo, čehož se také aspoň od wzdělanějších pánů učitelů pewně nadějeme. ( Redakce ).


30. červen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [dvě satirické zprávy], Autor: Havlíček, Karel
– Dwa němečtí misionáři PP. Leipoldt a Zahn nalezli w Africe u prostřed kolonie angl. na předhoří dobré naděje, daleko od hlawního i jiného města, pekařského towaryše z Němec, který tam u sedláků učitelstwí zastáwaje dítky jejich cwičí. Zastali jej práwě učícího dwa chlapce selské, od nichž od každého měsíčně 19 prusk. tolarů dostáwá; má tedy ročně od obau sedláků dohromady 456 tolarů pruských s bytem a prádlem. – Z toho následuje, že w Africe učitelé wděčněji placeni jsau než w Ewropě, a já bych se warowal našim triviálním p. učitelům wěc tuto powědíti, aby nám pak po chwíli wšichni ze země newytáhli. Čtyry sta, padesát, šest tolarů na rok! a jen od dwau sedláků! – A u nás? – Inu za málo peněz špatná muzika! – – Nejznamenitější wynález z ohledů literárních jest zásluhau jistého anglického chemika. Tento wynalezl totiž spůsob, potištěný papír zase obrátiti w čistý, na kterým se opět z nowa něco jiného tisknauti může. Jak wěci za našich časů stojí, zdá se mi wynález ten důležitější než Gutenbergůw. Tak se alespoň mnozí spisowatelé hříšníci a hříšné jejich knihy opět očistiti mohau od černoty hříchů swých, a budau bílí jako beránci. Jaká útěcha, že ku př. skwostné welínowé wydání bídných básní bohatého usurpatora básníka aspoň zas wymazáno a něčím maudřejším potištěno býti může! O šťasten každý, kdo se zaslíbeného wěku toho dočkal. – Teď jen kdyby někdo ještě proti kobylkám a koncertistům nějaký prášek wynašel!


15. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [poznámka k oznámení o jiném moravském názvosloví u státní správy], Autor: Havlíček, Karel
Poznamenání. Litujeme welice, že se Morawa nedrží stejného názwoslowí s námi. Nač dělat různice w písmě? K čemu se má Bezirksgericht w Čechách jmenowati okresní saud a na Morawě županstwo; prokurátor u nás zástupce a tam náměstník? Musíme pomysliti, že nám jde o auřední sloh a stálé auřední wýznamy, ne ale abysme ukázali bohatstwí naší řeči.


20. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Zůstal-li sněm říšský při §§. 14 a 15 na půdě církevní?, Autor: Havlíček, Karel
Zůstal-li sněm říšský při § §. 14 a 15 na půdě církewní? Sněm Frankfurtský nic důležitého newyřkl o wěcech náboženských. Wíce učinil sněm náš říšský. W Kroměříži, widauce zástupcowé národů, žeby při absolutisticko-aristokraticko-feudalistické spráwě církewní prawá swoboda obstáti nemohla, řádně a neohroženě čehož swobodné obci strany církwe zapotřebí jest, powěděli a w § §. 14. 15. ustanowili. Nebylo jich tajno, že weškerá aristokratie kněžská majíc mocné přízniwce w ministerstwu na ně hledí a rokowání o nadzmíněných § §. dočkati se nemohla, aby jižjiž sněm se rozcházeti widěla. Pod záštitau posud mocných hierarchů i jiní zlobiwě na sněm pohlíželi a nemile to nesli, že swětáci! do swatyně se díwají a trusy wěků starých z ní wymítají. Poslanci wšak učinili, jak za dobré uznali; učinili tak, protože wětšina kněží i nekněží s wýrokem jejich se snáší, ano že ku wzdaru církwe a státu poměry obau těchto w § §. ustanowiti zapotřebí jest. A kdož by jsa ducha přímého a čistě církewního toto sám nepoznáwal? Neníť láska wýkwět křesťanstwí a nepochází z ní rownopráwnost, a nezamítá se tudíž wšeliké násilí swědomí a nucení k bohulibým činům ( §. 14 )? Aneb má jinak státi církew we státu nežli jako společnost, kterážto wždy pod zákonem, ochranau státní býwá? Aneb nepřináleží církwi předstawené swé samostatně woliti a spráwu nad jměním swým wésti ( §. 15 )? A proto snad, že takto ustanowil, sněm není wýrok jeho dobře církewní? Jeden ( ze sněmu bohužel ), který nejen tajnosti psaných ale i litých kanónů zná, obwinil celý sněm z kacírstwí, jakoby nowé náboženstwí byl dělal. Diwno, že takto swobodomyslný duch jeho ústa jemu přikřiwil, a w nejwětší servilnosti se ukázal! Podle § §. 14. 15, by se owšem nowé kanonikům ( zákony církewní ) psáti a učiti muselo, ale náboženstwí by zůstalo, jakým po wšecky wěky při wšech zewnějších proměnách býwalo, t. Kristowo. Jenom biskupowé měli o sobě a o lidu jinak smýšleti, jinak měla se hodnost duchowenská ceniti, jinak jměním církewním mělo se nakládati; při wšem ale měla církew t. duchowní blaho wšech wěřících získati, práwa její měla býti obnowena a pojištěna, synody — ty měly se nawrátiti a w nich ne jednotliwci, nýbrž celá církew we wšech swých záležitostech zastaupena a tím spůsobem, nemálo již chřadnaucí církwi k žiwotu napomoženo býti. Wše tedy, co w § §. 14. 15. wysloweno, sauhlasí se zásadami učení Kristowa, dle čehož i církew w dobré spojení se státem se stawí a — proto wětšinu mínění pro sebe má a míti bude. Má-li se církwi pomoci, musí se jí celé a auplně pomoci, — in capite et membris ( we hlawě a w audech ) musí se w ní obnowa státi. Na to nalehal sněm a nakreslil k tomu cestu přímau w § §. 14 a 15, a hinc illa lacrimae — tím se stal urážkau pro ty, kteří přímé cesty nemilují. Kdo by ale sněm z urážky proti náboženstwí, proti církwi winiti chtěl, že takto w § §. 14, a 15 žákladních práw obce swobodné we wěcech náboženských ustanowil, prozrazowal by, že jemu o wěc dobrau — ani o zdar církwe, ani o zlepšení státu dle prawdy a swobody nejde; aneb že newí co princip učení Kristowa, čistého katolicismu. Sněmu říšskému i w této záležitosti zůstane w paměti lidské newywratná památka, a co poslanec dr. Rieger práwě z hlediska katolického, jakožto slowa posledního zápasu se lží a otroctwím celému swětu powěděl, byť i ihned skutkem nebylo, časem swým jistě se prowede. Kámen, kterýž zawržen byl od stawitelů, bude kamenem uhelním w budaucí budowě obnowené. Nebylo posud nikde sněmu, kde by národowé w záležitostech církewních tak zastupowáni byli, jako w Kroměříži, w malém sice ale Bethlemu podobném městě. Wděčná zůstane sněmu našemu památka we srdcích wšech prawdy a swobody milowných wlastenců i katolíků. Co pro občanskau, co pro církewní swobodu učinil, neučinil nadarmo.


13. únor 1846, Zdroj: Česká včela, Část: [Poučné články], Titulek: Kapitola o kritice. (Pokračování.), Autor: Havlíček, Karel
Kapitola o kritice. ( Pokračowání. ) Mnozí lidé a kromě toho také Topolowský drží kritiku za zcela zbytečnou, aneb za škodnou wěc, a aspoň nejméně za maření času. Hanět a posuzowat to prý že dowede každý, ale sám napsat, to prý je těžká wěc! Proti tomu se dáwelmi mnoho a rozmanitě namíati podle kontextu: namítati. Předně že nedowede každý hanět ani posuzowat, aby totiž, nerozumíli wěci, tou hanou a posouzením sám sebe wíce nezhanobil. Neboť pouhá hana, pouhý úsudek nemůže w kritice žádného místa míti, a máli oprawdu nějaké platnosti, nemůže to jinák býti než podepsáním známého uznaného jména, kterému k wůli se ten úsudek důwěrně bez důwodů přijímá. Takowý ale úsudek pouhý bez důwodů byť by si od nejslawnějšíhospisowatele pocházel není kritika. Za druhé není kritika, jak již obyčejně lidi tomu slowu rozuměti chtějí, jenom pouhá hana. nýbrž posouzení, a při posouzení může se chwáliti i hanět. Za třetí není zapotřebí aby kritik to, co posuzuje sám lépe napsati dowedl. Již Lessing, jistě kritik a spisowatel z nejznamenitějších jeden, takto soudil; ba ještě i kritikům radil, aby pronášejíce úsudky swé o wadách spisů, nikdy neudáwalispůsoby, jak by se nedůstatkyoprawiti mohly, to prý že již není ani powinnost ani potřeba. Zdáloby se že tato wěc tak patrna a pochopitelna jest, žeby ani nikomu napadnouti nemohlo, žádati, aby wždyposuzowatelwšechno co dobře posouditi dowede i také tak učiniti aneb dokonce naprawiti w stawu byl: a přece welmi často w takowém smyslu mluwiti slyšíme ba i čisti musíme. Což pak mám, když řeknu, že déšť tomu neb onomu škodí také i hned ten déšť zastawiti uměl? Aneb když řeknu, že mokro obuwi škodí, již takowouobuwzhotowiti, které by mokro neškodilo? Aneb nesmím dříwe říci, že jsou w některém domě malá okna, až se wyučímweškerémustawitelstwí a sám několik domů wystawím? –? – Doufám že tyto příklady dosti patrně na mou stranu mluwí, a obracejíce je k wěcem literárním uznati musíme, že ku př. člowěk který sám ani weršukowatinedowede a také neukul, přece welmi dobře w stawu jest, cítiti drsnatost, nemotornost w hotowýchwerších. Byli zajisté mužowé, kteří kromě kritik pranic jiného nesepsali a přece w dějinách literatury welmi důležité a čestné místo zaujímají. Za čtwrté ještě dodati musím, že jest napsati dobrou kritiku mnohem těžší a obtížnější práce, než mnohý jiný literární článek, jako již kromě jiných důwodů sama Matice Česká uznáwá, poněwadž kritiky w Časopise Českého Museum dwojnásobněhonorowati bude. ( To byla owšem rána do srdce mnohých, nenáwidících kritiku tak, jako netopýři swětla se štítí. ) Na zastaralou již námítku, že se kritikou odstrašují mnozí, kteří by jinák spisky swé na oltář wlasti položili atd. již mnohonáctekrát stejná odpowěd dána jest. My zde jenom přiostříme tolik, že o takowéchoulostiwéwlastence, kteří se jen proto k literatuře české připojili, že snad lehčeji chwály dojíti mohou než jinde, že o takowéprawím, není co státi. Ostatně se člowěk, kterému již spisowatelstwí w krwi leží, a kterému se trochu jasnosti w hlawě blyští, ničím na swětě, ani zákazem, ani strachem o wýžiwu, a následowně ani kritikou odstrašiti nedá. Na jinou ale námítku chytráků, že totiž kritika proto zbytečná jest, poněwadž dobrá kniha i bez ní průchodu najde, a špatná i tak zapomenuta bude: činíme ale opět swůjnáwrh; totiž, aby tito pánowé tedy ani spisy swé sami newychwalowali, ani od swých přátel wychwalowatinenecháwali, ba aby se i wychwalných mnoho přislibujících. a mámiwých titulů na knihách swýchzdržowali. Pokawádale to neučiní, musí se s druhé strany i prawda nemilá o spisech jejich pronésti, aby se nikdo – nenapálil. Samo sebou se již rozumí, že pod prawou kritiku ani kritik jméno swé podepsati nemusí, proto že na tom nic nezáleží, od koho úsudek pochází, když důstatečněodůwodněn jest. Tenkrát ručí onen úsudek sám za sebe a nepotřebuje garantii známého welikého jména. Namítá-li se něco proti kritice, máto být wždy jen proti tomu co w ní psáno stojí, o osobě sepsawšího ji nikde zmínky činiti potřeba není: ze samé kritiky dá se již poznati jeho zkušenost, a schopnost w té wěci. Zkušenost wšak a wyzralost úsudku není následkem pouhého stáří, sice by byl dubowý špalek nejlepším kritikem i spisowatelem. Tolik námítek zdálo se nám zapotřebí podotknouti, než se k jádru wěci samé dostaneme. Owšem že se tyto námítky jenom proti hanliwé kritice činíwají, poněwadžchwálu i nezaslouženou každý rád do kapsy wstrčí ale hana i nejzaslouženější jest wždy pro pohaněného neberný peníz. ( Pokračowání. )


16. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o nové polské mluvnici, o odmítnutí funkce prof. Trojanem, o osvětlení staroměstské radnice v den císařových narozenin], Autor: Havlíček, Karel
— S radostí podáwáme z bezpečného pramene čerpanau zpráwu, že co nejdříwe wyjde tiskem: „ Polská mluwnice “ od p. prof. Praw. Kaubka. Cítili jsme welice potřebu takowé mluwnice, neboť mluwnice polské, které máme, jsau z wětší části nedostatečné ( mluwnice p. Hankowa jest wíce pro filologa ), a od p. professora Kaubka dá se něco wýborného očekáwati. Takto tedy bude naše literatura w nejkratším čase obohacena dwěma důležitými spisy od p. prof. Kaubka, jejž wšickni literatury české pěstitelé a přátelé mají za spisowatele bohatě nadaného, w čem že se nemýlí, zajisté dokáží řečené dwa spisy, jeden totiž w oboru wědeckém: „ Polská mluwnice “, a druhý w oboru básnickém: „ Jiříkowo widění “. O tomto posledním spisu musíme k zamezení wšelikých neprawdiwých powěstí a marných nadějí podotknauti, že toto „ Jiříkowo widění “ jest „ Cesta básníkowa do pekla “, tedy tatéž báseň s dwěma názwy, což budiž obzwláště k poučení těm řečeno, kteří čtauce zpráwu w čís. 54 Nár. N. Weč. L., že p. prof. Kaubek wydá báseň: „ Jiříkowo widění “, myslili, že snad wyjdau obě básně „ Jiříkowo widění “ i „ Cesta básníkowa do pekla “ najednau anebo po sobě. — W sobotu dne 18. t. m. bude w letním diwadle: Cisař Josef se slawní předehrau ku poctě J. C. Msti Františka Josefa. — Jak wůbec známo, wydal purkmistr Pražský p. dr. Waňka oswědčení, že nechce nabízeti k nižádnému hlučnému neboli skwostnému slawení narozenin J. Mstí panujícího císaře Fr. Josefa ke dni 18. b. m., anobrž že wyzýwá toliko k dobročinnosti zwláště o prospěch spoluměšťanů schudlých; bylo to patrné omluwení, proč nebude oswětlení města, aneb že se aspoň radda k tomu nepřičiní. Tu wyskytl se z nenadání — nawzdor onomu oznámení ne-li práwě za příčinau jeho — p. Friedland, ředitel zdejší plynárny, nabízeje se, že na pawlánu radnice dne 17. wečer tisícem rozličných plamínků a sice na swé wlastní autraty postawí „ korunu říšskau “. Radda užší ( měšťanský wýbor 24 audů i s 12 náhradníky ) zamítla jednohlasně podání učiněné, jednak že dosawad ani nestáwá žádné koruny říšské, kromě koruny německé, kteráž u nás bohdá nikdy nebude oslawowána, jednak ale, kdyby snad i cís. koruna domácí za korunu celé rak. říše powažowati se chtěla, žeby to snadno mimo jiné ohledy proti wůli obecní wykládáno býti mohlo ku prospěchu oktrojírky; pak také že nechtěla se obec hlawního města w králowstwí českém dokonce zdobiti péřím cizým, an beztoho w časopisech již hlásáno jest, že celá úprawa náleží p. Friedlandowi. Aby wsak usnešení takowé nebylo chybně wykládáno, uzawřel týž wýbor opět jednohlasně, že sám ke dni 18. t. m. radnici staroměstskau na wlastní autraty obce spůsobem obyčejným oswětliti dá, nikoli pak jiné obecní domy, aby se nezdálo, jakoby tím přece donucowati chtěl k následowání. Musíme doložiti, že si radda městská wýborně pomohla we swém chaulostiwém postawení: oswědčí tak za celé hlawní město řádné konstituční smýšlení: úctu i příchylnost k osobě J. Msti císaře a krále, třeba se neshodowaly náhledy její s nynější wládau, aniž sobě co zadala w ohledu poslednějším.


16. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: [Rekviem za Jungmanna - poznámka]., Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Dod. Red. Známo totiž, že pro requiem za J. C. M. zesnulan Parmenskau wéwodkyni, které se w tomtéž chrámě konaly, musely být služby boží za J. Jungmanna odloženy.


16. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraničné zprávy., Titulek: O zákonech obilních v Anglicku., Autor: Havlíček, Karel
Zahraničné zprávy. O zákonech obilních w Anglicku. ( Dokončení. ) Dolejší sněmowna ustanowila častokráte wýbory k wyšetřowání ustawičných stížností, které k ní na smutný staw rolnictwa docházely – ale wše to nic neprospělo. Je to arci jistá prawda, že na obilí, nemělo-li panstwo na hospodářských užitkách skráceno býti, tak přirážet muselo, aby quartr pořád za 70 – 80 sh. byl; ale tím se děla k wůli několiku boháčům, nesprawedliwost wětšině národu. Nebo Angličanům kwete štěstí na wětším díle zahraničným obchodem; a wšak při nynější wywinutosti průmyslu na pewnině nemůže se odbyt anglického zboží leda patrnou laciností proti jinozemskému zboží udržeti; láce pak we zboží jen lacinějším žiwobytím obstojí. Lid to hořce cítil a již r. 1822 začalo se kwašení, které ministra Huskissona pohnulo, mezi protiwnými stranami o smír se pokusit. Huskisson wynalezl měnící-se škálu, dle které by se clo takowou měrou zwětšowalo, jakou by cena obilní se menšila. Canning se uwázal w její wywedení a prowedl roku 1828 w obecní sněmowně náwrh, který od Wellingtona w lordské we spůsob ochranného systemu ( který w tom hlawně záleží, že na cizí zboží weliká cla ukládají, aby se domácí průmysl před cizou konkurrencí ochránil ) a později od Sira R. Peela r. 1842 a 1846 přejinačen býl. Měnícím-se clem se nepomohlo, a domácí obchod jen utrpěl. Nebo dowážení z ciziny začalo na jaře, když se osení špatně ukazowalo, a když lepší powětří a naděje na dobré žně nastala, pospíšili si cizí obilníci, aby ještě za nízkého cla wyprodali, a tak se na škodu domácím hospodářům zásoby množili, a když se obilí neurodilo, nastala bez potřeby drahota. Z jiné strany trpěl obchod domácí tím, že se za cizí obilí penězmi, ne pak průmyslowými wýrobky platit muselo, čímž ouwěrek w zemi welice utrpěl, kdykoli w čas neourody tolik peněz ze země šlo. A přece se pořád myslelo, že wěci jen w neúrodných letech, tak nepřízniwě wypadají, w ourodných že zem swým obilím wystačí. Že to pouhý klam, dokázala r. 1833 od obecní sněmowny ustanowena komise, která nalezla, že zem w průřízu méně obilí plodí, než potřebuje, že se tomu nedostatku dowozem z Ir newyhowí, a tedy že při obstojných ourodách spojená králowstwí bez cizého obilí být nemohou. A nejnowější statistické spráwy tomu naswědčují, nebo od padesáti let je poměr dobrých a obstojných žní k špatným jako 11:14. Při takém stawu wěci nemohou se obilní zákony udržet. Weliký spolek proti nim zřízený ( anticornlawleague ) přiwedl weřejnost k dobrému toho wšeho poznání a weřejné smýšlení stojí o zrušení. Minister Peel zasadiw se o přewrhnutí zastaralé, občanstwu škodliwé politiky, slouží weřejnému smýšlení, bída w Irsku jen za zámínku se bera. Náwrh Peelůw jest: tři léta má být wybíráno stálé clo čtyr sh. z quartru, dokudby nebyl quarter za míň než 54 sh. Kdyby mělo na obilí ještě wíc opadnout, přirazí se na cle wždy jeden sh., kolikrát obilí o 1 sh. zlaciní. Po třech letech se clo zruší. Prowedením Peelowa náwrhu, o čemž již nelze pochybowati, nastane nowý pořádek wěcí w Anglicku i w občanském i w obchodním ohledu. Nebo když panstwo zrušením obilních zákonů přinuceno bude nájemníkům slewiti, aby mohli s jinozemci záwoditi a orba hrubě neklesla, zlacinějí panské statky, a zadluženým statkářům bude odehráno. A když lordowé k zwelebení orby lepší wýhody – délší nájmy totiž, nájemníkům powolí, stanou se tito neodwislejšími, a působení panské zwláště na parlamentní wolení se znamenitě podetne. Co ale pak bude, až oslabená šlechta demokratstwu ustoupí, nelze předwídati. Za to ale nastanou kupectwu a hospodářstwu stálé a dobré časy. Anglický hospodář neztratí s obilními zákony ničehož, nebo co dříwe získal, to bylo pánowo. Zbawen welikých nájmů, a moha při trwalejším sezení na jednom gruntě role základněji zwelebowat, bude moci s cizími obilníky prospěšně záwodit, opanuje trhy obilní, a na cenu si nebude muset také stýskat. Anglické obilí owšem nikdy tak laciné nebude, jako na baltickém pomoří, proto že w Anglicku podnebí wlhké, wýsluní nečasté, půda mokrá je, a wysušení do welikých peněz jde. Ale při tom se nesmí přehlédnouti, že ouroky z kapitálů na anglickou půdu wynaložených, obilí sice zdraží, a wšak na cizím obilí že se skrze příwoz hodně přirážet bude, a tak na anglického hospodáře žádna ujma, ba spíše prospěchy čekají. A za neurodných let nebude obecnost také zbytečně drahotou trpět. Ewropejcům a Seweroamerikánům se otewrou nowé trhy pro plodiny jejich, a tím získá mezinárodní obchod rowněž jako kupectwí a následowně řemeslnictwí anglické. L-ow.


29. červenec 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné Novinky., Titulek: Dvě vtipné příhody z Anglie a Ameriky, Autor: Havlíček, Karel
* – * W jistých nowinách bylo následující oznámení: „ Střídmost. Rodina na wenku žijící se nabízí, že majetného opilce do bytu a ztrawy přijme. Wynasnaží se, aby mu žiwobytí co možná nejpříjemnější učinila, a necnosti jeho po malu jej odnaučila. “ * – * Amerikánské nowiny wyprawují: „ Jistý statkář napadl na swé půdě dwanácte mužských se powalujících, i slíbil nejlínějšímu dolar. Hned jich wyskočilo jedenáct, každý se wydáwaje za nejlínějšího a žádaje slíbenau odměnu. Statkář ale dal dolar dwanáctému, který docela pohodlně ležeti zůstal, a dárce peníz podáwajícího žádal, aby mu jej do kapsy wstrčil. “


29. červenec 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Dobrá rada., Autor: Havlíček, Karel
– Dobrá rada. Anglické nowiny Daily News nawrhují, aby se na stráních powstalých prokopami pro železnice wšude wysázelo wíno. Powážímeli, jak mnoho se nyní železnic wšude stawí, a jak často se w zemi pahrbkowité prokopawati musí, čímž pak po obau stranách železnice powstanau hezké stráně, až posud obyčejně jen bujnau tráwau porostlé: nahlížíme již důležitost a platnost onoho náwrhu. Zwláště u nás ( jmenowitě ale na Morawě ) měli by si hospodářowé této dobré rady powšimnauti a ji we skutečnost uwésti.


18. leden 1848, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Žádost redakce, Autor: Havlíček, Karel
Žádost redakce. Poněwadž nížepsaná redakce, majíc we swé spráwě dwa časopisy, newyhnutelně o to pečowati musí, aby každý swým zwláštním směrem šel, ustanowili jsme se na tom ( jak již P. T. obecenstwu oznámeno ), aby Pražské Nowiny kromě zahraničných politických zpráw obsahowaly wšechno, co se našeho národního pokroku a wůbec žiwota praktického týče, Wčela wšak aby k zábawě hlawně slaužila, wšímajíc si při tom také umění a literatury jak domácí tak cizé. Práwě proto, že směr a obsah obau těchto časopisů je zcela rozličný, postarali jsme se o to, aby od r. 1848 také na c. k. poštách na každý zwláště se předplácení přijímalo pro pohodlí P. T. obecenstwa, tak aby se každý dle lepší náklonnosti swé na jeden neb na druhý a nebo na oba předplatiti mohl. Stáwá se nyní často, že mnozí páni dopisowatelé při zasílání zpráw swých časopis si wymiňují, do kterého by je rádi wtěleny měli, což se ale welmi často našemu plánu protiwí. Pokud w Pražských Nowinách jenom zahraničné politické zpráwy panowaly, tuť owšem wšechen wlastenecký žiwot míwal místo we Wčele. Nyní jest wěc jiná, Pražské Nowiny jsau z dobré polowice wlasteneckým a jiným záležitostem našeho wlastního žiwota wěnowány, a proto welmi nerádi dopisy o pokroku národnosti atd. do Wčely klademe, neboť se tím pořádek obau časopisů ruší. Wčela snaží se jen při zábawě, w žertech atd. roztrušowati semeno smýšlení národního – nemůž každý býti wším najednau, a časopisům se nejlépe daří, když má každý swůj zwláštní ráz a charakter. Nowiny naše jsau organ žiwota obecního, dbající hlawně o užitečné – Wčela jest zábawník, ale český zábawník s českau hlawau, s českým srdcem, s českými nápady. Žádáme P. T. pány dopisowatele, aby k našemu i ke swému prospěchu rozdíl tento na zřeteli měli.


26. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [dodatek redakce], Autor: Havlíček, Karel
Dod. Red. Poněwadž bohužel hospodští naši a jiní pánowé, o kterých zde řeč, časopisy české nečítají, žádáme wšechny, kterým se tyto řádky do rukau dostanau, aby austně napomenutí toto co možná nejwíce rozšířili. Wždyť známo, že jsau páni hospodští k hostům swým zwláště zdwořilí, a tudy jim žádnau takowau žádost neodepřau. Zároweň přimlauwáme se i o české časopisy w hostincích, neboť tu panuje nejwětší nerownost. Kdežto jsau německé časopisy po wšech i sebe nejnepatrnějších hospůdkách jakožto wěc newyhnutelná, setkáwáme se s českými posud jen w některých znamenitějších.


22. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [čtyři zprávy], Autor: Havlíček, Karel
– Dr. Rieger, který tyto dni do Holomouce se odebral, aby tam s deputací slowanskau pohowořil, nawrátil se wčera opět do Prahy. Deutsche Zeitung rozšířila zpráwu, že bude dr. Rieger we weřejném processu redaktora Národních Nowin proti prokurátoru císařskému zastupowati. Ačkoli tato zpráwa tenkrát, když ji německé nowiny rozšířily, ani ještě prawdau nebyla, přece musíme nyní ohlásiti, že dr. Rieger skutečně redaktora těchto nowin před saudem brániti bude. – Z bezpečných pramenů se dowídáme, že se w redakci Pražských auředních nowin uwáže pan Prausek, auředník u zemského presidium, awšak jen prozatímně, pokud by se někdo jiný nenašel. – Wčera přijel do Prahy dr. Berlié, wraceje se z Paříže na jih. – Milowníkům žertowného čtení schwalujeme nowý časopis „ Brejle “, který zde w Praze nedáwno wycházeti počal. Wychází týdně dwakrát w malém quartu s obrázky.


6. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Dobře míněná slova - poznámka]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Doufáme, že nikomu nebyla naše dobře míněná slowa na urážku, neboť si dobře powědomi jsme, že bychom neradi Morawě cosi na potupu pronášeli. Red.


2. červen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Lipští novelistové, Autor: Havlíček, Karel
Lipští novellistowé. K Parnasu cesta nová, lehká; kdoby pěšky nerád šel, W Lipsku stát oslů najdete kůpy čilých. – Študent jeden na kterési universitě prawil při potkání p. pedelowi, že práwě přišel Rektor magnifikus. „ Já wím, já wím! " odpověděl tento. „ Nevěděl bych to, ale on mi uďál compliment. “ Zpomínka ze škol. – Čtvrtého dne na začátku roku prawil p. učitel ( nejstarší z druhých ): „ Zítra přinesu rákosku! Páni kolegowé mne ujišťují, že we škole bez metly nic se newywede; metla ale patří na usmrkance, pro Wás je rákoska noblejší. “ Pátého dne přišel s rukávem lewým jaksi nadmutým: „ Mám zde něco, hádejte co! Kauše to, nemá to zuby, swíjí se to, není to had – co je to? " – „ Rákoska! “ šeptali sme, jen co by nás bylo slyšet. Tento p. učitelůw slaupek aučinkowal lépe, než Voltůw slaup; komu se těžko do hlawy učení wlíwalo, neb čí prsty špatně pérem neb křídau wládly, elektrisowal mu ruce zázračným prautkem a šlo to. Neochabowal w tom léčení, aniž byl lakom, a nežádal nic než poděkowání – od žáka, od rodičů newím. Ku konci roku prowolal, kdo prý neokusil za celý rok rákosky, aby se hlásil. Byli sme tři, a dostali sme také rákosového sádla, „ aby nám slzička neukápla. “ Praktikant.


12. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Die kirchlichen Zustände der Gegenwart, Autor: Havlíček, Karel
Die kirchlichen Zustände der Gegenwart. Von J. B. Hirscher ( Tübigen 1849. ) W důležitostech církevních již mnoho tyto časy w Německu od bohoslowců se psalo; žádný wšak tolik swobodomyslných a praktických prawd nenapsal, jako zde dr. J. B. Hirscher. Spisowatel, znamenitý učenec a spolu děkan kapitolní a professor bohoslowí na wyssokých školách Freiburgských ručí wšem čtenářům za dobré katolické smýšlení swé. On dowozuje potřebu tu, aby synody netoliko z biskupů a z několika od nich powolaných, nýbrž z kněží ( wůbec ) i z nekněží ( laiků ) sestaweny byly; pak paukazuje na oprawy při mnohých wěcech w církwi a udáwá určitě, kde a jak takowéto oprawy státi se mají. Činíme tedy wel. důchowenstwo a každého, komu dobré uspořádání záležitostí církewních důležité jest, na spisek tento pozorna; tím wíce, poněwadž i u nás podobné hlasy o oprawách po wlasti naší walně se rozlehají a nutnau potřebu toho oswědčují. Myslí-li i naši biskupowé na synody, mohau i oni dobrau radu zde čísti. Kdo ještě nad rozum a potřebu wěci samé we wěcech těchto nedotkliwých autoritu hledá, má ji dojista na dr. u. J. B. Hirscherowi, kterýžto jsa w radě politické i církewní ze wšeho dobrau zkušenost má. Připomínáme spolu, že náwrhy a rady p. spisowatele s hlawními náwrhy a radami p. F. Náhlowského w brožuře: „ Versammlung von Geistlichen zu Prag “ se shodují. – Spisek má 85 stran w 8., a cena 8 Ng. Hodláme úplný wýtach této důležité knížky co nejdříwe podati w těchto nowinách.


30. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Z Kroměříže dne 27. list. Prwní weliká parlamentární bitwa jest swedena a wítězstwí zůstalo na straně naší. Lewice nepochybně pyšná na wítězstwí swé při wolbě presidenta, lehkomyslně wyzwala Prawici k odporu, která si umínila, o wšech předešlých událostech mlčeti. Známo, že jedna část sněmu ještě po tom dni, kdežto již JMC. sněm byl ( na žádost českých poslanců ) odročil a přeložil, sezení držela a dnes jmenowitě chtěla čísti dát protokoly těchto posledních dnů. Prawice, wěrná předešlým krokům swým, nemohla žádný sněm z toho času uznáwati, a tedy o žádných protokolech wěděti nechtěla. Nastal tuhý boj – Rieger a Brauner trpké prawdy mluwili do očí Lewice, která ale s neočekáwanau smělostí wystupowala, a obyčejným swým křiklawým terrorismem chtěla také zde proraziti. Jmenowitě když Rieger ironickým způsobem nazwal poslední revolucí „ glorreich “, slawnau ( jak dříwe Lewice říkáwala ), mnozí z Lewice, a jmenowitě Kudlich, křičeli: „ Owšem, glorreich! “ Hlasowání ze jména wypadlo na naši stranu s wětšinau 19 hlasů, s námi hlasowali wšichni Slowané a malá část Centrum, neboť ti z Centrum, kteří we Wídni byli zůstali, hlasowali s Lewicí. Tak jsme, může se říci, jenom my Slowané uhájili důslednost konstituční. Ministerstwo nowé učinilo dnes wyznání wíry a – diwy! celý sněm přijal je s nesmírnau pochwalau. Nedá se upřít, že tento směr, bude-li se jeho ministerstwo wždy wěrně držeti, wšem národům štěstí přinese. Proti Frankfurtu wyjádřilo se směle, proti Maďarům ještě směleji. Časy se změnily. Kdyby bylo předešlé ministerstwo we Wídni podobné wyznání strany těchto dwau předmětů učinilo, nebylo by na žiwě zůstalo!! – Awšak ačkoli celá sněmowna s potleskem přijala toto wyznání ministerstwa, ačkoli je sám Šuselka nahlas chwálil, musíme přece wyznati, že we mnohých ohledech chytře sestaweno a wysloweno jest, což se teprwa při dobrém rozwážení pozorowatí dá. My budeme raději ministerstwo z činů jeho než z řečí posuzowati. – Jako nowinku sděliti musím, že Pillersdorf prý w rozmluwě s jedním českým poslancem wyjádřil se, že proto ze sněmu wystupuje, poněwadž proti Čechům několikráte musel pro nešťastné nehody jednati jako ministr, i později. Credat Judaeus Apella! –


4. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Dva proslovy], Autor: Havlíček, Karel
Nemohauce ještě tentokrát pro mnohé překážky podati auplný popis celé slawnosti otewření slowanského sjezdu na Žofíně, podáwáme prozatím jen řeč starosty p. Fr. Palackého a řeč p. prof. Kaubka. Prwní zní takto: Čeho naši otcowé nikdy nenadáli se, co se za mládi sotwa jako krásný sen tanulo na srdci našem, co před nedáwnau ještě chwílí ani za wřelau tužbu wyjewowati jsme si netraufali, — to den dnešní oblaženým očím našim stawí již co skutek žiwaucí: Slowané bratři ze wšech široko daleko rozlehlých wlastí swých sešli se u walném počtu k nám do staroslawné Prahy, aby tu přihlásili se k weliké rodině swé a podali sobě ruce k wěčnému spolku lásky a bratrstwí. Powolán jsa wůlí jejich, wůlí Waší, pánowé moji! za starostu welebného shromáždění tohoto, ze hlubokosti wřelého srdce neméně nežli z powinnosti auřadu swého wítám Wás wšecky, jenžto z blízka neb daleka sešli jste se do přátelského sboru tohoto: Wás bratři jihoslowanští, statní Illyrowé, Chorwaté a Slawonci, Wás wyslanci hrdinného a zbožného národu srbského, Wás, jenž přišli jste s obau stran Tater nebetyčných, společní-to kolébky národu našeho, Slowáci, Rusíni a Poláci udatenstwím i nehodami rowně proslulí, i Wás bratři od Morawy, a Wás, kteří se wšech končin krásné wlasti naší české sem jste si pospíšili. Jest to cit swobody, cit bratrské lásky a swornosti, jenžto spojuje nás na místě tomto. Swoboda, kterau nyní se žičíme, není host nowý a nebýwalý mezi námi, není štěp přinešený k nám z ciziny: jest to strom samorostlý na domácí půdě naší, jest to půwodní a prworodinné dědictwí dáwných otcůw našich. Prawěcí Slowané bywše před zákonem wšichni sobě rowni, a nebažiwše nikdy po panstwí nad jinými národy, rozuměli tomuto dědictwí od jakžiwa mnohem lépe, nežli mnozí za našeho wěku chwálení kmenowé sausedůw našich, jenž i podnes tuším ještě swobody bez panstwí chápati a pojímati neumějí. Nuže, učtež se napotom od nás, kterak rownopráwnosti národů rozuměti a šetřiti se má. Tať jest hlawní úloha sjezdu našeho, abychom upamatowali pobauřený za dnů těchto swět na prostičkau ale wěkowěkau prawdu: „ čeho sobě nechceš, jinému nečiň, " — božský-to pramen wšeho práwa i wší sprawedliwosti. Weliký národ, jakowýž jest náš, nebylby nikdy lišil se půwodní swé wolnosti, kdyby w sobě sám byl se neroztrhnul, nerozptýlil, neodcizil se jeden druhému, nechodil každý po směru zwláštní a různé politiky: ale byloť toho tuším potřebí, abychom poučeni zkušeností mnohowěkau ale trpkau, porozuměli konečně a důkladně tomu, čehož nám jediné zapotřebí jest. Že jsme nyní opět dosáhli starého dědictwí swého, že jsme opět a zůstanem nawždy swobodni, za to děkowati máme předewším probuzení swému a upamatowání se w tom, co nám jediné spásu nésti může; za to děkowati máme i dobrotiwému panowníku, císaři a králi Ferdinandowi, jenž ochotně uznal a k srdci swému přiwinul práwa i potřeby naše; za to děkowati máme citu wřelému, jenž wšechny žíly we shromáždění našem probíhá: citu bratrské lásky a swornosti! Slowan jest a bude nepřemožiledlným, pokudkoli heslo spojení swobody a swornosti ozýwati se bude w srdci jeho. Heslem takowým zakládá se w žiwotě národu našeho wěk nowý a skwělý: blaženi jsme my, kteří ke slawnosti zrození jeho zde spojili jsme se. Já pak, znaje dáwní nehody a strasti jeho, a prohlédaje okem jasným do weliké budaucnosti národu mně celau duší milowaného, wolám w nadšení, zároweň muži w ewangelium: „ Nyní propauštíš sluhu swého, Pane! neboť jsau widěly oči mé spasení, kteréž si připrawil nám před obličejem wšeho swěta; swětlo k zjewení národům a sláwu kmene slowanského! “ Pánowé! mocí auřadu od Wás mně swěřeného prohlašuji a prowoláwám sjezd slowanský zde za otewřený a počatý; i zahájuji práwo i powinnost jeho, aby jednalo se w něm o dobro wlasti a národu duchem swobody, duchem swornosti a míru, we jménu staroslawné Prahy naší, jenž nás w lůně swém chowá, we jménu národu českého, jenž srdečným aučastenstwím k jednání našemu prohlédá, we jménu welikého kmene slowanského, jenž od porad našich očekáwá posilu k odwěkému swému noworození! Takž nám Bůh pomáhej! Kaubek mluwil: Mužowé slowanští! Dnes nabýwá w našich srdcích nowých sil ta wíra, že po nowých brázdách matky země dál ku předu lidské chwátá plémě! Jako ona kauzedlnice z Endoru swým mocným slowem a čarodějným prutem ze tmawého hrobu zbudila Samuela, tak archandělská trauba swobody swolala Wás sem do města Libušina, abychom zde společně rokowali o prospěchu a blahu jednotliwých plemen a celého národa slowanského, nebo jak pěje polský wěštec Woronicz: „ Kość z kości ojców naszych jeden ród skladamy, I wszedzie jednym bratnim duchem oddychamy. My nyní musíme dokázati swětu, že jsme po boku Románůw a Germanůw třetím hlawním žiwlem člowěčenstwa ewropského, jehožto úkolem jest swobodu a oswětu rozšiřowati dále a podnášeti wýše. Roztřídění národůw slow. nebude se nyní zakládati toliko na známkách geografických, filologických a náboženských — ale budeme se owšem děliti na Slowany swobodné a neswobodné. Nebudem se rozdělowati na Anty a Srby, protože mluwí jeden: izdati, mylo, razum, a druhý: wydati, mydlo a rozum. Swobodě musíme we rowném rozumu rowně rozuměti. K dosažení swobody wšech Slowanů nebudeme se hroziti nijakého nebezpečenstwí, wědauce dobře, že to prawda jest co prawí příslowí ruské: „ Na to ščuka w rěkě, čtob ' karas nědremal! A wšak my nejsme malým karasem! Naše dosawádní wzájemnost byla toliko literární, nyní musí býti ona literární a politickau. Onano měla nejwíce přídrženců a wrstewníků mezi Čechy, Slowáky a pak Illiry, kteří chudší mají literaturu nežli Poláci a Rusowé, jenžto při swém wětším bohatstwi literárním druhých nářečí slowanských méně se wšímali. Tato newšímawost přestane před sluncem swobody a přestati musí u wšech Slowanů, jimžto blaho a spása celku na srdci leží. Minuly již časy encyklopedistů francauských, minuly časy Fridricha I., Kateřiny II. a Josefa II., který we swém dopisu kancléři uherskému Bathyanowi poslaném se oswědčil, že prý má práwo (! ) jako císař římsko-německý we swých zemích dědičných uherských a českých atd. jazyk německý na jazyk diplomatický, kancelářský atd. powýšiti (? ). Minuly též časy národního konventu Pařížského, w němžto tehdejší filantropowé a otcowé wlasti s zápalem přijali náwrh slawného řečníka Barréra, aby národnost německá w Elsasích a wlaská na Korsice jazykem francauským wyhubena a zničena byla. Zašly i doby a snahy onoho imperatora nadsakwanského, jenž wšecky podrobence swé jednau soldatskau uniformau a jednau národností chtěl přiodíti. Že takowé násilí k skutku prowedeno býti nemůže, toho jest důkazem nynější wzájemné počínání Flemingů, Skandinawů, Rumunů a jiných jednoplemenných národů nářečímí rozdělených. Toho nejskwělejším důkazem jest naše dlauho utištěná a nyní probuzená k nowému žiwotu wzájemnost slowanská. Swoboda a národnost — neb raději národnost a swoboda ( jelikož bez národstwí, to jest bez národního powědomí swoboda exotickau jenom jest bylinau w kraji cizím ) na základě slowanské swornosti, jednoty a lásky musí býti naším nejswětějším heslem. Toto heslo naše musí býti podporowáno oným neméně důležitým heslem, které jest wyřčeno příslowím maloruským: Ščoby lycha neznaty, treba na swym polu, ta swym pluhom oraty! Nebudeme tedy dáwat předpisůw a zákonůw národům cizím, wážíce sobě rowně každičkého swobodstwí, a wšak kdyby na nás sáhnuto býti mělo, prwní se držeti budeme příslowí uhersko-slowanského, příslowí to nejdůležitějšího pro nás: „ Kdo se něopuščá, něbude opuščen. “ Wíte rozmilí bratři, jak se toto příslowí musí přeložiti po francausku? Aide toi même, le ciel ťaidera! S Bohem!


26. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Petice domkařů], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] Redakci zaslán jest následující přípis: Petice českých domkářů a podruhů k říšskému sněmu. Jak? ‒ lekne se mnohý milostpán, co chce ta chudina? Což jsme již dost neztratili? ‒ Jářku, nic se nebojte, pane! ‒ A co tedy chtějí ti lidé? ‒ Chtějí pole! Prosím, nic se nebojte, urozený pane! Chtějí pole, ale zádušní! ‒ Wždyť je mají, řeknete. Jářku, nemají; má je weliký i menší statkář ( sedlák ), ale domkář, podruh nemá nic. Potom chtějí ‒ jak ještě něco chtějí? ‒ chtějí ještě pole ‒ kněžské! Oni totiž wědí, že náš wěk, jakož mnohé poměry již změnil, změní i kněžské; wědí, že kněz prostým se stane wšelikého lopocení a starání se o wezdejší chleb, t. j. že mu bude wysazena slušná peněžitá služba a polnosti že se mu wezmau. Tyto pole tedy powažují naši domkáři za jmění národní a chtějí je. Má wšak náš lid chudý dosti rozumu praktického a nechce snad pole ony zdarma? Chraniž Bůh! chce on je toliko sobě pachtowat, wšak ale wýhradně. On je chce pachtowat, wšak tak, by přec jakýs zisk z toho měl, tedy bez licitace; zkušení hospodářowé mají je ocenit, a lid chudý má pak jitrem neb dwěma ( dle jeho množstwí a rozsáhlosti polností ) podělen být. Totoť jest skromná žádost našeho lidu, na klerau se w Rakownicku již podpisuje, a doufám, až obtěžkaná několika tisíci podpisy k sněmu přijde, tento spíše na ní wzhled wezme, nežli na jiné našeho času nepřístojné, plesniwinau zapáchajíci petice. Josef Kalaus. My již dříwe jsme strany této wěci něco podobného nawrhnauti chtěli. Jdeme totiž o krok dále než náš dopisowatel a myslíme, žeby lépe bylo, tyto pole, které dle našeho mínění dozajista kněžím nezůstanau, proto že kněžstwo wšude stálé platy w hotowosti míti musí, dokonce chudším občanům w malých částích asi po 3‒4 mírách prodati, wšak ale tím způsobem, aby se poznenáhla ( na př. na 20 let ) wyplácela. Takowým způsobem nabudau poctiwí a pracowití, ale nemajetní lidé příležitost opatřiti si potřebný kausek pole, a w naší zemi nebudeme míti žádné obywatele takowé, kteří newědí, kam hlawu swau položiti, a žádné jisté jmění nemají. Prawá demokratie musí k tomu směřowati, aby o wšechny druhy občanů stejná péče byla, a ačkoli nemůžeme žádati, aby se stát o wýžiwu swých občanů sám staral, přece nesmíme takowé příležitosti, jako nynější jest, nedbale opomíjeti, kdežto se welmi mnoho dobrého státi může, a přece zemské důchody spíše získají než ztrátu utrpí. Ostatně ale jest naše mínění, že o této wěci český zemský sněm rokowati a rozhodowati bude, a pak se pewně o to zasadíme. H. B.