13. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Die deutschen Hegemonen, Autor: Havlíček, Karel
Die deutschen Hegemonen. ( Dokončení. ) III. Kdyby se byli Slowané chtěli jen pomstíli za potupu jim učiněnau, kdyby byli chtěli být jen Herostratem u chrámu německé jednoty, mohli být nyní wěru spokojeni; mohli by se se založenýma rukama díwat, jak wáš Narrenschiff ( parlament ) mezi Scyllau Bülowowy a Charybdau Stadionowy noty bez wesla a bez plachet se potácí. Ale nikoli! Sláwa není duch pauhé negace; ona má ještě mnoho a welkého před sebau. Úkol její není pauze bořiti, nýbrž i stawěti; ona má nowé zásady do žiwota uwésti, a budaucnost je její. Předhazowala se Slowanům reakce — zrowna s tím samým práwem, jako se jim za starodáwna zatwrzelé pohanstwí předhazowalo. Oni wám nepřišli sami wstříc s reakcí; wy ale jste je tam jako k poslednímu autočišti zahnali! Oni chtěli být swobodni: ale když jste wy jim jenom swobodu úmrtí ponechati chtěli, museli se proti tomu zdwihnaut; oni museli proti radikalismu wašemu se opírati, který chtěl mečem swobody zpodtínati wšechny slowanské byliny a sice k prospěchu — německých muchomůrek. Když náš Boleslaw Weliký, nejwětší politik našeho národu, strašliwé záhuby pozorowal, které naplodil germanec we jménu křešťanstwí we slowanských zemích, pomyslil on prwní na swobodný swazek Slowanů a psal knížatům českým: „ aby pamětliwi byli stejné krwi swé a společně odporowali wšem nepřátelům, zwlášt císaři německému. zde nejspíš chybějící uvozovky Thietmar podáwaje o tom zpráwu dodáwá w křesťansko-germánské horliwosti tato slowa: Takowau měl ( Boleslaw ) úctu před Bohem a tak hledal záhubu pobožných ( Němců ). Tato slowa jsau welmi wýznamná a poučliwá, neboť se až podnes owšem w jiné formě proti Slowanům opakují: tak jako tehdejší něměcký biskup w usilowání o slowanskau swobodu a jednotu widěl zrádu na křesťanstwí, tak w něm widí nyní německý liberalista zrádu na demokratii. Ale Boleslaw W. byl wěru lepší křesťan, než biskup Thietmar, a Slowan jest lepší demokrat, než německý liberal. Prohlídněte si zpráwy Pražského slowanského sjezdu, čtěte řeč Riegrowu o souverenitě národu, a přeswědčíte se. Jděte do hor srbských a podíwejte se tam, co jest prawá demokratická obec; wstupte do wykřičeného táboru Jelačićowa, a poznáte tam prawau rownost, „ důwěrné ty “, které přešlo do těla a do krwe. Neboť zajisté že Slowanu není demokratie jako u wás pauhý tolika a tolika hlasy přijatý paragraf, u něho jest demokratie hlas swědomí, wěčný mraw a cnost. Slowan je prawý demokrat — a proto bojuje proti waší demokratii, která obmýšlí aristokratii wašeho plemene, Slowan chce rownopráwnost wšech národností; — proto také jest Slowan odhodlaný nepřítel waší swobody, která si přeje jen despotickau centralisaci a stát, který sám sobě jest aučelem; neboť Slowan chce swobodnau foederaci a stát, jehožto aučelem jest obec; Slowan pohrdá „ nerozdílností waší “, on chce rozmanitost. — U wás je náboženstwí jen pokrywkau nenasytné národní soběckosti, u nás je wíra připojena ku každé žilce národního žiwota. Waše demokratie je mrtwá písmena, naše žiwý skutek. Wy neznáte swobodu bez otroků, my žádáme swobodu pro wšechny. Wy widíte rownost jen w soběctwí, my w obětownosti. Ba i ona jednota s rozmanitostí spojená, kterau nadarmo hledáte, nejsauce ani přirozeně sjednoceni, ani přirozeně rozmaniti, jak jest ona u nás w přírodě a w dějinách naznačena; jak rozdílní jsau Poláci, Srbowé, Čechowé, Ilirowé we schopnostech přirozených, w známostech přiučených, w nářečích, historických podáních a sociálních poměrech — a jak sjednocení přece w citu, neb aspoň w tušení Slowanstwa! Ať se jen Slowané newtírají do ustanowení božského, ať jen dále kráčejí na cestě prawé demokratie a prawé mírnosti. Ať ale nejsau jen ustawičně plemenem holubičím, ať žádají, aby konstituce byla prawdau, aby byla wládau wětšiny, ať mají wždy přeswědčení, že národnost bez politické swobody je nemožná. A w tom leží i spojení Slowanů s Poláky. Polák chybil, že podle starých tradic pomáhal Maďarům a spojil se s německým radikalismem: ale prawdu měl, když jsa poučen we škole zkušenosti předwídal, že se w Rakausku Slowanům slowo nezdrží. Slowan chybil, že podle starého zwyku podporowal wládu a nežádal od ní žádného pojištění, ale prawdu měl, že nechtěl swobodu, která mu ukládala národní smrt za wýmínku. Nyní když oba, Polák jako Slowan, swau prawdu a křiwdu poznali, nyní se mohau a musí spojiti, a w tom spojení získá i Polák i Slowan mnoho welikého a krásného. Prwotní žiwot Slowanů zakládá se na sauměrném spojení osobní swobody a společné poslušnosti, ale tento žiwot byl brzy potlačen, a w posledních dwau samostatných státech slowanských ukazuje se wždy jen jedna polowice tohoto krásného celku a to ještě w diwokém odrození. U Rusů se proměnila společná poslušnost w neobmezené zrušení wší osobní swobody, w despotii — u Poláků zase osobní swoboda w neobmezenau libowolnost, w anarchii. Nyní když se opět Slowané nawracují ke swému prwotnímu žiwotu a musí jej dále zdokonaliti, nyní mají též pracowati o spojení obau těch žiwlů. O jeden se postará dosti politika rakauská a ruská, druhý má powstati od Poláka. Polsko musí se státi nástrojem kosmopolitického pokroku w národním konservatismu slowanském. Tak jako politické, rozděleno jest i socialní žití Slowanů na dwě polowice. Rakausko-turečtí Slowané blíží se wíce přírodě, ale jen že hrozí wýchodní zdřewěnelostí; Poláci wíce kultuře ale jen že hrozí západním porušením. Jen we spojení obau jest prawda a dobro. Polsko bude we Slowanstwě zeměpisním i dušewním středem mezi wýchodem a západem, a zewnitřní stěhowáni národů, kterým nám podruhé hrozí zkaženost západní a newzdělanost wýchodní, promění se we wnitřní stěhowání. Polák a Slowan mohau, musí se spojiti a spojí se také, a wěřte mně, pane, že si ruce podají spíš než jižní a sewerní Němec. A až se to spojení stane, pak wystaupnau Slowané nejen co nejčetnější, nýbrž i co nejmrawnější. Pak najde Polsko zase prawau domácí, na společných a swatých záležitostech založenau zewnitřní politiku, kterau až posud hledalo w marných sympathiích a ještě w marnějších revolucích. A ať si je pak politika rakauská sebe neupřímnější a civilisace německá sebe jedowatější — budete nás snad moci ošiditi a obelhati, ale nikdy nás newytlačíte. Neboť ať si proti tomu mluwí německá filosofie co chce, jednota a swoboda Slowanů jest wětší, mrawnější a osudnější potřeba, než wáš „ pud k wýchodu “, — a budaucnost ta je naše. Setzt euch Perrücken auf von Millionen Locken, Setzt eueren Fuss auf ellenhohe Socken — přece zůstanete wždy co jste, a budaucnost ta je naše! A ačkoli jsme roztrháni, nezáwidíme wám přece waši jednotu — i kdyby ji pewnější páska wázala než pawučina tricoloru; a ačkoli jsme porobeni, nezáwidíme wám waši swobodu, i kdyby byla prateutonská; a ačkoli jsme mrtwi, nezáwidíme wám wáš žiwot — „ i kdyby byl nesmrtelný! “ Psáno dne 20. února 1849. Dod. Red. Tak píše Polák. My myslíme, že zwláště w tomto čase nikdo nebude čísti bez užitku myšlénky a prawdy w tomto pojednání obsažené, a přejeme si jen, aby našlo tak myslících čtenářů, jak mnoho dobrých myšlének obsahuje.


4. červenec 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Slovanská zpráva., Titulek: [Oznámení o vydávání šestijazyčného slovníku od dr. J. P. Jordana], Autor: Havlíček, Karel
* – * Pohlig w Litoměřicích oznamuje předplácení na slowník mnohojazykowý šesti hlawních jazyků w rakauském mocnářstwí, totiž: českého, polského, ilirského, maďarského, wlaského a německého od Dra. J. P. Jordana. Bude ho 5 silných dílů a wyjde celý za půl třetího roku.


9. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Serežani., Autor: Havlíček, Karel
Serežani. Předewzali sme si čtenářstwu našemu poznenáhla předstawiti před oči aspoň jaký taký obraz národu Ilirského a jeho nynějších okolností. Každý kdo w záležitostech našich něco dál než zrowna před sebe widí, nahlížeti musí, jak důležité jest přátelstwí národní mezi námi a Iliry pro budaucí wzkwětání obau národů. Buď stejné buď analogické jsau obtížnosti a nepřízně, které překonati musíme my i Ilirowé, aby naše národnosti tak postaweny byly, jak to žádá důstojnost každého welikého národu: a práwě z té příčiny můžeme a máme si ruce bratrsky podati na společné swé cestě k zwelebení národnosti. Majíli být ale naše cesty pokud možná společné, zapotřebí jest k tomu prawé, upřímné, bratrské náklonnosti, která pewněji a čistěji wáže, než pauhý zisk. Ničím se wšak náklonnost wzbuditi nemůže než poznáním, z kterého powstati musí zaslaužená wážnost jedné strany k druhé. Ilirowé jsau národ šlechetný, jarý, hrdinský a tuhý, dlauhá řada neštěstí, která přetrpěti museli, nedokázala zničiti jejich silu, a nyní zwláště rychlými kroky postupují wždy neohroženě dále na cestě národní swé sláwy. Tímto obrazem hrdinských Serežanů učiníme počátek w poznání celého národu Ilirského. Powědomoť, že pro nebezpečné sausedstwí s Turky, kteří pro nepořádek a samowolnost w říši jejich panující ustawičně buď malé buď wětší wpády do sausedních křesťanských krajů činili, pleníce, a lid buď wraždíce buď do poroby zawádějíce, založeno jest tak nazwané wojenské pomezí, jehožto obýwatelé, z wětší části Ilirowé, chrání císařstwí Rakauské před wpády tureckých zbojníků a před morowau ránau. K tomu účelu jsau wšichni tito hraničáři ozbrojeni a dle wojenského řádu na pluky atd. rozděleni. Zwláštní wybranci mezi nimi nazýwají se Serežani, a twoří, odděleni od ostatních, zwláštní swobodný corps. Powinnost jejich jest dobře strážiti turecké hranice, slíditi, stíhati a zabawiti wniklé přes hranice laupežníky turecké, tajné přecházení přes meze z Turek neb do Turek, jakož pašowání zapowězeného zboží zabraňowati. – Musí tedy každý, kdo mezi Serežany přijíti chce, býti srdnatý, obratný, při tom chytrý, dobře umět se zbraní zacházeti, musí býti těla ke wšem nehodám a podniknutím utwrzeného, a chowání čestného. Kroj mají starý chorwatský, čerwenau čapku s wlněným, žlutým neb bílým střapcem na hlawě, na těle krátky swrchní šat z hnědého sukna, surka zwaný, a podlé šwů a na krajích čerweným suknem olemowaný, pod ním westu z modrého sukna mnohými stříbrnými knoflíky pošitau, bílé, auzce přiléhající spodky, strakaté punčochy a uherským čižmám podobné střewíce na nohau. Opásan jest každý koženým wšelijak okrášleným pasem, w němž zastrčeny jsau dwě turecké stříbrem a perlowau matkau bohatě 220 wykládané bambitky, a mezi nimi pyšní se wkusná rukowěť handžaru, damascenky to půl druhého střewíce dlauhé, a jako kosa ohnuté, kterau w půtce s mistrowskau čerstwostí máchati umějí. Při studeném neb wlhkém powětří zaobalí se každý w čerwený plášť záhybů plný, jenž jest obyčejně práce turecká. Hlawní pak zbraní Serežanowau jest turecká ručnice, jejíž hlaweň ze železa damascenského skoro šest střewíců je dlauhá, z nížto jednau tak daleko jak z obyčejných s nejwětší jistotau stříleti zná. U každého pluku Karlowec’ského a u obau Banálských jest asi po 150 neb 200 Serežanů, kterých třetina jsau jezdci. Nejwyšším wůdcem jest wždy komandant kordonu. Rozděleni pak jsau u každého pluku na dwa stejně silné haufce. Bojují jednotliwě, rozptýleně, jelikož boj w řadě jim docela jest neznámý, a jejich srdnatost a wálečnau prudkost darmo by pautal. Cwičí se jen w střílení do cíle z bambitek a ručnic, w přepadáwání, w strojení záloh a skrýší, w harcowání atd. Hlídky jejich we dne w noci se potulují po hranicích, po auwozech a na silnicích, přinášejí a roznášejí wšechny rozkazy, oznamují wšechno i wyřizují; zkaumají zámysly Turků na Rakausko a oznamují je swým wůdcům. Též potřebowáni býwají ke wšem nebezpečnym poselstwím a wyjednáwáním s blízkými tureckými náčelníky, při čemž ne zřídka žiwot odwažují. – Wybírají se serežani ze zámožnějších rodin oněch hraničárů, jejichž setniny nejblíže u hranic leží. Od státu nedostáwá nic než olowo a prach; za to ale rodiny jich oswobozeny jsau ode wšech obecních a jiných robot a daní, mimo to může komandant kordonu každoročně tři nejzaslaužilejší serežany generálnímu kommadu předstawiti, kteří pak odměnu dostáwají na penězích. Staneli se který serežan nehodami we službě k dalšímu slaužení neschopen, dostane od státu plat wyslaužilců. Nesčíslné příklady jejich srdnatosti a smělosti se wyprawují; jeden toliko zde postawen buď, za jehož prawdiwost hodnowěrné prameny ručí. Jak známo, jsau poturčilí obywatelé Bosny z nejdiwočejších a nejodwážliwějších obywatelů Turecka; sultána poslauchají, jen když jim to užitek nese. Rozsáhlé kraje jsau w moci jednotliwých rodin, které swé znamenité swobody ještě z oněch dob podržely, když tyto země ku koruně Uherské náležely. Jsauť to obyčejně potomci chorwatských šlechticů, obrátiwšich se ku koranu, jen aby zachowali statky swé, a z nichž jsau nejčetnější k. p. Zrinský, Keglewić, Jelaćić, Blagaj, Frangepani a j. w. Na spůsob laupežiwých rytířů ze středowěku wládnau na panstwích, neobáwajíce se trestu, laupeží, po sausedních krajích, míwají mezi sebau dlauhé krwawé půtky, laupí wypalují, wraždí a utiskují wšelikým spůsobem barbarským nebohé křesťany, a přetáhnau často přes Rakauské hranice. Takowý laupežník, neb jak se tam nazýwá, aga, časté činil w předešlém století wpády na statky hraničárské; cís. komando po zbytečných žalobách u nejbližšího pašy na hlawu agowu cenu wysadilo několik set zlatých. Brzy se přihlásil serežan jeden u swého staršího, že má chuť, přinésti hlawu laupežníkowu ze středu lidswa jeho; neb jej doháněla k tomu ještě wlastní pomsta za ukrutné zawraždění manželky a dítek. Dostaw powolení došel šťastně za bílého dne k agowu obydlí, i podařilo se mu, wylauditi jej wen. „ Padauchu! “ zahřímal serežan na užasnutého, který nic podobného netuše jen s handžarem byl wyšel, „ přísahal jsem Bohu swému ještě dnes píti krew twau, wražedníku! Žena má a děti, které jsi ukrutníče zawraždil, wolají o pomstu. Táhni do ohně wěčného! “ zwolal Chorwat hlasem wysokým míře bambitkau Turkowi do prsau. „ Allah wí, křesťane, “ prawil aga zatím zpamatowaw se, „ že se doma nebudeš moci welikým hrdinstwím wychlaubat, an jsi přepadnul lstiwě bezbranného, popřej mi poctiwého sauboje ( medjan ), abychom jeden druhého zkusili. “ Serežan swolil a sauboj počal. Napřed wytáhna tento swé bambitky z pásu, položil je na tři kroky od sebe a přikryl je čapkau, pak sundal široký čerwený plášť, rozprostřel jej, a na tři kroky odstaupil od něho, Turek též tak daleko se postawil. Pak poklekl Serežan a Turek sedl, i modlili se po několik minut, načež wstali, handžarů se uchopili, pochwy odwrhli a zdlauhawým odměřeným krokem ku plášti se blížili. Sotwa že oba naň wstaupili, počalo se hrozné diwadlo: handžary blýskaly se a drnčely, a nebylo nic jiného slyšeti než hrůzyplné supání, až po dlauhém boji, kdy oba z četných ran krwáceli, serežan ocel swau Turkowi až po rukowěť w prsa wrazil. Tok krwe se wypraudil a postříkal wítěze, který popadna hlawu padlého za chumáč wlasu jediným tnutím ji od trupu oddělil. Pomstiw takto stíny ženy swé a dítek, schowal hlawu agowu w tlumok, a šťastně domů dojda obdržel za ní odměnu odmnu wysazenau. Takowý jarý lid chrání hranice uherské a ilirské, a mnoho podobných hrdinských kausků hlásá o nich historie, zwlášť za časů wálek s Prusy za Marie Teresie, w kterých se w sewerním Německu s hrůzau wyslowowalo jméno chorwatské.


14. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Technika v Brně, Autor: Sulík, V.; Havlíček, Karel
Technika w Brně. W Brně bude budaucím rokem zřízena technika, a tím se podá příležitost také těm od Prahy a Wídně wzdáleným mladíkům, kteřížto schopnosti do sebe mají, nawštěwowati ústaw w nynějším čase welmi potřebný. Mám za to, že ústaw, který wíce do praktického žiwota sáhá, dle potřeb praktických také zřízen býti má. Neschwalowal bych nowé podniknutí tak znamenité a tak potřebné w zemi, kde ho nestáwá, kdyby se utwořil na základě Pražské techniky, we které wědychtiwý mladík tak málo nalezá, že po ukončení swých studií jen po kancelářských pracích tauží, poněwadž do žiwota praktického náležitě uweden nebyl. A čím se stane pro stát takowé množstwí absolwowaných techniků prospěšné? Newidíme-li wíce německých, anglických a francauských techniků w rakauských dílnách se hemžit, kde domácích sil zaměstknáno býti mělo? Wězí-li to w nedostatku domácích schopností, anebo spíše w nedostatečném wzdělání na ústawu technickém? Stáwá se dost často, že stawby znamenité býwají swěřeny cizím mistrům, a tím se upírá našincům dostatečných schopností; na příklad uwádím železnici Rěckau ( Fiumskau ), ku které cizinec s ročním platem přes 100.000 zl. stř. byl powolán; k wywedení stawby řetězowého mostu w Pešti bylo též powoláno cizích sil: wrchní inžinýr s ročním platem skoro 40.000 zl. stř. byl Angličan, a tím se stala pro rakauské techniky tato stawba hrubě nepřístupná, kde se hleděti mělo, schopných a pro budaucnost potřebných sil si získati. A kdo řídí na železnicích parotahy? nebýwají-li to cizinci? není-li potřeba, otewříti schopným technikům rakauským cestu k docílení požadawků nynějších? Kdo zná ústaw technický w Praze, a zwlášť oddělení mechaniku, přiswědčí mně, že málo kdo nabýwá w tom roku nějaké chuti po praktické činnosti; sáhodlauhé trigonometrické formule musí se mladík učit bez uwedení w praktickau potřebu nazpamět; tím se znechutí tato wěda wšem posluchačům, a po skončené a podařené zkaušce s radostí probíhá jednotliwec síně, že z mechaniky wyklauznul, a málo který se slyšet nechá, jenž by se jmenowitě této wědě oddal. Toto oddělení technických ústawů požaduje nejwětších opraw. Slowo učitelowo a příležitost má studujícího na dráhu praxe uwesti. Stawitelstwí na ústawu Pražském nestačí též, by s welkau chutí wstaupil s wyswědčením obdařený technik do žiwota praktického, a kdyby také wstaupil a znowu sám se uchopil potřebných mu scházejících studií, nenalezne žádné jistoty pro swau budaucnost, a tím se stáwá, že nejwětší část absolwowaných techniků se k praxi u leckterého stawitelského auřadu odhodlá, kde se mu po několikaleté bezplatné službě konečně přece místečka dostane za odměnu jeho wynasnažení. Kolikrát dost neschopný pro wykonání malého potřebného díla slauží až do smrti co cestmistr při shotowené silnici, a málo kdy se stane, by mu někdy dost malá práce byla swěřena; též tak málo kdy se stane, žeby schopnějšímu techniku byla příležitost dána, se zdokonaliti. Není také diwu: neb co praktikant seděl nějaký čas u psacího stolku w kanceláři, kde by mu k wětšímu prospěchu bylo slaužilo za často powstáwající stawby prohlížeti, na cesty se wydati a tím seznati díla cizí. Kdyby stát podal těm nějakau možnost na jejich wzdělání, třeba nestáli co praktikanti w státní službě, nastaupilo by mnoho schopných lidí dráhu činnosti, hleděli by se na domácích i na cizích dílech zdokonaliti, by pak co potřební mužowé státu prospíwali. Na železnicích nalezáme několik domácích dokonalých techniků, kteří dříwe nemyslíce na to, že do swé nynější služby wstaupí, při welkodílech ewropejských dosti se zdokonalili. Mladí mužowé, jako byl náš Perner, Kazda a j., hleděli po ukončených studiích při welkých dílech se zdokonaliti; cestami jim byla příležitost dána, seznati díla francauská a anglická; nehleděli na to, jak brzo do státní služby wstaupí, ba nenapadlo jim při jejich skrowném jmění na mnohá léta se do kanceláře nechat zawříti, aby předepsanau dráhu nastaupili k docílení služby státní. Pracowali w cizině u mistrů co schopní lidé, a tím si proklestili cestu we welkém díle swěta a stali se zkušenými muži. Čas a potřeba wyhledáwaly takowých mužů, a tím se stali oni wrchními, státními inžinýry. Kdyby stát poskytowal příležitost technikům se moci wzdělati, a těch wzdělaných sil wždy upotřebil, nehledě na to, jestli ten neb onen stál kdy co praktikant u psacího stolu, odhodlalo by se dosti schopných na studie architektury, a w Rakausku by se cizinec stal zbytečným. Po uchránění Rakauska nastane činná doba, obchod a průmysl nejwíce we slowanských krajinách znamenitě pokwete, wyzdwižení uherských celních hranic, spojení středního moře s čerweným, jak již za wlády býwalé se státi mělo, znamenité w obchodu Rakauska podá měřítko této činnosti. Země rakauské musejí býti spojeny silnicemi, průplawy a železnicemi, tu nastane doba příležitost poskytující technických sil moci upotřebiti. Staň se tedy zřízení technických ústawů dle potřeb praktických, a buď pak studujícím otewřená cesta, snáze dráhu činnosti nastaupiti, tu bude s prospěchem ústaw takowý zřízen, a tím wíce, bude-li také dle potřeb národních uspořádán. W. Sulík. Dod. Red. Co se obsazení míst professorských a ředitelských na nowé morawské technice týče, uzná každý, že od toho nejwíce záwisí budaucnost celého ústawu: neboť učitel dělá školu. Nám posud došli k wědomosti dwa hlawní kandidáti a sice oba rození Morawané: pan Rummler, c. k. custosadjunkt w minerálním kabinetu we Wídni, a p. Schindler, nynější ředitel techniky we Lwowě. O okolnostech obau těchto mužů wíme posud tolik z jistých pramenů. Pan Schindler, Němec rodilý we Slezsku, jest sice muž we swém oboru schopný, awšak neumí slowansky, což musí každý za hlawní záwadu powažowati při takowém nowém ústawu, který má dle nowých zásad rownopráwnosti hleděti tak bedliwě slowanských jako německých interessů. Nezdá se také wůbec, žeby p. Schindler dobré podrobné známosti měl o průmyslu morawském, což se nám zdá newyhnutelná wlastnost na řediteli nowé techniky. Pan Rummler jest rodilý Morawan a znatel swé mateřčiny, a co se schopnosti pro wedení technického ústawu týče, může se s každým jiným měřiti. On dělal na autraty průmyslní jednoty Wídeňské ( ústawu na slowo wzatého ) cesty do Belgie a Nizozemska a jest znatel průmyslu wůbec, zwláště wšak morawského, a tedy mohlo by se očekáwati od něho wedení ústawu Brněnského tak, jak by nejprospěšněji bylo pro Morawu. Slyšíme ale, že mnozí, na jejichžto wplywu mnoho záleží, wšemožně usilují o dosazení p. Schindlera. Owšem že takowí pánowé raději zapomínají na to, že jsau Slowané wětšina na Morawě a že tedy zasluhují, aby se slušný ohled bral na jejich potřeby. Uwidíme ostatně, kterak ještě celé obsazení dopadne.


2. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [článek], Autor: Havlíček, Karel
– Revoluce, která na začátku roku 1848 wypukla we Francausku, našla swého ohlasu w německých a wlaských zemích, jako i w císařstwí našem, kde stejné takřka poměry k stejnému wedli konci. Wšude wlády nechtějící ustupowati sprawedliwým přáním národů, wšude směr dwojí, jeden čelící k zachowání nadwládí wyšších stawů nad nižšími a příčící se s druhým, kteréhožto heslo jest: Swobodné wywinowání žiwota národního. Dne 22. února wypukla revoluce w Paříži, král Ludwík Filipp swržen byl s trůnu, na který jej posadila rewoluce r. 1830, a prozatímní wláda francauská prohlásila republiku. Hned na to se zdwihli Němci a za nimi Rakausko; již w polowici měsíce březnu se bojowalo na barrikádách Berlínských; w ten samý čas wypukly bauře Wídeňské, odejel Metternich do Londýna, a každý w Čechách wí o 11. březnu a Swatowáclawské lázni. Wlaši již byli we zbrani a bojowali w Lombardsku s Rakauskem pro neodwislost Wlach a wnitřku proti absolutním wládám. Wšechny wlaské země měly konstituci, nežli wypukla revoluce francauská. Francauzům se republika brzy znechutila, a tři čtwrtiny národu žádají nyní obnowení monarchie: wywolení Ludwíka Napoleona Bonaparte za presidenta republiky jest wlastně protestace národu proti republikánskému sněmu, který za časů prwních bauří pod terrorisowáním republikánské strany ( která wlastně jest menšina w zemi ) wywolen, není oprawdiwý representant wůle národu francauského. W Němcích také jistá po ideálech taužící strana od začátku měla neřkuli materiální, alespoň morální přewahu, a sjednocená německá říše byla žádaucím cílem její politické tauhy. Tato strana si počínala welmi hrdě, jakoby oprawdu wládnauti mohla celým swětem, jakoby národowé za milost pokládati si museli, přijímány býti do nowého spolku sjednocených Němců. Frankfurtský sněm, který měl wystawěti nowau budowu státní sjednocené německé říše, již hezky dlauho rokuje o nowé konstitucí německé, a wýsledek wšeho rokowání jest, že Němci ani nechtějí přijímati základní práwa, které sněm Frankfurtský pro ně wypracowal, nechtějí tedy přiwoliti takřka k wystawení nowé říše na základě Frankfurtském. Již brzy nás dojde zpráwa, že sněm Frankfurtský odložil swá sezení na neurčitý čas a že počká na přiležitější chwíli, by se zase sešel k pokračowání započatého díla. Zaroweň jako w Německu také we Wlaších jistá strana w nowějším čase pracowala k sjednocení wšech zemí wlaských. Tato strana se zmocnila wlády w králowstwí sardinském, we welkowéwodstwí toskánském a w posledních dnech také w Římě, přemožena wšak byla w králowstwí neapolském, kde Ferdinand II. se stal nyní ochráncem ze Říma wyhnaného papeže. Sicilie se odtrhla od Neapolska a má wládu swau od neapolské neodwislau. Jedná se nyni o to, zdaliž se tato neodwislost udrží nebo padne; král neapolský chystá wojnu proti tomuto odpadlému dílu swé říše. Jako w Německu také we Wlaších nestane se sjednocení, ku kterému jistá strana pracowala a posawáde pracuje. Rakausko přemůže Lombardsko a odolá Sardinsku, král neapolský pak pokoří Řím a potom Sicilii. Nesmí se wšak myslíti, že cleé hnutí roku 1848 ostalo bez užitku pro národy; nikoliw! w Německu, we Wlaších a w císařstwí rakauském uznána byla následkem tohoto hnutí jedna zásada, která jest základ štastnější budaucnosti národů: zásada totiž swrchowanosti národu čili princip konstituční. We Španělsku wšecko zůstalo při starém, t. j. zůstalo při starém boji dwau stran, které wšak na zřeteli nemají blaho národu, nýbrž jen interessy dwau dynastií. Králowna Isabella není uznána od mocností ewropejských, a protiwní strana totiž Karlistická pracuje k tomu, aby ji s trůnu swrhla. W posledním čase Karlistická strana zase nabyla lepšího postawení. – W Anglicku revoluce od roku 1848 nenašla nižádného ohlasu, neboť wětšina Angličanů se má docela dobře pod swau wládau. Několik znamenitých osob přibylo do Londýna, jako ku př. od nás kníže Metternich, z Francauz král Ludwík Filipp se swau rodinau a swými ministry. – W Belgii, w Nizozemsku, we Šwejcařích, w Dánsku, we Šwédsku jsau wlády takowé, že národy příčiny k revoluci nemají; w těchto zemích také za celý rok 1848 ostalo auplně ticho. Dánsko bylo přinuceno wésti wálku s nastáwajícím sjednoceným Německem, a škoda jen, že se s wálkau nečekalo až ku konci roku, kde by owšem k ní ani nebylo přišlo. Ruský cár Mikuláš a turecký sultán Abdul Medžid nepocítili mnoho z nepříjemností, kterými nawštěwowány byly w běhu roku 1848 korunowané hlawy naší Ewropy. Rok 1849 bude pokojnější, nežli byl rok 1848, barrikády se již stawěti nebudau, a bude-li w Německu o několik malých knížat méně, tedy alespoň k počtu ewropejských panowníků zase jeden přibude, totiž nowý císař francauský, Napoleon II.


1. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Ve věcech sněmu zemského., Autor: Havlíček, Karel
We wěcech sněmu zemského. Doslýcháme z mnohých stran, že si obce některé chtí ze sebe jen woliti wýbory a plnomocníky, aby pak jen tito deputowaného wolili. Totoť jest hrubý omyl a nedorozumění: wýbor, který si w každé obci wywoliti máte, jest pauze jen k wůli pořádku, aby totiž sepsal jména wšech woličů z obce, to jest těch obcí, kteří práwo mají woliti. W určitý den pak wšichni woličowé musí i s wýborem na místo k wolení ustanowené se odebrati a tam komissí každý swau cedulku se čtyrmi jmény odewzdati. Kdo sám osobně nepřijde, zadal swé práwo a nesmí nikoho jiného za sebe wyslati!


27. prosinec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [Návrat deputace], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] H. B. ‒ Deputace naše wrátila se již z Holomauce, a jak slyšíme, byla dobře přijata a u JMC. k hostině pozwána. JMC. wyjádřil prý se k jednomu z deputowaných, že Slowané Rakausko zachránili. Přejeme si, aby JMC. tuto prawdu wždy dobře na paměti zachowati ráčil, zwláště také až nastane den odplaty, aby nezůstali ti, kteří při práci prwní byli, poslední při hodech.


8. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraničné zprávy, Titulek: O Židech., Autor: Havlíček, Karel
Zahraničné zpráwy. W Němcích. W německých Nowinách píše se pořád mnoho o Židech o jejich utištěnosti, a jak by se jim pomoci mělo atd. Nepochopitelno jest, proč se jmenowitě a práwě o tu emancipací Židů ( třeba užitečnou ) Němci tak urputně zasazují, kdežto by přece mnoho důležitějších wěcí na práci míti měli! Hlawní příčina nepochybně jest ta, že se Židé wětší části časopisectwa německého zmocnili, a teď we wšech Nowinách jak říkáme pro domo sua píší. Wůbec jest powšimnutí hodná wěc, že nejwýtečnější spisowatelé němečtí nynějšího času Židé jsou.


5. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: V Praze dne 4. prosince, Titulek: [překlad výňatku z článku vídeňského časopisu Wanderer, který kritizuje trvající stav obležení], Autor: Havlíček, Karel
Wídeňské nowiny „ Wanderer “, jejichžto liberální směr již od délšího času se zalíbením pozorujeme, podaly nedáwno úwodní článek při příležitosti wýročního dne nastaupení trůnu. Welmi slušným a spolu přeswědčujícím spůsobem wytýkají wládě, že až posud nic neučinila pro získání si srdcí, ačkoli se nějaké takowé kroky při rozličných příležitostech očekáwaly, jmenowitě též při náwštěwě w Praze a nyní při wýroční slawnosti nastaupení trůnu. Ukončení tohoto článku zdálo se nám tak důležité, že je tuto i swému čtenářstwu podáwáme: „ Je-li jen několik nespokojenců, jen několik zlým duchem posedlých, proč se strachujeme před těmito málomocnými? A kdyby byla nespokojenost skutečně tak hrozná, žeby proto tři čtwrtiny říšských občanů musily býti zbaweny občanských práw, nebylo by záhodno, aby se pátralo po příčinách a aby se odstranily? Nespokojenosti w tomto smyslu wšak nestáwá. — Četná wětšina si přeje weliké sjednocené Rakausko, ona miluje wládnaucí dynastii, miluje císaře a důwěřuje pewně w jeho mladistwau sílu. Četná wětšina se mnohému naučila, mnoho též zapomenutím pokryla. Jako wláda tak nenáwidí a zawrhuje i ona násilný přewrat, jako wláda chce i ona rozumné oprawy. Jako wláda nenáwidí i ona zneužíwání swobody slowa, ale nestrachuje se před ní. Wíť ona, že si prawda cestu proklestí, že lež bude odkryta. Wíť ona, že rány zasazené swobodau tisku jen tisk opět zahojiti může. Wíť ona, že užitek, jenž přináší swoboda tisku, mnohem wětší jest nežli škoda, kterau spůsobiti může. Wíť ona, že státník držící se jedině zpráw podřízených sobě auředníků je jako zraku swého zbawený; nejsauť jí neznáma slowa, jež pronesl welký státník, když prawil: Kdybych neměl opposici, sám bych si ji utwořil. Awšak o wýhodách swobodného konstitučního zřízení panuje stejné smýšlení, různí se jen w tom, kdy má býti toto ústawní zřízení zawedeno. Někteří chtí čekati, až lidstwo wšechny wášně ze sebe složí t. j. až lidi přestanau býti lidmi; jiní spatřuji samau nepoctiwost w projewení protiwného jim mínění a diwí se nemálo tomu, když se o muži jiné politické strany řekne, že i on je poctiwý člowěk. — K takowýmto lidem jsme nemluwili, k nim taužebně očekáwaná tato doba nikdy nezawítá. chybějící koncové uvozovky


4. prosinec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [satirická próza], Autor: Havlíček, Karel
* – * Radujme se, weselme se! Sláwa! Sláwa! Sláwa! S wýsosti swé sezřel na nás nehodné a w čísl. 48. Orla Tatránského zašlápl naši maličkost Weliký Slon Tatránský p. p. p. Ljudewit Štúr! O! jak sladké, jak čestné jest pro mušku zahynauti pod stupau Welikého Slona Tatránského, a což dím Slona Tatránského? – onť jest Mamut, předpotopní Mamut Wšeslowanský, jenž celé Tatry w ustech má na jedinký oběd, a wydáwá z těla swého hojné řeky Wáh i Hron. – Když již dlauhý čas „ ovadi “ ( muchy jisté ) okolo uší bzučí, musí se přece odehnat. Tak počíná článek w 48. č. Orla Tatránského; při čemž čtenářům swým jen doložiti musíme, že ty „ ovadi “ ( muchy ) ráčíme býti my, dodáwajíce, že tím Wysoce a Hluboce učený p. Štúr sám na sebe nejlepší satyru udělal, neboť známo, na jaká zwířata tyto muchy nejraději sedají. My jsme ty muchy, to nezapíráme, a líto nám jest jenom, že když nás ten Weliký Slon Tatránský w čísle 48. Orla Tatránského ohonem swým odháněl, newyhnutelně na obecenstwo jistau čásť těla swého neslušně ukázati musel. – Tolik o jeho hrubostech a nadáwkách. –


22. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [překlad zákona o obci], Autor: Havlíček, Karel
– Wídeňské Nowiny od 20. března přinášejí opět nowý zákon – zákon o obci, jejž w několika číslech w překladu podáme: Prozatímní obecní zákon. Obecná ustanowení. I. Základ swobodného státu jest swobodná obec. II. Okres působnosti obce swobodné jest a ) přirozený, b ) swěřený. III. Přirozený obsahuje wše, co se nejblíže týče prospěchu obce a w mezích jejích zauplna prowesti se dá. Pokud potřeba, obmezen bude zákonem jen k wůli obecnému dobrému. We swěřeném zawírá se péče o jisté weřejné wěci, které stát přikáže k obci spůsobem delegačním. IV. Spráwa záležitostí w přirozený okres působnosti obecní náležitých přísluší obci samé, která se wyslowuje wětšinau swých zástupců. V. W přirozeném okresu působnosti jest předstawený obecní prostředníkem wykonáwacím. Hlawa I. O obci místní. Částka prwní. Zřízení. a ) Co jest obec místní. §. 1. Obcí místní wůbec se rozumí obec w katastru za samostatný celek wyměřená, pokud jich wíce nedělá již skutečně jedinau samostatnau obec místní. §. 2. Předměstí dělati mají s wlastním městem pokaždé jen jednu obec místní. §. 3. Jednotliwé obce platní a katastrální mají práwo, spojiti se s jinými w jednu obec místní. §. 4. Jestliže jednotliwé obce nemají prostředků, aby powinnosti jim tímto zákonem uložené plnily, spojeny budau s jinými w jedinau obec místní. Awšak nesmí při takowém sjednocení spojowána býti w jedno majetnost a statek jednotliwých obcí přes jich wůli. §. 5. Obce, které mají znamenitau lidnatost, mohau se rozděliti w části, a pro usnadnění spráwy wyměřiti jim jistý okres působnosti. §. 6. Městům hlawním zemským a krajským městům dají zákony wlastní zřízení. I také jiným znamenitějším městům zůstawuje se práwo, spůsobem zákonodárním žádati za powolení wlastního zřízení městského. b ) Audowé obecní a cizinci. §. 7. W obci místní rozeznáwají se 1. audowé obecní a 2. cizinci. Audowé obecní jsau buďto a ) sausedé nebo b ) příslušníci k obci. aa ) Audowé obecní. §. 8. Sausedé jsau ti, kteří a ) toho času platí jistau wýroční sumu přímných daní z domu nebo gruntu w obci ležícího, nebo z nějaké žiwnosti neb wýdělku, k němuž zákon za wýmínku ustanowuje stále zdržowání se w obci, anebo b ) kteří od obce byli řádně za sausedy přijati. §. 9. Kdo jiným spůsobem, nežli podle práwa dědického w pokolení wzhůru nebo dolů stupujícím, přijde w držení nemowitých wěcí w obci, wykonáwati může práwa sausedská teprw tenkrát, když od obce byl přijat we spolek obecní. §. 10. Příslušníci obecní jsau ti, kteří k obci přísluší buď narozením nebo příjmutím we spolek obecní. §. 11. W narození zakládá se příslušnost k obci té, we kteréž při dětech manželských audy obecními jsau rodiče, při nemanželských pak matka. §. 12. Přijmutí we spolek obecní stáwá se buď: a ) řádným usnešením obecním, nebo b ) mlčky trpíc cizince, který maje rakauské státní občanstwí po čtyry léta pořáde zběhlá w obci se zdržuje bez listu domácího anebo s listem domácím již prošlým; konečně c ) při osobách ženských wdáním se za auda obecního. §. 13. Služebníci státní, důstojníci, s hodností důstojnickau zřízení, duchowní a weřejní učitelé jsau příslušníci obce té, kdež jim auřad jejich přikazuje, aby se stále zdržowali. §. 14. Při změnách příslušnosti obecní jsau děti nezletilé, žijící we spolku rodinném za wlastností rodičů, děti nemanželské za wlastností matčinau, žena za mužem. §. 15. Smrt jednoho nebo obau rodičůw we příslušnosti sirotků nic nemění. §. 16. Příslušníkem obecním lze býti jen w obci jedné. bb ) Cizinci. §. 17. Cizinci w obci jsau ti, kteří nejsauce audy obecními zdržují se w obci. §. 18. Osoby, kterých příslušnost nelze dokázati, stanau-li se k wýžiwě nespůsobny, zůstanau břemenem obci té, kde se naposledy zdržowaly. §. 19. Sirotci osob w §. 18. dotčených jsau příslušní k obci té, kdež se w čas aumrtí rodičů swých nacházejí; nalezenci jsau přislušenci obce, kdež byli nalezení. Příslušnost nalezenců w domích pro nalezence zřízených, ježto jsau ústawy státní nebo zemské, ustanowena bude zákony zwláštními. §. 20. Obec má o wšech audech obecních wésti řádnau knihu ( matriku ), do kteréž každý jich může nahlédati. c ) Práwa a powinností jich §. 21. Každý w obci má práwo: 1. k policejní ochraně osoby a wlastnosty swé nalézající se w mezích obce, a 2. k užíwání ústawů obecních podle dosawadních zřízení. §. 22. Příslušníci obecní mají krom toho práwo: 1. aby se w auzemí obecním bez překážky zdržowali; 2. aby statku obecního užíwali podle dosawadních zřízení; 3. aby zaopatřowáni byli podle prokázané swé potřebnosti, i 4. aby býwali aučastni wolby wýboru obecního w mezích ustanowených w §. 28 ad 2. §. 23. Sausedé mají a ) práwo woliti i woleni býti; b ) práwa jmenowaná w paragrafu předešlém sub 1. a 2.; c ) pokud mají w obci swé řádné sídlo, práwo, aby zaopatřowáni byli podle prokázané swé potřebnosti. §. 24. Wšickni audowé obecní powinni jsau, míti podíl we břemenech obecních. Sausedé, jakož i cizinci, kteří w obcích sídla swého nemají, nesau w nich břemena jen takowá, která se rozwrhují podle wladařských daní anebo podle držebnosti nemowité. §. 25. Cizincům, jestliže se o swé příslušnosti prokáží listem domácím ještě neprošlým, časné zdržowání se obci zbraňowati se nemůže, pokud se náležitě chowají a mají prostředky ke swé wýžiwě. Domníwá-li se býti cizinec w příčině této nějakým usnešením obecním stížen, může se utéci k auřadu okresnímu o pomoc. §. 26. Saukromé práwní poměry wůbec zwláště práwa wlastewná a užitkowá celých tříd neb jednotliwých audů obecnich zůstáwají nezměněna. d ) Zastupitelstwo obecní a wolení jeho. §. 27. Zastupitelem obce místní jest obecní wýbor. Tento wolí se swobodně od obce z jejího prostředku. Práwo woličské. §. 28. Woliti mají práwo: 1. sausedé, a 2. z příslušníků obecních: místní spráwcowé, duchowní, státní auředníci, důstojníci, ti, kdo jsau w hodnosti důstojnické ustanoweni, osoby, které dosáhly akademické hodnosti, a weřejní učitelé. §. 29. Práwo hlasowací má se wůbec wykonáwati osobně. §. 30. Nezletilí a wšecky osoby, ježto jsau pod poručenstwím nebo pod opatrowností, smějí wykonáwati práwo swé woličské jen skrze swého zástupce, manželka skrze swého manžela a wdowy a osoby ženské od muže swého rozdělené, jakož i newdané skrze plnomocníky. §. 31. Krom toho dowoluje se wykonáwání práwa woličského skrze plnomocníka jen w těchto případech: a ) když aud obecní wzdálen jest od místa obce pro dobré obecné, a b ) když držitel gruntů, maje w obci statky, w obci jiné sice jest usedlý, ale w okresu obecním pro spráwu gruntowní držebnosti swé ustanowil pachtýře nebo spráwce i dal jemu moc, aby práwo woličské místo něho wykonáwal. §. 32. Plnomocník ale smí jen jednoho splnomocnitele zastupowati, i musí ukázati plnomocenstwí w zákonním spůsobě sepsané. §. 33. Mezi spoludržiteli, kteří wěc nemowitau daním powinnau drží rukau nedílnau, a mezi podílníky w podniknutí žiwnostním k daním powinném hlas má jenom ten, kdo k daním zapsán jest, a za společnost akcijní její plnomocník. Wolebnost. §. 34. Wolen býti může wůbec každý aud obecní. §. 35. Z wolebnosti wymíněny jsau: 1. osoby w §. 30 jmenowané, 2. osoby wojenské we skutečné službě, 3. auřední a služebníci obecní, 4. osoby, které jsau w opatření chudobním nebo w záwazku čeledním, anebo které žijí ode mzdy denní neb týdenní, a 5. osoby, které rakauského občanstwí státního nemají. Wymezení wšak jsau: 1. dlužníci obce, kteří platiti obmeškáwají, 2. osoby takowé, které měwše sobě uloženau spráwu mohowitosti obecní nebo některého ústawu obecného, neučinily ještě aučtů, jimiž jsau powinny, 3. osoby, o jichž mohowitost byl konkurs zahájen, pak takowé, které po dokonaném řízení konkursním we wyšetřowání nebyly prohlášeny za newinné, a 4. takowé, které pro nectný skutek byly nalezeny winné. ( Budaucně dále. )


14. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: K čtenářstwu svému, Autor: Havlíček, Karel
K čtenářstwu swému. Propuštěn jsa z wězení, odejel jsem hned druhého dne, totiž wčera na powolání swé jakožto deputowaný ke sněmu říšskému do Wídně. Redakci mojich nowin přewzal w nepřítomnosti mé ochotně na žádost mau wážený přítel můj Wáclaw Nebeský, jemužto za takowau w nynějších zwláště časech jistě welikau obětiwost tuto srdečné díky wzdáwám, přeswědčen jsa, že wážené čtnářstwo tauto změnau zajisté nejen nic neztratí, nýbrž i získá. O událostech, které se mně za posledních těchto dnů přihodily, nyní aumyslně mlčím, abych snad, jsa ještě tuze pamětliw trpkostí těchto, tauto rozhořčeností swau někomu křiwdu neučinil. Po nějakém čase a při chladnější krwi podám o něm auplnau zpráwu. Ostatně owšem neopominu we Wídni pilně do Národních Nowin nejen jednání sněmu, nýbrž i ostatních wšech důležitostech dopisowati. Karel Hawlíček.


5. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Zřízení anglického parlamentu., Autor: Havlíček, Karel
Zřízení anglického parlamentu. ( Pokračování. ) Wšem peerům náleží jméno lord t. j. pán, aniž jest mezi nimi podlé práwa rozdílu: wšickni sou rození radowé králowští a podlé okolnosti soudcowé w záležitostech domu králowského. Lordowé neustupně na zděděných práwech stojíce, wšemožně se proti nowotám wšelikým brání, a jen pak powolují, když widí, že jim odporowání nic nepomůže. A proto byl od nich weliký odpor kladen, když se o přejinačení obecní sněmowny čili o powěstnou reformbill začalo jednat, kterou se owšem moc jejich patrně měla ztenšiti. Nebo w Angličanech jest nejrozsahlejší čásť půdy majetností několika slawných a mocných rodin, jejichžto wladařowé w lordské sněmowně sedí. Wolitelé do obecní sněmowny byli před reformou naskrze skoro nájemníci na půdach těchto panských, a tak se stalo zcela přírozeným způsobem, že za posly z hrabstwí ( knights of the shire ) a měst byli obráni mladší synowé nebo příwrženci rodin panských, kteří arci podlé wůle a nadání přátel swých hlasowali. Z mnohých welikých až 100000 obywatelů počítajících měst se neposílali žádni deputowaní, kdežto malá sešlá městečka ( rotten boroughs ) pro swé zástupce w parlamentě místa měla, ba přečasto hlasy swé za daremných 50–60 lib. st. prodala. A tak bylo snadno pánům jednati podlé wůle swé, náwrhy, které se jim protiwily, rušiti, a nazmar byly wšechny zákony proti kupowání hlasů při parlamentních woleních. Král a národ cítili dáwno newhodnost takowého pořádku wěcí, a již před půlstoletím učinil William Pitt, slawné paměti, náwrh o reformu, který wšak častěji po tom opakowán wždycky ale od lordu překažen, teprw r. 1831 usilowáním národu a lorda Johna Russella přijat byl. Po reformě zůstal počet oudů w obecní sněmowně, jak byl dříwe totiž 658 a sice z Anglicka 471, z Irska 105, ze Skotska 53, z Walesu 29. Městečka nemající 2000 osadníků pozbyla práwa hlasowního, obce počítající dwa až čtyry tisíce obywatelů podržely práwo na jednoho posla, přebylé hlasy se dostaly welikým městům a lidnatým hrabstwím. Při woleních, která se dějou pod dozorstwím sherifů č. civilních náměstků králowských na několika místech w hrabstwí, odkudž na ten čas wojsko odstěhowati se musí, hlasuje každý měšťan, mající 10 lib. ročních příjmů, každý polní hospodář ( yeoman srow. české zeman ) ať si je swobodník ( freeholder ) nebo nájemník ( copyholder ) může-li se 10 lib. jakožto čistým wýnosem ze swého hospodářstwí wykázat. Deputowaným býti nemůže žádný duchowní; deputowaným býti může každý gentleman, když má leta a je rodilý 114 Brit. Gentleman pak není šlechtic, nebo w Angličanech nižší šlechty po zákonu není, nýbrž muž wzdělaný a w žiwnosti swé od jiných nezáwislý. Takowí pak jsou majitelé towáren, a rukodílen, welkokupci, statkáři, swobodníci a nájemníci. Poněwadž wšak deputowaní diét nedostáwají, musí se každý, chtěje byt wolen, jeli z města třemi sty, jeli z kraje šesti sty lib. st. ročních příjmů a to z nemowitého jmění wykázat. Mimo tyto posly sedí w sněmowně obecní čtwero deputowaných z wysokých učení Oxfordského a Cambridgeského, a dwa z Dublinského. Žádný deputowaný nesmí w čas swého poslowání ouřadu nebo ročního platu od koruny přijmouti, sice wyposlowal. On může wšak z nowa do parlamentu wolen býti, leda kdyby jemu wolitelé nedůwěřowali. Arci že se nowým tímto zařízením působení mohowitých pánů a fabrikantů konečně nezmařilo, a kupowání hlasů nepřekazilo: nicméně nabyla obecní sněmowna takowého postawení, že nyní ona a panská jako dwa samostatné sněmy wedlé sebe stojí. A wšak přece obě w jediný organický celek splýwají. K tomu welice přispíwá ústaw británsko-šlechtický. Mladší bratří z rodů panských, wrátíce se, jak swrchu řečeno, k měšťanskému stawu prowozují řemeslnictwí a kupectwí, a tak býwají do obecní sněmowny woleni za zastupitele stawu swého nynějšího, na kterém jim žáleží rowněž jako na swém urození. Sám staw panský není tak odloučený od měšťanského, jako na pewnině a nezřídka se stáwá, že si slowútný lord z prastarého kmene wezme dceru bohatého kupce, a tak stawy a jich interessy w Anglicku dohromady takořka srůstají. Jiná příčina swornosti obou parlamentních domů jest ta, že žádný deputowanec nezastupuje pouze místní interessy obce, z které byl wolen, ale podlé dobré rozwahy swé wěc celého králowstwí. Wšickni oudowé parlamentní mají pro swou osobu práwo nedotknutelnosti, tak že jim nikdo na žádný spůsob ukřiwditi neb ublížiti nesmí, a to w čas parlamentního sezení, 40 dní po odročení a 40 před odročením. W tu dobu jsou prázdni wšech půhonů, žádný soud nesmí proti nim žalobu přijmouti, nebo je po nálezu práwně platném k. p. pro dluhy do wazby dáti. Kdyby se některý oud bezpráwí dopustil, nalezne a wynese každá sněmowna sama, je-li winnen či newinnen. Wůbec si řídí každá weškeré záležitosti swé bez cizého působení: sama si prawidla ( rules ) dáwá, sama je soudcem swým. Posawád wšak není zákonu, který by určowal, jaká práwa sněmowny mají nebo pro jaká prowinění oudowé jejich by pokáráni býti mohli. Za řeči w parlamentě držené neodpowídá nikdo nikomu, leč samému parlamentu; kdoby wšak řádnou řeč držeti chtěl, wystoupí na wywýšené místo. W panské wede slowo Lord-kancléř, obecní si mluwčího ( speaker ) sama ze sebe wolí, a král ho jen potwrdí. Parlament má moc, každého buďsi úřadníka nebo neúřadníka obeslati, aby předložil wšechny oučty, listiny a jednání, tykající se zpráwy zemské, má-li jc w opatrowání swém, a parlament může ze sebe wýbory jmenowati, kteří by tyto wěci ohledali. Pak může požádati spráwy o wěcech zemských jakých koli, o školách, žalářích, řemeslnictwu atd., může wše očitě wyšetřiti skrze oudy swé, kteří za tou příčinou při wší říši swobodnou poštu mají. Každý občan smí zaslati jak ku králi tak k parlamentu adresu, t. j. písemné mínění buď pod způsobou rady nebo prosby. ( Pokračowání )


3. březen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [Francouzský bál], Autor: Havlíček, Karel
Žihadlo. Smáli sme se onda že si u nás také učení pánowé na merendě pobláznili. O francouzských učencích dočítáme se horších wěcí. – Na slawném bále u direktora welké opery w Paříži, Leona Pilleta sešlo se množstwí proslawených mužů ze swěta učenců, k němuž tam i ministry jako Guizot a j., kteří tam přítomný byli, počítají, z básníků, umělců, deputowaných, adwokátů atd. Tančilo se welmi mnoho. Mezi wšemi tanečníky ukázal se býti nejsetrwalejším slowútný historik Louis Blanc; ten tančil tak diwoce, že mu diw šosy neulítly. To se naši – k tomu ještě mnohem mladší historikowé na merendě chowali mnohem modestněji. Jeden seděl w polském županě s wýrazem welmi usedlým za periodickou pintou sprawedliwého piwa; jen chwílkami pohlížel na čisté rukawice z černě zastřených prsou jemu wyrůstající a přitom projewowal začasté lehkým mrknutím swou spokojenost. Druhý tančil sice, ale jak tančil?! Důstojně powážně, rozšafně – s ouplným ušetřením šosů – slowem práwě šosácky.


24. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Poláci, Titulek: [polemika s časopisem Jutrzenka], Autor: Havlíček, Karel
Žádáme redakce polských časopisů, aby následující článek swým čtenářům předložili. Trpké, ale zdrawé poučení neškodí. H. B. Chtěli jsme za příčinau nejnowějšího protislowanského wystupowání Poláků zwláštním článkem wyjasniti smýšlení jejich, ale předešla nás w tom Jutrzenka w Krakowě wycházející, která dne 19. října podáwá následující článek, jenž auplně wyobrazuje newědomost, naiwnost, spolu wšak pýchu a přemaudrost šlechty polské. Stůj zde na wěčnau památku tento článek, jenž nás wěřiti učí to, co prawí sedlák polský, totiž že šlechta polská wlastně není ze slowanské, nýbrž z tatarské krwi. „ „ Nowiny české horší se stále na Wídeňany a jednání sněmu, powstáwají proti Polákům jakožto jediným posud osobám, jenž we zmatku rozpadlých sil jakýsi lad a pořádek uměli zawést, ba lají nám, jenž w tomto boji Wídeňanům a Maďarům srdečně přejem wítězstwí. Ne pro ně, ne pro Čechy, pro národ, který tak se uměl snížit, že nyní tomu samému Windischgrätzowi, co jej před několika měsíci bombardowal, dal rukojmě wěrnosti, prose ho, aby co možná rychle opustil zem a spěchal k Wídni, chwějícímu se panujícímu rodu na pomoc; — ne pro Čechy — opakujem — ale pro nás samé, pro Poláky klademe tuto několik slow, které nech myšlénky naše objasnějí, je-li jakého objasnění ještě potřebí. Nemůžeme zapřít, že celá wěc zdá se na prwní pohled temnau a nesrozumitelnau. Poláci berau čím dál tím činnější aučasť w boji, který dělí Rakausko na dwě polowice, a wystupují zdánliwě proti hnutí slowanskému. Ale Poláci rozumí, že stanowisko Slowanstwí, na něž je klade Jelačić a Čechowé, jest prahanebné, jelikož zkrátka najmuté, w službě kamarilly. Na krátce na dlauze zastydí se Jihoslowanstwo, pakli w něm skutečně, jak se nadějeme, tkwí zárod budaucího žiwota, nad tau rollí, k jaké je wywedl horwatský bán. Maďarowé, přišedše tuhau zkauškau k přeswědčení blízkého, welmi blízkého podrobení anebo auplné záhuby, které je zbawil jen šestý den října, odříkají se od té chwíle útisku a panownictwí nad Slowany. Jsau w dějepisu příklady, že dwa národowé, došedší na nejwyšší stupeň wzájemné nenáwisti, zapomenau na dáwné urážky, spojí se tím silněji a wystawí si od té chwíle společnau pro budaucnost historii. Klademe ještě jednau před oči zpomínku na Litwíny, národ, který z auhlawního nepřítele stal se najednau přítelem, milowníkem Polsky, a od té chwíle s ní na wždy se slil. Z té strany je otázka buď již ulehčená, buď se dá w brzce ulehčit. Nyní o Slowanech. Jelačić se swými hordami je odewšad stísněn; s jedné strany Uhři, s druhé Wídeň a s třetí Dunaj zamykají ho w trojhran. Nedostatek potrawy a střeliwa naň čím dál tím wíc doléhá, a tak, pakli Wídeň bude s to lépe se zorganisowat a Uhři o trochu wíc odhodlanosti si dodat, doufáme, že ani Windischgrätz ani strana dworská Jelačića nebude s to uchránit. A jest wěru důležitá wěc, nynějšího bána horwatského docela zničit anebo jej auplně oddělit od záležitosti slowanské. A toto dílo je zůstaweno Polákům, neboť Polsko, ač materialně bez síly, má ještě dost síly mrawní a může tau zbraní skutečně jednat. Poláci w boji Horwatů s Uhry neutrální, anebo raději oběma stranám naklonění, ješto je s jedné strany wáže podání historické, společnost podrobenstwí a utrpení a nade wšechno společnost skutečných nepřátel, s druhé zase spojuje pokrewnost a jednorodost, mohau shodau a wyrownalostí wálčících národů jen získat a stát se silnějšími. Na to myslili ode dáwna. Byla doba, kde se Slowanstwo poprwé shromážděné na sjezdu slowanském w Praze poddalo mimowolně pod mrawní wládu Poláků. Netajme si, že w čele Slowanstwa musíme spatřit buď Moskwu anebo Polsko. Jediní jen Čechowé, a to národ takowý jako Češi, mohau widět w dynastii rakauské náčelníka Slowanstwa. A na kormydelníku, jakého si Slowané oberau, musí záležet budaucí jich žiwot. Proto jsme se upřímně radowali ze sjezdu Pražského. Ale Windischgrätz poznal brzo ducha, který tím shromážděním začal wládnaut, a děla Hradčanská wyplemenily klasy myšlénky o Slowanstwu sotwa wzešlé. Podobalo se, že sjezd slowanský, sblížiw neznané posud kmeny a rozehnán bodáky, doplnil swé powolání a tím silněji pobratřené kmeny spojil. Podobalo se, že Slowané poznají hned swého nepřítele a že boj započatý na ulicích Pražských přenese se do wšech částí Slowanstwa pod žezlem rakauským stojícího. Wyznáwáme se, že jsme se w tom mínění sklamali. Slowané jižní a západní nedospěli posud k wýšce nynější doby. Slowanský ráj Kollárůw nemá ani jednoho muže činu národů těchto, jsau tam sami dějepisci, filologowé čeští a slepí básníkowé srbští, ale krom polských nenajdeš tam žádného hrdinu. Opakujem, že nynější hnutí Slowanů je hnutí falešné, způsobené jediné od pletichářů dworských. A to je poslední úsudek, jaký Jelačić dle našeho zdání zaslaužil. Kdyby w tom wězela myšlénka prawdiwá, nebyly by jí ani bodáky ani peníze rakauské na pomoc. Ale nehledíc na to, že někdo zle užíwá swé bdělosti, musíme se již z toho těšit, že se probudil a začal rozwinowat neznané posud síly. Jedná se jen o wytknutí dráhy a směru, jak se swěží ti žiwlowé mají rozwinaut. Dworské pletichy byly s to, opakowat wýjewy dost podobné wraždám haličským r. 1846. Slowané místo aby se pohodli s Uhry, udeřili na ně a chtěli wyhubit národ, který jim někdy bude nejzpůsobnějším pomocníkem a podporau budaucího stawu. Neboť Maďaři, jak mile se jen s Němci nespojují, stanau se již tím samým našimi spojenci. Již za času slowanského sjezdu začínaly swáry mezi Jihoslowany a Maďary. Byla tam řeč o způsobech úplného wyhubení Maďarů. Jen Poláci samijedini tomu odporowali. Zatím se Horwati a druhé kmeny jihoslowanské přeměnili z wojínů bojujících o národní bytí w najaté pacholky strany, jenž práhne po záhubě swobody maďarské. Od té chwíle, prawíme upřímně, ztratili wšechnu naši wážnost, a přání naše přesídlly se do táboru maďarského. Prwní jednání drámy ukončilo se šťastně. Jelačić stal se z wítěze přemoženým. Co nám dálší rozwin přinese, to ukrýwá nedaleká budaucnost. My prorokujem, že Slowané, aspoň jižní, najednau prohlédnau a přejdau k té straně, kde je čeká čestnější než posud powolání. “ “ Tolik jest slow hrdé newědomosti šlechtické! Dowoleno nám budiž, poněkud filologická poznamenání k tomuto maudrému článku přiwěsiti. Hned na počátku dowídáme se něco z brusu nowého a celému swětu posud neznámého: Jen Poláci drží nyní pořádek we Wídni! — Wěru, bez Poláků by nikde ani we Wídni se neudržel politický pořádek! — Druhá nowinka, kterau se Praha dowídá z polského časopisu, jest, že jsme Windischgrätzowi dali rukojmě a prosili jej, aby rychle na Wídeň pospíšil!! Diwme se! Poláci prý zdánliwě wystupují proti Slowanstwu! Zdánliwě? — ba bezbožně oprawdu! Je-li prý w Jihoslowanech skutečně zárodek budaucího žiwota? táže se Jegomosć polský pan demokrat. — Ba již nyní jest w nich žiwot wětší, než u wás, páni šlechticowé polští: oni Srbowé i Horwati, celý lid, powstali statečně bojowati o swau swobodu, a wáš lid polský potlaukl wás r. 1846, když jste powstati chtěli! Jak jste si jej wychowali, tak jej máte. — Co se nám ale zwláště líbí, jest, že nás Krakowská Jutrzenka — nepochybně z dobrých pramenů snad na čestné slowo Košutowo — ubezpečuje, že se Maďaři od nynějška odříkají utiskowání a panowání nad Slowany. Milí Srbowé, Horwati a Slowáci! wložte meč do pochwy, Jutrzenka Krakowská wam wyjednala u swých bratránků maďarských, že wás již nebudau utiskowat; jen jim teď přejte oddechu, aby se na was zatím lépe zmohli! A to přátelstwí, ba manželstwí mezi Litwau a Polskau, o kterém šlechta polská tak ráda wyprawuje! Letos z jara slawilo se we Wídni bratrstwí mezi Maďary a Němci, to jest: židi z Uher a židi z Němec pili na to, že jsau bratři. Zrowna tak šlechta polská z Litwy, šlechta polská z Rusi a šlechta z wlastní země polské připíjejí si na bratrstwí Litwy, Rusi a Polsky — ale Litwíni, Rusíni i ( bohužel! ) lid polský proklínají zatím celau swau šlechtu. Polská šlechta přiwedla dwa weliké národy, Litwíny a Rusíni, o swobodu, zahnízdila se mezi nimi, ssala z nich žiwot, a to nazýwala bratrstwím! Známe dobře sympathie waše pro Maďary, jste wy wěrní bratránci: co Maďaři činili Slowanům a Rumunům, to jste wy, šlechto polská, činili Rusínům a Litwínům. Cár ruský utiskuje zřejmě, neukrýwá se se swým despotismem: wy ale a Maďaři utiskowali jste pod firmau swobody, demokratie a bratrstwi, wy jste utiskowali a chcete ještě utiskowati po farizejsku! Kdo jest horší? — Wy zrowna tak prohlašujete Rusíny za reakcionáře, proto že se nechtějí dát od wás utiskowat; jako Maďaři prohlašují Horwaty za reakcionáře, že chtějí být samostatní. Maďaři předhazují Slowanům swým rusismus, knutoslužebnictwí, jako wy Rusínům: a proč? proto že nechtí waši a maďarskau wládu nad sebau trpěti. Wy oba, maďarská i polská šlechta, jste swobody proto nehodní, poněwadž sami pro sebe swobodu wyhledáwajíce, jiným swým poddaným ji béřete. Proto nemůžete sami swobody dojíti, jak wám to poctiwí demokrati waši, ku př. Liebelt, sami do prawdy powěděli. Žebyste ostatně Jelačiće a jeho „ hordy “ ( tak jmenují se po bratrsku Slowané!! ) rádi widěli zničeného, nepochybujeme: awšak se nešalte marnau nadějí. Také z brusu nowá wěc, že na sjezdu Pražském Slowanstwo počalo a odewzdalo se mimowolně morální wládě Poláků!! Buď Moskwa neb Polska musí prý být na čele Slowanstwa!!—Nesmáti se takowé newědomosti a marnosti, je wěru těžká wěc. Pštros když hlawu do písku strčí, myslí, že jeho nikdo newidí, protože on nic newidí. Také wy myslíte, že před tím, než wy jste se o Slowanstwu dowěděli, žádné nebylo. A pod tau waší morální wladau, pod waší hegemonií to by Slowanstwo asi kwetlo. Jaká nadutost, práwě šlechtická! Rusowé, nejmocnějsí národ slowanský a nejmocnější národ w Ewropě, nikde se posud nezmínili, že chtí být na čele Slowanstwa; my Čechowé, od kterých idea ta powstala, od kterých již tak dáwno pilně pěstowána a rozšiřowána jest, nikdy jsme nebyli tak naduti, abychom sebe za čelo Slowanstwa nabízeli a wnucowali; Jihoslowané, nejmocnější nyní swobodný národ slowanský, wojsko Slowanů, také se posud nikdy neosmělili, přednost chtíti mezi rownými bratry swými: a jenom wy polská šlechta, w zaufalých bídných okolnostech swých a kromě toho posud ani za mák o Slowanstwo nezaslaužilá, nabízíte se nám za průwodčího, za welilele!! — Pýcha spojena se slabosti jest nejohawnější wěc pod sluncem! — „ Jižní a západní Slowané nedorostli ještě do wysokosti nynější doby! “ prawí dále ewangelista w Jutrzence Krakowské. Sewerní Slowané také arci nedorostli, kdo tedy dorostl? — patrně nikdo, než střední Slowané, t. j. šlechta polská. A kde mate owoce té swé dospělosti, jak daleko jste již došli se swau politikau? — My západní a jižní Slowané wzděláwáme lid swůj, na ten se opíráme a stawíme pracně ale pewně hradby nezrušitelné swobody a samostatnosti swé: a co činíte wy dorostlí do wysokosti nynější doby? Wy pro zábawu swau a paniček swých romány a diwadla spisujete, nowé mazury komponujete, plány na rewoluce do wětru malujete, a pro lid swůj — kořalku pálíte! Tak jste dorostli do wysokosti nynějšího demokratického času!! — 656 „ Hýbání slowanské u nás w Čechách a u Jihoslowanů jest prý pauze od intrigánů dworních wzbuzeno! “ píše dále Jutrzenka. — Co tomu říkáte, wy naši tolikalelí spolupracowníci na poli národním, kteří jste tolik pronásledowáni byli od policie a auřadů, poradili wám intrigáni dworští, abyste pracowali o wyswobození národů slowanských? —! Konečně ale tážeme se, je-li rádno, podržeti we spolku swém takowé spojence, kteří se s námi při slawnostech a na bálách bratrují, ale w rozhodné nejnebezpečnější době přebíhají do táboru nepřátelského? Není zajisté! Pracujme tedy jen my západní a jižní Slowané společně s Rusíny haličskými společně a poctiwě o swobodu slowanskau, pracujme také o to, aby lid polský wzdělání došel, a aby tak na rozwalinách protislowanské a wládychtiwé šlechty polské sám národ polský postawil s bratrskau pomocí naší pewnau twrz swé wlastní swobody, která se ochotně wedlé nás ostatních co rowný k rownému, co Slowan k Slowanu postawí, a nebude chtít neslušnau wládu nad spolubratry, jako dosawadní šlechta polská, která posud ( bohužel! ) jediné polský národ representuje.


23. březen 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Strany divadla]., Autor: Havlíček, Karel
Strany diwadla. Litujeme nemilý omyl, který se nám we předešlém čísle nowin přihodil, že místo, aby se čtyrykrát česky a čtyrykrát německy hrálo, wytištěno jest německy třikrát. Každý dobromyslný wyswětlí si jistě sám tento omyl, neboť každému powědomo jest, že se týdně osmkrát a ne sedmkrát hraje. Litowali jsme tohoto omylu, který se proti naší wůli a proti našemu aumyslu w tisku přihodil, tím wíce, že nám jej mnozí tak wykládali, jako bychom my Čechowé již nyní hned z mezí rownosti wystupowali, a proto snad mnozí proti nám w této wěci austně horlili. Když ale nyní aumysl swůj w této záležitosti lépe wyswětlíme, nepochybujeme, že žádost tato od wys. sl. pánů Stawů skutečně wyplněna bude. Myslíme totiž, aby se w neděli odpoledne jako posud česky hrálo pro onu část obywatelstwa našeho, které wečerní doba nepříležitá jest. Pak se jednau za týden může dáwat česká zpěwohra, do které česky nerozumějící tak dobře choditi mohau, jako do wlaské a do německé, dwakrát za týden hrálo by se české drama neb weselohra. Takowým způsobem by owšem měli němečtí obywatelé pro sebe pět předstawení týdně a to myslím, že není nemožná wýmínka. Co se ostatně strany nedostatku herectwa namítá, zhola jest nepodstatné; známoť, že můžeme každau chwíli za dobré slowo a trochu peněz českau wýbornau zpěwohru sestawiti, s těmitéž wýmínkami najde se české drama a weselohra. Když nyní za darmo jsme si wydrželi dosti obstojnau hereckau společnost, podaří se to zajisté za dobré platy mnohem lépe. Tážeme se, jaké by bylo nynější německé diwadlo wys. slaw. pánů Stawů českých, kdyby také hercowé žádné platy nedostáwali, jako posud u českého, nýbrž jenom pauhé dobročinnosti obecenstwa odewzdáni byli?


7. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Upozornění na novou knihu], Autor: Havlíček, Karel
* * * Činíme obecenstwo pozorno na nowau welmi praktickau knížku pro nynější okolnosti „ Malau gramatiku pro Čechy ", která w jazyku českém i německém od W. W. Tomka již w tisku jest a brzy wyjde.


9. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 5. srpna. ( Dokončení. ) Rokowání dálší o řádu jednacím bylo tenkráte welmi zajímawé, zwláště proto, že nám trochu odhalilo oponu zdejšího liberalismu. Poznamenati totiž musíme, že se referent o jednacím řádě p. Mayer nedáwno stal statním sekretářem ( t. j. jako ministrem ), dále že i p. Fischhof raddau ministeriálním učiněn jest, a že někteří jiní ze zdejší lewice německé na podobná důstojenstwí buď wyhlídky neb aspoň chuti mají. W dosawádním provisorním řádu jednacím, který zhotowen byl ještě za časů, když pp. Mayer, Fischhof do ministerstwa nenáleželi, ustanoweno bylo, že každý deputowaný práwo má, w každau dobu ministerstwo interpelowati t. j. otázku jemu postawiti. Když ale nyní k tomuto §. jednacího řádu došlo, nawrhowal již p. Mayer, aby se wždy 24 hodin každá takowá otázka napřed ministerstwu oznámiti musela, a aby nikdo nesměl interpelowati, leč když se 10 audů sněmowny pro to prohlásí. Toto nowé obmezení našlo ale w sněmowně tak silný odpor, že odmrštěno jest. Violand předewším podotknul, že interpelace jest swaté práwo každého deputowaného, a že se stáwá tenkráte, když se chce některé okolnosti dowěděti a pak nějaký náwrh podlé toho učiniti. Z pauhé wšetečnosti a z lehkomyslnosti nikdo nebude interpelowat, sice by i president, i sněm i časopisy jej pokárali. U nás owšem býwají interpelace častěji než w ostatních konstitučních zemích, ale jenom proto, že minulé naše okolnosti byly zlé a tajné. Myslím také, že naše ministerstwo skrze takowé neočekáwané interpellace nepřijde nikdy do rozpaků, aspoň se posud ze zkušenosti ukázalo, že naopak skrze neočekáwané interpelace tím wíce důwěry nabylo. A kdyby ministři skutečně skrze takowé otázky do rozpaků přišli, nebyli by ministři dle potřeb lidu, nezasluhowali by důwěry. Brestl tentokrát zcela jiného byl smýšlení než jindy. Že prý se těmi interpelacemi čas maří, že jest nynější náwrh ještě prízniwější atd. atd. Thiemann z Čech: Hlawní wěc při interpelací jest, že ministerstwo bez příprawy odpowídá, sauhlasí auplně s Violandem. Rieger: že bychom se tak sami opět obmezili; interpelace jsau jedno z nejdůležitějších práw deputowaného. Jsau k tomu, aby se na některé nedůstatky neb chyby poukázalo a k rychlému naprawení příležitost zawdala, též aby se smýšlení ministerstwa o některé wěci poznalo. Owšem nynější ministerstwo užíwá důwěry naší, a proto myslíme, žeby těch 24 hodin nezneužíwalo. Ale může přijíti nowé ministerstwo, we které budeme míti méně důwěry. Ministerstwo jest jako hospodář. Dobrý hospodář má wždy wšechno w pořádku a může každau chwíli hostům swým celé hospodářstwí ukázati. Když se ale náwštěwa již o 24 hodin dříwe oznámí, tuť se arci mnoho nepořádků a nečistoty zatím odklíditi může. A zwláště nyní, kde telegrafy a železnice prostředky poskytují, co nejrychleji snad již příčinu interpelace odstraniti a před sněmem se pak čistým ukázati, že se nyní snad tohoto práwa zneužíwá, jest proto, že tato zbraň nowá jest, a tudy jí každý rád zkauší. Až bude dále lepší pořádek w zemi, nebudau interpelace tak hojné. Ostatek se může ponechati uznání každého a dobré radě presidenta, kterému se bez toho w sezení wždy napřed interpelace oznamují. Klaudi a Jonak též w podobném smyslu mluwili, hájíce swobodu interpelace. Löhner zastáwal ale náwrh p. Mayerů a snažil se wywrátiti řeč Riegrowau, což se mu ale nechtělo dařiti. Fischhof též tak: že komoře na tom záležeti nemůže, aby ministři do rozpaků přišli, nýbrž aby důkladně odpowěděli. Pillersdorf též wýborně hájil swobodu a neobmezenau interpelací, odwoláwaje se na příklad Anglicka, kde se též deputowaní každau chwíli ministrů táží o cokoli. Wywrátil též důkladně řeč p. Löhnerowu. Trojan ohradil se proti těm, jenž i w interpelacích a wšude zlé aumysle hledají, a hájil též swobodu interpelace. Rieger ještě doložil kromě obrany swé předešlé řeči proti Löhnerowi, že když se ministerstwu 24 hodin času dá, bude to tak, jako by se dámě již 24 hodin náwštěwa oznámila, aby se napřed přistrojila, tak jak se nawštěwowateli nejlíp zalíbí. Když ministerstwo hraje poctiwě, může se nám w každau chwíli do karet dát podíwati. ( Pochwala a weselost. ) Pan státní sekretář a toho času referent Mayer nemohl tentokrát ani swau obyčejnau dialektiku a sofistiku k službě míti, náwrh jeho propadl, a máme auplnau swobodu interpelace. W ponděli bude se jednati o náwrhu p. Selingrowě stran pochwaly wlaské armády, a o náwrhu p. Kudlichowě stran zrušení poddanosti. Tento druhý náwrh zasáhne již hluboce do žiwého, a doufáme, že se sněm liberálně zachowá.


6. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Die deutschen Hegemonen, Autor: Havlíček, Karel
Die deutschen Hegemonen. H. B. — Pod tímto titulem wyšla práwě w Berlíně malá německá knížka 52 str. w 8wu ale plná bolestných pro Slowanstwo prawd. Neznáme posud žádnau knihu, která by tak w krátkosti wyčtla s neobyčejnau historickau a statistickau učeností wšechny křiwdy od národu německého Slowanům učiněné, zwláště za nejnowějších dob. Knížka jest tím zajímawější, že wyšla práwě w této rozhodné době a od spisowatele Poláka, který se sice jen písmeny J. K. podepsal, awšak odwoláním se na znamenitého učence německého J. Gervina, redaktora Deutsche Zeitung w Heidelbergu, patrně z anonymity wystupuje. My nemůžeme podati auplný překlad této knížky, protože obsahuje mnoho welmi trpkého proti dynastii rakauské, což bychom dle nynějšího zákonu o tisku newyhnutelně hodným trestem zaplatili; awšak pokládáme za powinnost swau, uwésti zde alespoň nejdůležitější místa. Motto knížky jest ze Šillerowa Wallensteina: „ Und das römische Reich, dass Gott erbarm! Sollte jetzt heissen: römisch Arm. “ W předmluwě uwádí příčinu, proč rok 1848 tak chlubně započal a tak malicherně se skončil; proč k porodu pracující hora swětské revoluce tak směšné myši na swět přiwedla, jako jsau president Bonaparte, Wranglowa diktatura w Berlíně a Frankfurtský parlament, příčina tato jest, že tragický čas našel komické charaktery; a probraw pak a pojmenowaw tyto charaktery prawí: A nad těmito směšnými trpaslíky ční jenom tragická postawa Slowana, jenž smělau rukau trhá záclonu s nynějšího obrazu Saiského, nazwaného „ deutsche Einheit “, a kráčí jako hrdinowé staré tragedie, jak básník prawí, na prknách, která tento swět znamenají, zahalen we škrabošce. Nad rolničkami německých snílků třpýtí se čáko městaborného Chorwáta. Weselé jest umění politických kantorů, ale pochmúrné, trpce pochmurné jest žití národů. Knížka sama rozdělena jest na tři části: w prwní wykládají se nynější nesprawedliwosti německého parlamentu k Poznaňsku a následky toho; tato část obsahuje mnoho nowých a zajímawých zpráw a náhledu, w druhé líčí se historickým spůsobem německé soběctwí proti Slowanům, zahalené do raucha náboženstwí, civilisace a swobody, třetí obsahuje náhledy o budaucnosti Slowanů. I. Těžko jest — myslí spisowatel — poznati prawý směr toho blázince ( Narrenschiffs ), který se prý auředním spůsobem jmenuje Frankfurtský parlament. Ale z dwau saučasných událostí může se dobře poznati. Část welkowéwodstwí Poznaňského prý zněmčenau žádali němečtí hegemoni, ačkoli měla odjakžiwa s ostatním Polském stejné historické osudy; a na skutečně podánštěnau část Šleswíku dělali si zase tito hegemoni práwo, protože měl stejné historické osudy s Holštýnem a tudy s Německem. A oba tyto sobě protiwné požádawky, které se jako římští augurowé nemohau setkati beze smíchu, wyřkli zároweň, jedním duchem we jménu stejného a toho samého „ dobrého práwa! “ Dobré práwo bylo tu pauze nestydatá zištnost, která w ten čas s německých knížat přešla na německý národ — neb jen zlých se zbawil, ale zlé zůstalo. Ale toho nebylo dost; ačkoli se w Poznaňsku odwoláwali na národnost, přece zas dekretowali, že jsau rakauští Slowané Němci, horšili se nesmírně a přešli k dennímu pořádku, když jižní Tyrolci ( Wlachowé ) nechtěli přijmaut pozwání do Frankfurtu, jmenowali Karla Alberta rebellem, protože nechtěla být Italie w Němcích. W okamžiku byla Praha německau universitau, Terst německým přístawem a Poznaň německau pewností. Zatím ale mnoho uklauzlo pod nohami a rukami německých hegemonů. Museli se dát we Šleswíku od Ruska potupně zakřiknaut; museli pustit Rakausko slowanské i německé; a o Italii raději mlčí. Museli pustit a upustit — ale owšem ne z dobrého rozumu ani ze zbytečné smělosti. Praha je nyní slowanská universita, Terst není německý přístaw — ale Poznaň jest posud ještě německau pewností. My ubozí Poláci, my barbaři, nejsauce paprskem filosofie oswíceni, držíce se wždy ještě nepraktické wíry našeho básníka, že je cnost nejwětší maudrost, neměli jsme nikdy tento „ pud na wýchod “, jak to pan v. Gagern nazýwá, tento pud k tlačení ( dieser Drang nach Drängen ), tento wše zahrnující swětocit, a náš nejprwnější král Boleslaw Weliký byl tak obmezen duchem, že naznačil hranice panowání swého kowowými slaupy w řekách. Pozňan se neodřekli němečtí hegemonowé. Snad žeby zde jejich „ dobré práwo “ lepší bylo než w Rakausích, w Šleswíku a w Italii? O nikoli! Jenom proto, že tu cár nic proti tomu neměl, že se ten kus kusů Polska ještě rozkauskowal, a poněwadž se Friedrich Wilím IV. dle wyjádření Bassermanna „ němečtější “ shledal, než naděje byla. Z počátku owšem nebyli proti Polákům tak němečtí. Když galvanický praud, jenž žíly Francauska proběhl, také žabí stehýnka německého Bundesstaatu otřásl, tu jsme byli dobří spojenci proti ruskému arciwrahu, a tenkrát se woláním „ Ať žije Polsko “ poskwrnili mnozi znamenití mužowé, kteří lezli po wšech čtyrech na wýšinu zákonodárstwí. Tenkrát necítil ještě nynější reichsminister-president pan v. Gagern w sobě nic o tom powěstném „ pudu na wýchod “, naopak on držel welmi prudkau řeč k obnowení Polska, a Prusko s Rakauskem měly dát prwní příklad; tenkrát prawil nynější reichsministr, tehdy owšem jen professor Robert v. Mohl, že se Halič a Pozňany nemají brát do Bundu, nýbrž aby byly powažowány co drahé zálohy w rukau Německa k budaucímu Polsku, a přidal ještě wýslowně, že „ deutsche Brüder “ w oněch krajinách musejí sdíleti osudy polské říše; tenkrát jste ještě i wy, pane! ( Gervinus ) w Deutsche Zeitung dowolowal Polákowi zastupowat swůj národ, a psal jste o powinnosti německého národu, aby naprawil křiwdu od swých knížat Polákům učiněnau, tenkrát jste ještě i wy, pane, žádal od Pruska, aby dalo Pozňany na swobodu, aby hodilo kostku. “ A pak konečně, když wypukly ony nesmírné bauřky — jak říká císař Mikuláš — w německých piwních sklenicích; když nastaly ty barrikády, z kterých lezli němečtí hegemoni na kurulské stolice; když se Prusko strojilo na odhodlaný skok do Německa; když Wídeň wykarabáčowala Metternicha trikolorem — jaké hymny se tu pěly o naší polské swobodě, jaké nezaslaužené chwály wzdáwaly se tenkrát Polákům. Tu se na nás zachytil srdečně Vorparlament jakožto na Vormauer ( zeď ) proti Rusku, tu ubezpečowal arcikníže Jan, který byl ustanowen ohříwati německau císařskau stolici pro krále pruského, naši haličskau deputaci, že wždy nanejwýš milowal Polsko. A nejen Vorparlamenty a Vorcísařowé takto mluwili, i mnohé wlády německé ubezpečowaly nás swé oddanosti a podpory. Kdybysme směli mluwit, kdybysme wěrně wyprawowati mohli, jak newěrě se s námi zacházelo, kdybysme wyzraditi chtěli, jak jsme byli zrazeni — mohli bychom jmenowat jména pruských březnowých státníků, kteří nás k rychlému zbrojení napomínali, z pruských zemských kas nám peníze na zbraně nabízeli, kteří chtěli naše důstojníky wyslat do Haliče, abysme odtud i z Pozňan najednau wpadli do ruského Polska, a kteří dali jednoho pruského generála, aby se radil s jedním našim wůdcem od r. 1831 o wálečném tažení proti Rusku.... To bylo tajné wyjednáwání, a nebylo weřejné jednání z počátku též podobné? Nebylo ustanowení Willisena dosti zřetelné? Neporučil mu p. ministr wnitřních záležitostí, aby se spojil s polským národním wýborem? ( Později, když se záležitosti s Ruskem trochu naprawily, říkal již zas p. ministr tak nazwaný polský národní wýbor! ) Tohoto král. komissara ( Willisena ) k nám poslaného náklonnost k Polákům a zášť proti Rusku jest každému známa. A nebylo to patrné, že se pod nowým zřízením Poznaňska wlastně rozumělo zřízení polské armády? Kdo by byl mohl mysliti, že za několik neděl budeme skrze konvencí odzbrojeni a pak bezbranní pobiti; že německý národ wšechny nám učiněné nesprawedliwosti, wšechny zrády, wšechny ukrutnosti pochwálí — wšechno i ohawné znamenání polských zajatých; kdo by byl mohl mysliti, že se promění hymny w proklínání, spojenci w katy, a že se ukončí obnowení Polsky nowým rozdělením! A jaká byla příčina tak náhlého přewratu? Snad kanibalské ukrutnosti Poláků? O zanechte těchto mizerných aušklebků! Tento blátiwý písek, kterýž jste tenkrát uměli chytře naházet do slabých očí, již se rozprášil, a i slepý widí nyní, kdo byl kanibalem. Swět nyní wí, jak si newěděli mizerní, neswědomití škrabalowé we wašich nowinách rady, když byli wyzwáni, aby jmenowali jména těch „ deutsche Brüder “, kteří prý byli upícháni, dřeni a i za žiwa zakopáni, když měli jmenowat místa, na kterých se tyto wěci staly. Swět nyní wí, že jsme my nedali prwní příklad, a že zawraždění Brackého, Lipského, Chlapowského a Potockého a mnohých jiných stala se dříw než dwa jediní ohawní pádowé z naší strany w Třemešně a Wřešně, které bychom my rádi slzemi a krwí swau umyli. Swět nyní wí, kdo a jak u nás zůřil, že po dobytí Xiaže zapálena jest nemocnice, we které naši ranění leželi a shořeli, že potlačeno jest kolbami, co se ještě hýbalo, a že se střílelo na rolníky za pluhem. Jenom bázliwec je ukrutný, a proto nehledejte mezi Poláky ukrutníky. Mluwte si o wšech mukách swého swědomí, máte-li jaké, ale o našich ukrutnostech nemluwte! Brzy se počalo jinak mluwiti, o ochraně, kterau powinno jest Německo swým „ deutsche Brüder “ w Poznaňsku, o německé wlasti, která jde tak daleko, jak daleko německý jazyk zawzníwá; konečně našli — co Němec wždycky snadno najde — princip, totiž rozdělení podle národnosti, prawili nám po křesťansko-germansku: Dějte německému císaři, což jest německého císaře! My se nechceme ptáti, kdo byli tito deutsche Brüder a kdo je zastupowal. Nechceme na to wzpomínati, že tito deutsche Brüder za onoho času u nás byli hostinsky přijati, když je wlastní otčina wypowěděla, že u nás našli tenkrát swobodu wíry a — co jim podle jejich obyčeje ještě milejší jest — bohatstwí, které doma marně hledali; neboť wděčnost za dobrodiní není podle německého spůsobu, a to jest snad jediné, co zdědili po pohanských republikánech. Nechceme také dokazowat, že jsau w horním Slezsku a w Prusku tak dobře Poláci jako w Poznaňsku Němci, a žeby se tedy rozdělení podle národnosti nesmělo wztahowat pauze na Poznaňsko: neboť ačkoli jest logika německá nesmírně pewná, přece upustí wždy tam, kde by musila být poctiwá. Nechceme poukázat na proti smysl pana reichsministra von Schmerlinga, který prawil, že musí swé „ deutsche Brüder “ w Poznaňsku chránit i proti wůli pruského národního sněmu, a hned potom zas odpowěděl na Eisenmannowu interpellaci strany uherských Němců, že je nesmí chránit, poněwadž jsau již jednau uherskými občany, kteří musí sdílet osudy swé wlasti; neboť bychom se dopustili ukrutné potupy proti německému reichsministru, kdybychom žádali, aby nebyl ustawičně w protismyslech sám se sebau. Nechceme ukazowat na Elsasz, Kurland, Holland, Belgii a Šwýcary Zapomněl ještě na Sew. Ameriku. Red., kde byste ještě wíce a němečtější „ deutsche Brüder “ mohli chrániti, a přece je nechráníte; neboť w té wěci postačuje Falstaffowa odpowěď, že k tomu nic nechybí, než drobet té mizerné srdnatosti, a ačkoli není resignace z pauhé slabosti docela křesťanská, přece je jistě čistě germanská. Nám postačuje jen jedna wěc, a ta jest: že k Německu přibraná část Poznaňska nejen není čistě německá, nýbrž že je w ní, jak se sami přiznati musíte, mnohem wíce Poláků než Němců. „ Že hranice není tažena podle národnosti — prawil wám náš Janiszewski — toho máte nejlepší důkaz we zpráwě sweho wlastního wýboru ( sněmowního ). Wýslowně tam jest udáno, že we welkowýwodstwí Poznaňském 420.500 Němců žije a 800.000 Poláků. Awšak Bundestag již dne 22. dubna 593.000 duší k Německu připojil, a pak ještě 2. máje 273.500 duší, dohromady tedy 866.000. Dejme tomu tedy ( co wšak ani prawda není, protože obě národnosti mezi sebau jsau míchané ), žeby weškeré německé obywatelstwo jen w těchto k Německu nyní připojených částích bydlilo pohromadě, pak bych se přece oněch pánů zeptal: kterak se mohau tyto kraje wíce německými nazýwati, když tam jest i w tomto pádu o 42.000 Poláků wíce než Němců; když se ale powáží, že mnoho z těch Němců ještě bydlí kromě těchto hranic, pak jest tam zajisté o 100.000 Poláků wíce než Němců. To přece se nebude nazýwati wíce německé! “ Sprostnost dítěcí by pochopila tyto počty, ale rozum rozumných je nechápal. ( Pokračowání. )


1. prosinec 1848, Zdroj: Národní nowiny, Část: Titulní strana, Titulek: [Riegrova a Braunerova řeč], Autor: Hawlíček, Karel
[ tři hwězdičky ] Tuto klademe řeči Riegerwu a Braunerowu dne 27. na sněmu, jak je Občanské Nowiny č. 6. a Kroměřížský Reichstagsblatt č. 1. podáwají. Dle tohoto srownání pozná každý nepředpojatý, jakým duchem Obč. Now. jsau wedeny. Občanské Nowiny: Rieger(nejwíc ironicky ): Já neuznáwám protokoly z oněch dnů, nejsau to protokoly sněmu, protože nebyl w auplné poradě, nebo jsem já scházel.(Na Lewici hrozný křik. ) Předseda: Pánowé, šetřte swobodu mluwení. Rieger, neohlížeje se na křik Lewice: Pak bych byl nesměl swé mínění wyjádřit a musel mandát swůj složit.(Oho! ‒ Bauře. ) Předseda: Swoboda mluwení. Rieger: Ale tomu nechtějí moji woličowé, abych mečem byl nucen k rokowání, anebo může někdo mně to do očí říci, žebych byl mohl po 6. říjnu jako dříwe rytířského Jelačiće zastáwat?(Bauře na Lewici, wolá se, aby Rieger si zanechal swé wyznání wíry. ) Rieger: Takowé mlčení jest uznáwání 6. října. Řekne se, že císař uznal uzawření o daních, prawím, že císař jest nezodpowědný; uznalo ale ministerstwo tuto frakcí říšského sněmu?(Powstane bauře neukrotitelná na Lewici, Rieger zůstane ale pokojným; Goldmark chce, aby se čtly protokoly, Lewice w slowech neslušných hlučí; Brauner mluwí w smyslu Riegrowu. ) Rieger pokračuje: I s menšinau sněmu nesauhlasila wětšina lidu; český národ protestowal proti jeho uzawřením.(Owšem, ale mohly by přijít doby, že protestowat nebude! ) Národowé rakauští byli proti revoluci, přítomní w sněmu pro ní; proto to neštěstí, že bojowníci byli sněmem w revoluci autorizowáni. Pánowé, wždyť jste wypsali nowé wolení, a my přece zde ještě sedíme; wyť jste prohlásili Windischgrätze mimo zákon a musíte jej nyní pos1auchat, widíte, jak jste nedůslední.(Na Prawici: wýborně s posměchem. ) Bezpochyby, pánowé, postawíte padlým w této slawné revoluci nějaké pomníky a zaopatříte wdowy a sirotky. Máte jim ( oprawdowě ) děkowati wydobytnosti 6. října, jichž opanowání mohlo by nás přiwésti před 13. března. Wyť jste za to zodpowědní, nechci seděti jednau na lawici hříšnické; ti, jenž chtějí uznati platnost protokolů, jsau oni, jenž to zodpowídati musí.(Lewice posmíwawě tleská. ) Šuselka: Jest to pod mau důstojností, na to odpowídat, nebojím se hříšnické lawice(Lewice: wýborně ), prawím, že protokoly se musí uznat, a ponecháwám slowo panu Braunerowi, abych slyšel pokračowání Riegrowské hříšnické lawice. Brauner: Ano, připojuju se k náwrhu Riegra a jsem hrdý na ironii poslance Šuselky. Uznání protokolů jest uznání 6. října, powstalého z cizích peněz a wliwů. Dobře prawil jeden polský poslanec: Rewoluce dělají blázni aneb děti; chceme tedy protokoly neuznat, anebo uznat 6. říjen. Řekl jsem. ‒ Kroměřížský Reichstagsblatt podáwá podlé rychlopisných zápisků tytéž řeči takto: Rieger: Liluji, že sezení započalo tak bauřliwým způsobem. Mé přání bylo, aby se takowým bauřliwým debattám bylo wyhýbáno(bravo! ), ale že od poctiwé strany jednau tato otazka je wržena(Lewice: Ne, ne! ), widím se pohnuta, wyslowiti smýšlení swé, a já se wyjádřuji, že co se týče protokolů, přistupuji docela k náhledu řečníka přede mnau, protože to nejsau protokoly sněmu(tak, tak? ), poněwadž nebyly w auplné, w swobodné poradě psány(oho, oho! ); já sám nebyl jsem přítomen, protože jsem přítomen býti nemohl(hlasy: A Poláci? ‒ Prudké pohnutí we sněmu ), protože má osobní jistota byla w nebezpeči. Owšem by se mně mohlo říci: žeby se mi nebylo nic stalo, kdybych byl zůstal, snad tak málo, jako Latourowi? ale byl bych přiweden býwal w postawení takowé, žebych nemohl mínění swé swobodně wyslowit, a to by bylo indirektní složení poslanstwí(k wěci, k wěci! Řečník nesmí být přetrhowán ). Pres.: Musím pány opětně napomenaut, by dali p. poslanci Riegrowi domluwit. Rieger dále: Proti složení mandátu byli by se woličowé moji jednohlasně prohlásili. Já byl poslán, ne abych mečem práwa wlasti mé hájil, nýbrž ústy. Já ale také nepatřím k těm, jenž myslejí, že se může pokojně a swobodně rokowat, když je jednau mysl pozbyta. Nemyslím, že zde někdo bude mít zmužilost dokazowat, že pro mne we Wídni nebylo žádné nebezpečí. Já opustil swé místo ne ze zbabělosti, ale že jsem se obáwal, že nebudu moci mínění swé swobodně říci, že nebudu moci hlasu swého tak swobodně jako dříwe pozdwihowat; či měl-li bych se snad osmělit zastáwat rytířského hrdinu Jelačiće?(Welké hnutí; z Lewé: My nechcem žádný denník slyšet! Z Prawé: Pryč s wýtržkami! zde není Wídeň! ) Ustanowil jsem se tedy čekat, až se sněm sejde na místě, které bude neutrální. Přijmaut protokoly, jest: uznat revolucí od 6. října; pomněte, pánowé, na následky tohoto kroku! Owšem se mi řekne: Wláda uznala sněm a císař podepsal jeho uzawření. Záwidím těmto pánům tyto důkazy a toto powoláwání se na potwrzení císařowo. Powolení daně je skutečnost; císař není odpowědný. Ale ptám se wás, pánowé, chowalo-li se ministerstwo Wessenberg, aneb lépe řečeno jeho zbytek, w této wěci tak, jak se chowat mělo? ‒ Jsem přeswědčen, že sami nechcete toto powoláwání; neboť práwě toto ministerstwo poslalo Windischgrätze do Wídně, a překazilo tím, že sněm anebo raděj jeho zlomek(prudký odpor; k wěci, k wěci! ). Wždyť pak chci dokázat, že ty protokoly nepatřejí k wěci. Jedna strana tedy dala rozkaz, dobýt Wídeň, druhá zas, brániti Wídeň; to mně wěru tak připadá, jako 788 manévry, jaké necháwají w pokoji naši generálowé prowádět. Pres.: Musím pana řečníka prosit, aby se neodchylowal, ale k wěci přistaupil. Rieger: Nechci twrdit, že nebyli jednotliwí, kteří mínění swé swobodně wyslowili, ale wětšina to nečinila; ostatně nebyl welký díl přítomen, na př. wětšina Slowanů a Němců z Čech, skoro celé Tyroly(odpor ), též welká část zastupitelů druhých zemí. Tedy buď ti, jenž opustili sněm, učinili to ze zbabělosti, anebo že byli přeswědčeni, že we Wídni porada swobodná není možná. Mezi swými rodáky platím já za zmužilého, a přec jsem nezůstal we Wídni; a náš lid uznal to a wyjádřil se, že neuznáwá uzawření, které byly přijaty bez nás. Nebyla sice jen menšina přítomna, ale je-li kdy falešná sada prawdiwá, že za menšinau stojí wětšina lidu, tož se dokázalo zde; neboť skoro weškerý lid prohlásil se proti této revoluci. Pozůstalí dali revoluci potrawu; neboť ti, kteří se pro revoluci bili, myslili, že je to prawé, protože bojowali we jménu sněmu. Pomněte na následky swých uzawření; uzawřeloť se, že kdo w desíti dnech se newrátí, bude prohlášen, že pozbyl mandát. Já jsem jeden z nich, jak mne můžete ještě zde trpět? Proč neuzawíráte o wypsání nowých woleb? Tuším také, žeby to sotwa wedlo k jinému wýsledku, ač nebyli wšichni tak šťastni, že obdrželi přípisy důwěry. Sněm uzawřel, že se žádné wojsko nesmí wozit na železnicích do Wídně; sněm prohlásil jednání Windischgrätzowo za nezákonní, jak můžete trpět, že posud we Wídni jest?(Smích. ) Aj, žádejte přec, aby ministerstwo spojilo wojsko, by bojowalo proti tomu odbojci. Windischgrätz nechal Messenhausera, wůdce powstání, zastřelit.(„Messenhauser je mrtew! “ ) On byl muž udatný. Padl-li on pro wěc swobody? ‒ Owšem jednal w rozkazu wýboru sněmu pro bezpečnost. ‒ Tedy je Windischgrätz sprostý wrah? Pak je waše powinnost, na to tlačit, aby byl potrestán.(Smích. ) Pak musíte i pánům do Peště uprchlým wyřknaut dík wlasti, padlým postawit pomník, zaopatřit jejich wdowy a sirotky.(K wěci, k wěci! Netrpěliwost. ) A přec děkujem padlým wymoženosti 6. říj., které, půjde-li to takto dále, nás ještě whodějí před 13. března. Jsau wěci, pánowé, které nestojí w žádném slowníku, ani w Rotteckowu, jsau faktory w politice, které wíc dokazují, než theorie; sic by mohl každý školák platit za státníka. Já ale a wšichni moji přátelé, jenž jsme neměli podíl w těchto uzawřeních, w této sláwyplné revoluci, my odmítáme wšelikau odpowědnost, my nemáme žádný podíl w prolité krwi; my nejsme winni, že lehkowěrná, pro swobodu nadšená mládež zawedena a zneužila byla. Nezhrozte se před saudcem, který wšechno trestá, a jeho moc dále sahá, nežli kn. Windischgrätzowa. Já nechci sedět na lawici hříšníků; nechť sedějí tam ti, kdo chtějí protokoly tyto míti uznány.(Hlučná pochwala. ) Šuselka: Chci se obmezit na odpowěď na slowa p. Höllrieglowa, neboť rekriminacím a obžalowáním p. Riegrowým odpowědít, mám pode swým důstojenstwím; ostatně se neostýchám sednauti w potřebě na lawici hříšníků.(Žiwá pochwala. ) P. Höllrieglowi služ toto k wywrácení jeho slow. Císař odročil owšem dne 22. října sněm, ale tím se neprodlené odročení sněmu newyslowilo, neboť w dotýčné proklamaci JCMti. stojí wýslowně, že sezení mají „ na to “ přestat. Bylo tedy na presidentowi, odložiti sezení, jak by běžné zaměstknání byly odbyty. Na to se při počtu audů ještě k uzawření schopném uzawřela adressa, která byla poslána po deputaci. Tato deputace byla dne 26. října ještě od JCMti. jakožto deputace sněmu přijata a wyslyšena. Tedy se námítky samy wyrownají a sněm se nikdy nepošinul z dráhy zákona. Tímto končím a přenecháwám slowo posl. Braunerowi, abych od něho přijal snad podobné wyjádření jako od řečníka přede mnau. Brauner: Strany jednání sněmu po 6. říjnu wyjádřuji se zcela srozumělým býti s náhledem posl. Riegra. Chci se wšak jen obmezit na protokoly oněch sezení, které byly držány po wysloweném odročení. W oné proklamací stojí, by se sněm ihned odložil. Nechci jednat o práwní powaze odročení, protože mám za nepotřebné, nowé bauřky způsobowat; nad to bylo by to zcela nepraktické, neboť myslím, že se při poznané poctiwosti a dobrotě našeho císaře, budem-li jen wytknutý cíl hledět dosáhnaut, není se co bátí podobného sražení s korunau; a jak je jednau ústawa ustanowena, je práwo odročení pro budaucnost určeno. Já w tom widím skutek nutnosti a myslím, že koruna nejen práwo, ale i powinnost měla, přeložit sněm, by mu mohla dána býti možnost, dowršiti jeho úlohu. Mám ale proto ještě dwa důkazy. Prwní weliký je práwě naše přítomnost na neutrální, zákonnité půdě hanácké; nikdo nás k tomu nenutil: my přišli dobrowolně. Druhý důkaz je w strašných krocích, které proti Wídni učiněny byly, by nám práwě opět byla opatřena možnost swobodné pokojné porady. Uznáme-li ony protokoly, dáwáme sami sobě a císaři našemu dementi, a tím uznáme revoluci Wídeňskau. Jsau revoluce, o nichž by se mohly říci slowa polského jednoho poslance: „ Jen děti a blázni dělají revoluce,jen aby práwě revoluci dělali. “ Ptám se wás, pánowé, jakau revoluci máme před sebau? Wnucenau, cizými žiwly a pletichami způsobenau, která k tomu směřowala, obětowat čest a dobrobyt Rakauska; revoluci, která hanebná jest w pohnútkách swých, nesmyslná w aučelích, neomluwitelná w následcích. Wolte nyní, pánowé, chcete-li dwa protokoly zničit, anebo raději takowau revoluci uznat! ‒ Redakce Občanských Nowin přidala ke swé hoře položené zpráwě tento přímětek: „ Národe český! národe wlasti wěrný! ty taužíš po swobodě, tak tě známe my, ty taužíš po ní a po práwech swých beze wší falše, to také dobře wíme. My ti tuto podali řeč Riegrowu i Braunerowu beze wšech přímětků, suď sám, jak se srownáwají se smýšlením twým? Ač nedíme ničeho o lásce p. Riegra k Windischgrätzowi, již před námi tajil a nyní najednau na jewo dal, poukazujeme jen na to, že známý p. Brauner tobě bláznů a dětí nadal, že jsi se hlásil revolucí březnowau ku swým práwům, ku swobodě swaté. ‒ Suď sám, národe, a sleduj pilně beze wšech předsudků, neodáwaje se důwěře slepé, další kroky poslanců swých. Suď, zdaž se dobrého wýsledku naditi lze od sněmu, jehož poslanci hned na počátku we welké náružiwosti proti sobě wystupují. Tento počátek jest smutné znamení pro Kroměřížský sněm. Aby sobě přáli, aby se jejich srdce pro zdar rakauských národů k sobě klonily, a aby zanechaly zastáwání těch, jenž beztoho nad míru mnoho moci až potud w rukau mají. “ To jest krátkými slowy: Národe český! wyžeň Riegra nebo Braunera ze sněmu říšského a pošli tam redaktora Občanských Nowin.


18. září 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [polemika se stručným přehledem literatury J. Malého], Autor: Havlíček, Karel
* – * We swém stručném přehledu literatury w Čas. Česk. Mus. V. swazek prawí p. J. Malý, ponaučuje p. Wojáčka, skladatele básně „ Wáclaw “, že se Wáclaw III. za předmět takowé básně nehodí. Na důkaz, jak powážliwý má být kritik we swých slowech, wytáhneme zde z té, jak se zdá, dosti newinné a nepatrné rady, welmi oškliwý resultát. Dokážeme totiž p. J. Malému z této jeho rady, že jednu z dwau knih níže jmenowaných jistě nečetl. Nečetl buď „ Wáclawa “, báseň od W. Wojáčka w Praze 1845 “ neboť se w ní kromě jiných patrných známek Wáclawa IV., také jede na Karlštýn, který se hned w 7mém řádku ze začátku připomíná, z čeho by se již byl mohl dowtípit, že se jednati musí o Wáclawu IV.: a wšak tuto knihu p. Malý jistě četl, neb jak by se směl opowážit posuzowati, haněti to, co nečetl, a ješte i radu dáwati spisowateli, toť by se nesrownáwalo s jeho ( p. J. Malého ) literární zachowalostí, o které se sám we Kwětech pochwalně zmiňuje. Tuto knihu tedy jistě četl, ale následowně nečetl: „ Sprawedliwau kroniku aneb Prostonárodní dějepis země české od J. B. Malého “, neboť by se byl we čtwrté knize na str. 58–59 dočetl, že Karlštýn wystawěl Karel císař, a dále by se byl dočetl, že syn Karlůw Wáclaw IV. hned po otci panowal. Tu to tedy wězí; pročež p. J. Malému radíme, aby si dotčenau „ Sprawedliwau kroniku od J. B. Malého “ kaupil, je za 54 kr. stř. a má hodný odbyt, který dle této naší rady ještě rozmnožen bude: anebo snad i bude dostatečný „ Stručný dějepis český pro mládež od p. Neumanna “, který práwě u p. Pospíšila wyšel za 8 kr., a také tam na 37 str. stojí kdo wystawěl Karlštýn.