31. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: [otisk zpráv o stavu Vídně], Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 30. října. Wčera uweřejnilo zemské presidium následující telegrafické zpráwy o stawu Wídně: S potěšením pozorujeme nowý pokrok zemského řízení, že české swé zpráwy tiskne českým písmem, totiž latinkau. Dle dopisu pana barona Wessenberga ode dne 28. října je celý Prater a nádraží sewerní dráhy od císařského wojska obsazeno. Mezi Šmelcem a Nusdorfem bylo dne 26. po několik hodin jednotliwě stříleno. Maršál polní dal nowau lhůtu na 24. hodin, z té příčiny nebyl až do wčerejška od wojska ještě žádný autok učiněn. Na opětnau otázku obdržel jsem práwě ( w 10 hodin ) následující telegrafickau zpráwu od pana ministra Wessenberga z Holomauce, z kteréž jaksi wyswítá, že po neprospěšném wypršení nahoře udané lhůty boj w předměstí Leopoldowě opět počal. „ Jägerzeil až po Karlowo diwadlo a Táborská střída až ku spojení s ulicí Augartenskau byly po prudkém boji od wojska dobyty. “ Dle telegrafické depeše, dnes z Florisdorfu o 4 hodinách odpoledne zaslané, kteráž Jeho Excellencí panu feldmaršál-laitnantowi hraběti Khevenhüllerowi od Jeho Oswícenosti polního maršála knížete Windischgrätze byla sdělena, učinil se wčera wšeobecný úlok na Wídeň. — Wojsko proniklo po dewítihodinném boji na barrikádách podlé ustanowení swého do předměstí Landstrassu, Rennwegu, Leopoldowa, Jägerzeilu, i obsadilo je až k městským hradbám. Učiněny jsau již náwrhy k wyjednáwání. Prowolání kn. Windischgrätze k obywatelům Wídně: Byl mi podán náwrh, bych učinil pokojné prostřednictwí s městem Wídní a wtáhl se swým wojskem do Wídně, bych wýmínky ode mne položené sám prowedl. Powoláwaje se na cit práwnosti welké zajisté části obywatelů Wídeňských, ptám se, je-li možné, bych po wšem tom, co se přihodilo, když na mé wojsko beze wší příčiny, jakmile se objewilo, stříleno bylo, s ním wešel do Wídně, do města, w kterém dle řeči každého ozbrojených zlomyslných se hemží, dokud tyto haufy odzbrojeny nebudau, aniž by se strhl wražební na ulicích boj. Ptám se, byli-li by ti, kteří mně podáwají pokoj, kteří mně wyzýwají, bez ostýchání do města wtrhnaut — i byť dobře se mnau myslili — s to, aby poručili pokoj a mírnost těm, kdo nyní již kolik neděl se zbraní w ruce celým městem hrůzau wládnau. Jsem powinnen, bych dobrau část obywatelů Wídně uwědomil o tom, co se od krátkého času mého příchodu a před ním bylo stalo, poněwadž tyto události 680 přewelmi se zpřetwařují. Od wíce dnů činí se stále nápady na moje wojsko, které má rozkaz, jen w nejnutnějších pádech je opětowat, což se již na wíce místech stalo. Strana, která pro půwodce neslýchaného zločinu, zpáchaného na ministru wálky hraběti Latourowi, a to ještě na jeho mrtwole, od JCM. žádala milost, která žádala wzdálení wojska, tak hanebně napadeného, náwrh učinila o wypowězení kolika osob cís. domu, ještě před nedáwnem protestowala proti plnomocím od JM. císaře mně daným a celé mé poslanstwí za nezákonné prohlásila — tato strana posílá ke mně posly míru, aby mne s mými wojsky beze wšech rukojemstwí do města wlaudila. Daleká je ode mne myšlénka nepotřebných násilných kročejů, bolest mne naplňuje, že musím proti hlawnímu městu monarchie nepřátelsky wystupowat; ale ptám se ještě jednau jeho práwně smýšlejících obywatelů: Je-liž prostřednictwí we způsobě mně nawržené při takowých okolnostech možné? W hlawním staně Hetzendorfě dne 25. říj. 1848. Kníže zu-Windischgätz, polní maršál. Dne 25. října. Sezení w říšské sněmowně. Odp. 1. hod. Předs. Smolka oznamuje, že se wrátil kurýr od kn. Windischgrätze s odpowědí ( stran zabawení poslanců říšských ), že to musel býti omyl, neboť kdyby se poslanci byli wykázali co takowí, nebylo by se jim nic do cesty položilo. — Šuselka: Roznesla se powěst, že poštowní wozy s psaními byly zadrženy a na aule prohledáwány. Na dotaz odpowěděl wýbor studentský, že ani wůz zadržen ani psaní otewřeno nebylo, pauze že jeden pán byl z nedorozumění jat, který od min. Krausse měl příkaz, by s kníž. Windischgrätzem o pořádek w poště se smluwil. — We wýboru se wčera nawrhlo, aby se učinilo austní smluwení s knížetem, žeby se tím snad dalo něco dokázat. Mělo to být tedy důwěrné smluwení, aby se mu wyobrazil prawý staw wěcí a aučinkowalo na jeho lidský cit. Posl. Pillersdorf byl hotow k tomu, i odešel bez plnomocenstwí do táboru kn. Windischgrätze. Pillersdorf: Nebyl jsem zplnomocněn k wyjednáwání, nýbrž pauze k austnímu smluwení. Já se předstawil co muž, který z wlastního popudu podnikl wěc. Má úloha byla, wyobraziti staw wěcí a raziti cestu srozumění. Kníže W. měl za to, že zde nepanuje žádný pořádek, žádný zákon. Já to wywrátil řka, že láska k pořádku k podiwu zde se jewí, jakož i láska k císařskému rodu, že je obywatelstwo rozlíceno na wrahy Latourowy a že nekojilo nikdy nepřátelské proti wojsku smýšlení, že pauze ke swé obraně učiněno jest pewné postawení. Poukázal jsem na manifest od 19., kde císař schwaluje jednání sněmu. Kníže mě namítal wšelicos, jako že se staly nepřátelské činy proti posádce. Já, že práwě jeho kroky mohau být příčinau porušení pokoje a pořádku. Poukázal jsem mu na odpowědnost, jaká z toho pro něj wyplýwá. Kníže řekl, že staw obležení přejde a že žádá rukojemstwí pro bezpečnost. Já, žeby rukojemstwí pro ni již w jeho rukau ležely, kdyby byl w městě. — Prowolání knížete, prawil jsem, ruší wšechny wymoženosti, které národowé aby pustili, nebudau již sklonní. Kníže odwětil, sněm říšský že není žádný wýkonný auřad, a proto že se neobrátil na sněm. Já řekl, že sněm se snaží, aby chránil moc wýkonnau, w tom okamžení, kde je zlomena. Neboť ode 3 týdnů je sněm říšský jediným orgánem, na nějž wšechny prowincie se podpírají. Protož jest wěc sněmu, aby wšechny nebezpeče od Wídně odwrátil, neboť nebude-li zde šetřeno slowa císařského, následowat bude wálka domácí. Já wložil opět wšechnu odpowědnost na něho, i wyzwal ho, aby neužíwal takowých prostředků. Neboť jakkoliwěk padnau kostky, welké roztržení wždy nastane. — Kníže se pronesl, že je wolen, wyjednáwati s komissí říšského sněmu; já sám myslím, že si toho přeje. Já mluwil o přerušení obchodu a spojení a o každodenních krwawých sraženích. Kníže na to, že nepřátelstwí započaly se strany druhé, a že musil učinit wetu za wetu. — Co se týče dowozu potrawy, wyjádřil se, že je to newyhnutelným následkem obležení, a že se opět bude moci dowážet, pakli se stanau wyjednáwání k cíli wedaucí. Šuselka: Wčera wečer sdělil ministr Krauss, že byl wyzwán, aby přišel ku kníž. Wind. Ministr se wyjádřil, že k tomu swolí jen pak, půjde-Ii s nim některý wysl. říš. sněmu. Šel tedy s posl. Brestlem. Kn. swolil k přijmutí deputace, aby wyjednáwal, že ale stojí na wšech daných požadawcích, že pro jejich wyplnění žádá rukojemstwí. Jenom jeden článek změnil, že totiž bude jmenowat jména těch osob, které požaduje. Od ministra Wessenberga došlo psaní k presidentowi sněmu s nařízením císařowým, jenž zní: „ Trwání anarchie we Wídni přinutilo Nás potlačiti wzbauření zbraní. W takowém stawu nařizujem, aby sněm swá sezení zastawil, a swoláwáme jej na den 15. listopadu do Kroměříže, kde se bude moci bez překážek oddat swým poradám o ústawě. Nech se tedy wšichni poslancowé do 15. w Kroměříži dají nalézti. Ferdinand. “ — Wýbor se radil o tomto c. příkazu. Bolestný byl dojem jeho, a jsme přeswědčeni, že tento krok je ten nejnešťastnější. Osoby, které k tomu radily, musejí mít wůli, zničiti město Wídeň. Je to krok pro město, pro monarchii, pro trůn záhubný. Oddělení sněmu od centrálních auřadů ode středu duchowniho žiwota je zkrátka řečeno nemožné. Musíme též wyznat, že přeložení sněmu w nynější době je strašnější krok nežli staw obležení, a že žádný z nás nebude mít srdce, aby opustil Wídeň. Jediným prostředkem proti tomu widělo se nám býti, powoláwat se od císaře špatně poučeného na císaře lépe poučeného, poněwadž jsme předpokládali, že byl špatně poučen. Proto se wýbor usnesl na tom, aby w přípisu k císaři wšechno toto řečené wyložil, že sněm w jednom uzawření wyslowil, že jenom Wídeň jediná muže býti sídlem ústawodárného sněmu, a že Wídeň předstawuje sbratření národů. – Umlauft čte řečený přípis. Borrosch: Ústawní shromáždění může jen být buď autonomní, aneb docela nebýt. Sněm jakožto autonomní může tedy sám jediný se odročit nebo přeložit. Přeložení do Kroměříže je wyslowené zčeštění sněmu. Newím, bude-li napotom moci tak swobodně sněmowat jako nyní. Protož nawrhuji, aby se psal přípis we způsobě prosby, neboť prosba předpokládá odmrštění. Pillersdorf: Jen bolest swau mohu wyslowit, pomysliw, že poslanec Wídně tento spis spolu podepsal. Potocki: Já se stawím wždy na půdu Poláka. Wíc než příkaz císaře platí powinnost muže. A pro nás je powinností, chrániti město toto, poněwadž swoboda, která má přijít, je zde zrozena, poněwadž od 6. října nalezneš nezákonnost ne zde, nýbrž w ležení wojenském. Naše powinnost jest, setrwati tu do posledního může. Jsem tedy proto, aby se císaři řeklo, w tomto okamžení že nemůžem odsud odjít, pokud nejjsau wěci wyrownány. Nám je wláda odpowědná, protož musíme sněmowat. Protestuji proti tomu, by byl sněm zčeštilý. My wycházíme od zásady rowného opráwnění, a protož to nesmíme říci; myť chcem, aby každý zůstal, kde je. Borrosch: Pod zčeštěním rozuměl jsem pauze přewahu českých poslanců, protože němečtí tam nepůjdau. Wioland: Celé hnutí toto není proti obywatelstwu Wídně, nýbrž proti sněmu, poněwadž základní práwa byly reakcí tuze swobodná. Borrosch nawrhuje sepsání začátku přípisu podlé jeho rozumu. — President prohlásí debattu za ukončenau. ( Dokončení. )


30. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Uspořádání obcí místních, Autor: Havlíček, Karel
Uspořádání obcí místních. Interpellace k panu ministru wnitřních záležitostí. H. B. – W přednešení pana ministra dra. Alex. Bacha strany organisace politických spráwních auřadů w králowstwí českém čteme mezi jiným také tato chwalitebná slowa: „ Týž duch, prawé swobodě přiměřený, jenž každé žiwota schopné osobnosti šetří, w rozmanitosti sauhlasnau jednotu hledá a části organicky w celek spojuje, prowíwá také základní rysy obecního zákonu. Obec místní nesmí býti pokládána ani za náhodné spojení osob, ani za místní spolek lidí, jenž pauze pro administrací a ulehčení státního žiwota se sestaupili; také není pauhau částí státního stroje, kterauž libowolně rozdrobowati a spojowati možno. Obec místní powstala ze swobodného spojení wíce rodin na jednom místě bydlících, a stálé spojení toto se zakládá na společných buď místních, buď wyšších interessech. “ Máme až posud příliš welikau úctu k panu ministru Bachowi, než abychom ho w podezření míti mohli, že jinak mluwí a jinak jedná, a nemůžeme sobě tedy nikterak wyswětliti nynější jednání s obcemi našimi se strany auřednictwa. Na wšech stranách králowstwí českého nutí se obce přirozené ( to jest wesnice ), aby se jich až patnáct i wíce do jedné obce spojilo, auředníci činí toto rozwržení samowolně, neptajíce se často ani obcí samých, na mnohých místech straší nynější patrimoniální auředníci wesničany tím, že sobě budau muset nynější wrchní a spráwce za purkmistry wywoliti, že budau muset weřejná obecní stawení, žaláře atd. wystawěti, že budau muset mít zkaušené a placené radní w obci, že swému obecnímu auředníku budau muset 400–600 zl. stř. platit ročně, a k wůli tomu wšemu, že se prý musí tolik wesnic dohromady sestaupiti, aby mohly wšechna tato břemena nésti. Krajský Čáslawský p. David wydal dokonce N. Ex. 14.496 kamenotiskem na Bůh zdař sestawený rozwrh wšech obcí kraje Čáslawského dne 10. září t. r., „ wie er sich bewogen gefunden, selbe zusammen zu stellen “ ( jak sám prawí ), a rozdělil celý Čáslawský kraj jen na 131 obcí, a k tomu ještě tak šikowně, že některá obec asi 150, některá přes 6000 duší čítá, a ohlásil, že každá obec we čtyřech nedělích se proti tomuto rozwržení prohlásiti může. Wětšina wesnic ohlašuje wšude, že sami pro sebe obcí zwláštní zůstati chtějí, na to ale příliš málo dbají auředníci, jimžto swěřena jest organisace obcí, nýbrž powažujíce se za auplně plnomocné poručníky, přistřihují obce, jak jim napadne s nejwětším ohledem jen na býwalé wrchnosti. Kterak toto wše srownáwati se může s obecním zákonem, kterak se swrchu uwedenými pěknými slowy pana ministra? Jaké to jest zakládání swobodných obcí, když prwní a hlawní začátek má býti libowolnost autosefa auřednické, rozhodující nad celau budaucností jednotliwých wesnic, swazující násilně dohromady to, co nechce býti pospolu a zničující wlastně celý obecní žiwot. Obecní zákon nepřipouští dokonce takowého nucení a násilného spojowání 10–15 wsí do jedné obce, to jest jinými slowy řečeno auplné zničení celé obce. Dle kterého tedy zákonu by se podobné wěci u nás díti měly, nepochopujeme dokonce, aniž také domysliti se nemůžeme nějakého poctiwého aumysle při této wěci. Nám jenom jest známo, že se w jedné korunní zemi již od wlády skrze cirkuláře prohlásilo, že jednotliwí šlechticowé a býwalé wrchnosti, mající weliké statky, mohau též sami pro sebe zůstati, nepřipojiwše se k žádné obci. Nechceme tuto neliberálnost tohoto ustanowení, čelícího k zawedení nowé poddanosti Weliký statkář nepřináležející k žádné obci, stoje bezprostředně pod okresním auřadem, utwoří okolo sebe z lidí swých služebných a dělnických za krátký čas swau wlastní „ patriarchální “ jurisdikcí, zawede si pěkně dožiwotní robotu, w čem mu naše dosawádní zákony nepřekáží, a brzy budeme míti zase wrchnosti a poddané. Red., obšírně wypisowati, ale prawíme: když tedy jednotliwému člowěku, jednomu statkáři wolno jest býti samostatně pro sebe, proč také ne sebe menší wesnici? Dále nám též powědomo jest, že pan ministr wydal instrukci, aby auředníci organisující hleděli wíce wesnic do jedné obce spojiti: toto wšak ale se nesmí wynucowati, nýbrž jen dle wlastní wůle obcí zawáděti. Zdá se tedy, že auředníci špatně rozumí jak zákonu obecnímu tak instrukci ministerské. My této instrukcí ministerské jinak rozumět nemůžeme, leč w ten mysl, aby se sem tam některé wesnice, blízko sobě ležící a přející sobě toho, do jedné obce spojily, ne wšak aby se místo obcí celé okresky utwořily. Má-li se swoboda obce, žiwot weřejný obecní, který jest skutečně, jak zákon obecní prawí, základ swobodného státu, dokonce ubíti, ať se to raději stane zjewně, abychom wěděli o tom, ne ale pokautně a zákeřnicky. Kdož by ale byl tak zpozdilý, aby nepozorowal, že spojením mnoha wzdálených od sebe wesnic do jedné politické obce prawá swoboda obecní do čista se wyhubí. Nepohodlí choditi několik hodin cesty k obecním poradám, hašteření a žárliwost jednotliwých wesnic dohromady spojených brzy zhnusí občanům samospráwu, a bürokratie uhnízdí se brzy na rozwalinách zkaženého podwodně žiwota obecního. Dosawadní jmění obecní zůstane dle zákonu obecního každé wesnici pro sebe, třeba se i s jinými spojila: dobře ale jak se toto jmění wynaložiti má, o tom bude rozhodowat wýbor obecní, tedy ne ona sama, nýbrž ty ostatní s ní spojené wesnice budau jí určowat, co se swým jměním dělati má. To jest zrowna ta samá swoboda, kterau měly obce až posawad: jmění bylo také jejich, ale slawný auřad jim poraučel, co s ním dělati mají. A co z toho mám, poraučí-li s mým jměním pan wrchní nebo wýbor cizý? Swoboda jest w tom, abych sám dle swého přeswědčení jednati mohl. O nepohodlí, které wznikne tím, že množstwí dosti znamenitých wesnic ani doma žádného předstaweného míti nebude, nechci se ani zmíňowati. Zkrátka řečeno, obec nedá se utwořiti od některého auředníka na papíře, obec utwořila se sama během mnohých století, a na to se musí hlawní ohled bráti. Společné wedle sebe žití občanů jest hlawní známka obce, a wzdálené od sebe na hodiny wesnice nebudau dohromady nikdy prawau obcí, třeba stokrát na papíře spojeny byly. Doufáme, že pan ministr upozorněn na takowé zneužíwání jeho instrukce, ještě w čas zamezí mnohé zlé, které by z tohoto libowolného sestawowání obcí bez ohledu na jejich wlastní wůli dle pauhého kategorického poručení a zastrašení powstati mohlo. Nám se přede wším zdá, že náš oktrojowaný zákon obecní tu hlawní chybu má, že nečiní rozdíl mezi malau a wětší obcí. W malé obci by jmenowitě staroslowanská „ hromada “ zachowána býti měla, která zákonem obecním docela zrušena jest odewzdáním wšeliké moci do rukau wýboru. Má-li být obec w skutku swobodná, musí se záležitosti její říditi dle wůle občanů, a kde těchto jest menší počet, mohau wšechny důležitější wěci we společných poradách ( hromadách ) rozhodowati, a potřebují jenom orgány wýkonné, nikoli wsak rozhodující. Wýbor obecní dle rozumného smyslu nemá míti žádný jiný aučel než ten, aby zastupowal celau obec tam kde této pro její welikost fysicky možno neb alespoň pohodlno není společně rokowati a rozhodowati w hromadách. Proto také by liberální zákon obecní měl malým obcím ponechati hromadu a jenom we wětších odewzdati řízení obecní do rukau woleného wýboru. Pak by byl zákon obecní pro malé obce welmi jednoduchý a nebylo by zapotřebí násilně je dohromady spojowati jen snad pro obmezení přirozené swobody, a jen proto, aby hromada nemožnau se učinila.


13. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Z Brna - poznámka]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Doufáme, že mnozí z našich spisowatelů o cenu c. k. morawské hosp. společ. ucházeti se budau, ne tak k wůli té odměně, která bez toho příliš skrowná jest, jako wíce pro užitečnost wěci samé, z pauhé horliwosti pro obecné dobro. Red.


26. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: V Praze dne 26. října, Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 26. října – Číslo nowin „ Times “ od 20. října přinaší také jedenkráte dopis – z Prahy. Jak známo, wysílá redakce dotčených nowin na wšecky strany swěta dopisowatele a stawí pro wlastní potřebu swau zwláštní telegrafy. S takowými to prostředky může podáwati zpráwy rychlé a důkladné. Že toto na wětším díle také w skutku se stáwá, dokazují její dopisy z Paříže, z Říma, z Neapole, z Cařihradu, jakož i z důležitějších měst z druhých dílů swěta. Dnešnímu dopisu jejímu z Prahy schází wšak i nowost i důkladnost. Dopisowatel sděluje anglickému obecenstwu zpráwu o čerwnu 1848, počítá, kolik kulí Windischgrätz tenkráte do Prahy hodil a jak konečně pokoj zase zawřen byl. Dále popisuje slowanský sjezd, prawí jak po březnowých dnech w Praze se utwořila „ nowá strana “, která se od Němců najednau oddělila a od toho času držeti s nimi nechce, Že se také zmiňuje o „ Swornosti “ a „ Slávii “ netřeba podotknauti. Možná, že si Wídeňský dopisowatel Times wyjel na čas do Prahy a že wzácný dopis tento z jeho péra plynul; neboť i on psáwá z Wídně podobný nesmysl o národní snaze a napaluje čtenářstwo auglické lžemi, které nečerpá z wlastní zkušenosti, nýbrž z prawdomluwných orgánů německých sausedů našich. Tak psal na příklad před nedáwnem, že je dr. Rieger s Maďary jedna ruka ( as for Rieger he is with the Magyars hand an glove ) a na jiném místě prawil, ze je w Praze „ a ultraczechic socialist party “ která snaze národní w čele stojí. Nechceme o jiných maudrostech dotčeného dopisowatele slow šířiti; podotýkáme jen, že anglické nowiny o Americe, Africe a jiných wzdálených krajinách swěta píší s welikau důkladností a podrobností.


5. květen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Med a vosk, Titulek: [Brejle v Španělích a další satirické texty.], Autor: Havlíček, Karel
Med a Wosk. – Brejle w Španělích w XVII. wěku. Toho času byly brejle u Španělů welmi oblibeny, a byly rozdílné dle postawení každého člowěka; čím wýše štěstí a staw wystupowaly, tím wětší skla, tím wýše se nasazowaly. Marquis Astorga, místokrál Neapolský, dal podobiznu swou z mramoru wytesati s brejlemi na nose. Toho času měli mniši Jakobitowé soud, na jehož podaření tak jim záleželo, že wšechno wynaložili, jen aby štěstí jim připadlo. Mladý Jakobita jeden měl wznešené příbuzné, jichž slowo welikou w té wěci wáhu mělo. Tomuto slíbil přewor, že od wděčnosti řádu wše očekáwati bude moci, wyhrají-li přímluwou jeho. I wyhráli. Přewor padl mladému knězi okolo krku, zwolaje: „ Hermano ponga fas ojalas! “ t. j. Bratře milý, nos brejle! Dowolení to oblažilo pátera, nebyloť proň přání wyššího. Dříwe dáwali si Španělowé brejle z Benátek wlašských přiwážeti; od té doby ale, co Marquis Cueva zbrojnici zapáliti chtěl, aby podmanění města králi swému Španělskému usnadnil, nestáwalo se to wíce. Rada Benátská dala totiž z pomsty množstwí brejlí připrawiti a poslala je swému wyslanci w Madritě, jenž celý dwůr nimi obdařil. Kdo si je wšak nasadil, byl by málem oslepl. – Kuchařka Berlínská odwáděla w zápůjčné knihowně knížku. „ Ráda bych jinou knihu nějakou. “ Knihowník: „ Jakou pak? honem! Mnoho lidi zde mám! Zase nějaký loupežnický román? Tu jest jeden až hrůza strašliwý! “ Kuchařka: „ Ne, to nechci. Ráda bych něco řádného, něco wážného. Není zde nic od Šilera? “ Knih.: „ Není doma, ale neškodí nic! Zde je jedna od Leibroka, také tak dobrá. On je Šilerůw šwagr. Kuch.: „ Ah! hezky! ( Odejde. ) – Obyčej anglický toasty pronášeti powstal odtud, že se do každého piwního džbánku kousek chlebowé topinky, toast nazwaný, házíwá, jenž naposled pijícímu připadá. Když tedy jedenkráte Anna Bolleyn, nejkrásnější mezi souwěkými paní se byla koupala, nabral každý z pánů ji prowázejících z dwornosti do sklenice wody z wany a wypili ji! Jeden wšak z nich nechtěl totéž tak učiniti, a otázan na příčinu odpowěděl: „ Já si počkám na toast! “ – Při wálce mezi Alžbětou králownou Anglickou a Španěli, posláni byli s obou stran wyslanci, o pokoj wyjednáwati. Španělští wyslancowé nawrhli, aby se we francouzské řeči wyjednáwalo, s ousměškem prawíce: „ že angličtí milostpánowé umějí řeč swých poddaných, jelikož králowna jejich tak dobře králownou francouzskou jako anglickou jest. “ „ Nikoli, “ odpowěděl Dr. Dale, Angličan „ francouzská řeč jest pro jednání tak důležité, přec jen sprostá; ale s waším dowolením wyjednáwati budeme řečí hebrejskou, neb Wy jistě ráčíte také tak umět hebrejsky, jako my francouzsky, poněwadž Wáš král spolu jest králem Jeruzalema. ( Anglická králowna Alžběta w titule se zwala též francozskou, a králowé Španělští mají rowněž titul králů Jeruzalemských. ) – Dáma jakási horlila proti pálení tabáku, poněwadž škodí na zdrawí. Někdo to wywracel důkazem, že jeho ujec, jenž po celý den kouří, zdráw a čerstew 70. roku dosáhl. Odpowěděla na to: „ Kdyby nebyl kouřil, mohl již 80 let stár býti! “


4. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Návrh o řádu kapucínů, Autor: Havlíček, Karel
Náwrh o řádu kapucínů. Smutné to byly doby ještě před nedáwným časem, když člowěk prawdymilowný mínění swého ku wšeobecnému dobru wyjewiti nesměl. Přestal starý despotismus, odzwonilo se mu umíráčkem, a zoře swobody wyšlo nad naší milau wlastí. — Hned po wyzdwižení censury četl jsem we „ Wčele ", že každý nyní swé smejšlení k dobrému státu u weřejnost podati může — ano powinnost jest každého s wlastí swau dobře smejšlejícího, aby chyby a staré škwáry předešlého systemu odhalil, a prostředky dal na ruku, jak by se jim wyhowěti mohlo. K prostředkům by se stará politika udržela, přináleželo též wydržowání mnohých, skoro zcela neužitečných klášterů, ku př. kapucínských, jichžto nyní w Čechách a na Morawě 21 se počítá. — I jejich cíl byl a jest též, lid w mrákotách, temnosti a tuposti udržeti, aby nepřišel ku poznání sebe samého, ano wí se dobře, že lid, zwláště sprostý k nim ještě nejwíce posud chowal důwěry, tu náš sprostý má též oswěty zapotřebí, pročež od nadzmíněné řeholi stůj, co w Const. Prag. Zeitungu čísl. 58 o wypuzení Liguriánů z Wídně se prawilo: Es sei für sie, da das Licht über Österreich aufgegangen ist, feine Stätte zu ihrem verfinsternden Wirfen. Das Bolf verlangt jest Religion, nicht Uberglauben; Rirche, nicht Pfaffenthum; Sittigung, nicht Bersinsterung. A jak by se od kapucínů wůbec cosi prospěšného pro obecenstwo očekáwati mohlo, anto dobře wím, že málo z nich wyšlo hlaw učených, ano ani prostředků ku jejich wzdělání se jim neposkytowalo. Knihowny jejich, kde se ještě wynacházejí, chowají w sobě toliko staré knihy, nepotřebné, aniž také každému wchod do knihowen dowolen; knihy ladem leží, na mnohých místech se i babám na sýr rozprodaly. Jak by takowí lidé na wzdělání obecenstwa mohli aučinkowati? Ano, mnozí proti konstituci mluwí a jejím hájitelům, bojíce se totiž, že jako Jezowité a Liguriáné přewratem politickým z pelechu swého mohau býti wyhnáni, kdežto se jim w nečinnosti býti a břichu swému howěti dobře zalíbilo. Neboť kolik jest jich, kteří si chleba swého zaslauží? Obyčejně w klášteře jeden neb druhý přec pracuje, buď co kazatel neb katecheta, a ostatní mimo mši ničehož nemají na práci, prawí to fruges consumere nati. Zdaž by se ty peníze, které se na ně ročně z důchodu náboženského takřka zbytečně wyhazují, k mnohem lepšímu aučelu nemohly býti wynaloženy? Ku př. na školy, nemocnice atd. Snad by mnohý mladý kněz řehole kapuc., uznáwaje nyní zbytečnost swé řehole, s radostí přijal nějaký okres činnosti, nechtěl nechat ladem ležet wlohy swé, a stal by se tak prospěšným církwi i státu. Pročež kdož z mladšího, zdrawého a schopného duchowenstwa nadřečené řehole ještě jiskru citu šlechetného 201 chowáš w sobě, powstaň, žádej weřejně o změnu předešlého zmalátnělého systému kapucínského, bys se oswědčil co statný syn wlasti, bys dokázal, že nemiluješ temnosti, ale swětla, bys dokázal, že nechceš w nečinnosti tráwiti žiwot swůj, že nechceš státu býti břemenem a že ku wšeobecnému dobru chceš aučinkowati. Neboj se, že si takowýmto jednáním a weřejným prohlášením mnoho nepřízniwců na sebe swoláš, u národa swého za to dojdeš pochwaly a lásky. — Nepochybuji, že se w řeholi kap. lidé wynacházejí, kteří twým slowům w srdci swém přiswědčí, ale weřejně se wyjádřiti snad strachují, — neboť pisatel těchto řádků měl příležitost, do wnitř řehole nahlídnauti, a wí — že každý liberálně smejšlející, zwláště je-li Čech, již co Husita se kaceřuje. Ta chyba, že wlastenectwí w řeholi kapucínské málo posud nalezlo místa, odtud pochází, že němečtí předstawení nazwíce Ultraněmci z okolí Chebského přewládají, z wětšího dílu protiwníci horliwí ( jako na př. P. Adjut Birl na Hradčanech ) podřízeného kněžstwa českého. Žádný klášter není w Matici, české časopisy se taktéž w žádném kap. klášteře nedrží. I nebojte se nyní, horliwí wlastenci řehole kap., postawte se na odpor takowému despotismu, národ český wás bude chránit. Již nemají takowíto zatmělci, pokrytci a swatauškowé té moci, jakož míwali, i wy můžete powstáti a ku wšeobecnému dobru hledět, odstraniti ty zastaralé škwáry, nebojte se, že se Wám stane cos podobného, jakož se stalo P. Eliseowi Karmelitánu w Hradci Štyrském před nedáwným časem. Když wás němečtí předstawení nenáwidí, rcetež jim s básníkem: W kom wlast a otců řeč Slast žádnau nebudí, Ten kráčí ďáblu w leč A lidstwo ostudí. Bych ještě dokázal, že se peníze na wydržení řehole kap. zbytečně wydáwají, stůjte zde následující doklady. Pakli by mnichů kap. bylo newyhnutelně zapotřebí, museli by být w každém městě, neb oni ( totiž kapucíni ) prawí, že od wlády z té příčiny jsau trpěni, by duchowenstwu na winici Páně pracujícímu w čas potřeby byli nápomocni. — Nuže ale, jak si má pomoci duchowní, který, když nějakau pomoc potřebuje, klášter na blízku nemá? aneb má se 6 ano i wíce duchowních mnichů proto celý rok w klášteře žiwit pro nějakau pomůcku krátký čas trwající? a kde místnímu duchownímu skrze celý rok pomáhají, musí jich též tolik být? Zdaž by to též jeden kooperátor nesprawil, jemuž by se 300 neb 250 zl. w stř. dalo, aniž by pak od fařáře farář - zřejmě tisková chyba? ještě cos žádal? Nemohliby mladí, zdrawí kněží řehole kap. umístěni býti co kooperátorowé, kde jich ještě zapotřebí, ku př. kde nyní wzhledem na pomoc klášterní jen jeden kaplan byl? do wojenských nemocnic, k plukům za polní kaplany, k hlawním školám za katechety atd.; neboť dle letošního schematismu kap. lze pozorowati, že někteří pracují, druzí pak w nečinnosti požíwají chleba wezdejšího. K práci tedy schopných dle nahlídnutí schematismu ( kdežto buď kazatel, katecheta atd. stojí ) byloby něco přes 60, asi 64 osob. Kněží w celku jest 148; tedy 84 bez zaměstnání, kteří totiž společnosti lidské k žádnému nejsau užitku. Mohl by se pro neschopné, choré buď nějaký klášter ponechat, aneb by zcela wenku pensí požíwati mohli; zdrawí ale, jak praweno, na každý pád mají z tohoto žiwota času našemu nepřiměřeného wytrženi býti, clerici professi, jichžto jest 8, buďto do semináře neb do jiných užitečnějších řeholí přesazeni, clerici bez professí a nowicowé, též i bratři laici, jichžto dohromady 17, ať se propustí; laicům professům, jichžto 66, mohlo by se kostelnictwí dáti — neb nějakau pensí. — K čemu nyní — poněwadž asi 64 kněží přec poněkud pracuje — žiwit 249 osob. To dělá ročně ke 200 zl. stř., na jednoho počítáno 249 x 200=49.800 zl. stř. Kdyby nadzmíněných 64 bylo zaopatřeno, ušetřiloby se ročně 12.800 z!, stř.; pakliby se neprofessi a nowicowé propustili, získalo by se nyní 3400; tedy 12.800+3400=16.200 zl. stř.; a pakliby někteří laici prof. k wýnosnějšímu kostelnictwí se dostali, co by jejich služba w průměru nesla, mohlo by se od pensí odraziti. Někteří by owšem k poslaužení chorých kněží, pakliby w klášteře pozůstali, w klášteře zůstat museli. A což stojí ročně sarta tecta? — — nejméně 10.000 zl. stř. pro wšechny kláštery w průměru w Čechách a na Morawě. A což by národní jmění získalo wyzdwiženírn klášterů kap. Wezměme toliko zahrady, někde mají též něco polí, areu, kde stawení stojí, když by se to rozprodalo. Pakli bychom pro choré jeden klášter, k. p. w Praze na Hradčanech ponechali, a druhé kláštery — jeden k druhému po 4000 zl. stř. cenili — ano we wětších městech by se wíce stržilo, dostaneme summu: za kláštery 20 x 4000 = 80.000 zl. stř.; na auroky po 5 proc. = 16000 zl. stř. Fráteři prof. ( laici prof. ) wšickni bez ohledu na nějakau službu jim přiměřenau — kdež by se, jak již swrchu řečeno, odrážka učinila — dostali by po 200 zl. stř.; tedy fráteři prof. 66 x 200 = 13200 zl. stř. z i auroků 16000 zl., a ještě by zůstalo od těch auroků 13200 — 16000 = 2800 zl. neschopných chorých kněží 84 x 200 zl. stř. = 16800 zl. stř. zbytek auroků na to, totiž 2800 zl. = 14000 zl. stř. — Tedy 14000 zl. stř. přišlo by k placení na kapucíny wyzdwižené, kdežto nyní stojí stát hroznau summu peněz pro nic a za nic; totiž 249 osob X 200 zl. = 49800 zl. + 10000 zl. sarta tecta auhrnkem, nejméně počítáno: 59800 zl. stř. neb 149500 zl. w. č. — Jako Jezowitů a Ligurianů, tak též i kapucínů není zapotřebí, toliko ještě prawím: Et antiquum documentum, Novo cedat ritui. Frater Veremundus Futrál


16. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [zpráva o zvolení poslance], Autor: Havlíček, Karel
* * * Dne 15. t. m. wywolen jest w okresu Beraunském za poslance na sněm říšský známý a wůbec wážený wlastenec Jan řytíř z Neubergů, od 106 přítomných woličů s 77 hlasy. ( Dobře jste tak učinili, páni woliči, náš Neuberg sprawedliwé očekáwání Waše jistě nezklame! )


26. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [úvaha o vlastnostech politicky nestálých lidí], Autor: Havlíček, Karel
Stálost, wytrwalost a neohroženost politická jsau wlastnosti, které newyhnutelně národ musí míti, chce-li upewniti swoje práwa a swau swobodu: bohužel ale těchto wlastností ještě příliš po řídku nalezáme. Jak mnohý mezi přáteli swými aneb někde w hostinci aneb jak říkáme za wětrem až přes příliš zůřiwý a radikalní člowěk, swěsí hlawu, ohne hřbet a poníží swau mysl, jak mile s auřady co činiti má, jak mile strana jemu we smýšlení politickém protiwná zwítězí a swé odporníky ustrašowati a pronásledowati počíná. Jak mnohý, jenž w roku 1848 bauřliwým swým radikalismem až wšechno děsil, jemužto tenkrát wšeho bylo málo, jemuž se celý swět zdál býti neliberální a reakcionářský, jak mnohý prawím auhlawní radikalista z minulého roku obchází nyní s klobaukem w ruce jako zmoklá slepice w ustawičných auzkostech, aby si někdo newzpomněl na jeho lonskau zůřiwost. Jaká jest asi příčina tohoto tak obyčejného úkazu? — Owšem jest příčin wíce, my wšak zde se jen na jednu hlawní poukázati sic obmýšlíme. Že jsau wůbec lidé beze wšeho mrawního charakteru, kteří wždy jen s tau stranau drží, která wyhráwá, kteří se tedy i w loni beze wšeho přeswědčení a bez mrawního pudu k liberální straně přidali, domýšlejíce se, že musí zwítězit a že pak při tom i oni ulowí lecjaký wýnosný auřádek nebo něco tomu podobného: o tom wšem, jakožto wěci příliš sprosté, obyčejné a mizerné nechceme ani slow šířiti. Takowí lidé budau dnes slaužití absolutní wládě za denuncianty a za biřice, a zejtra, kdyby se wěci obrátily, budau swé nejpoctiwější spoluobčany wěšet na lucerny a připrawowat pod guillotinu, wždy ale budau wyhledáwat beze wší swědomitosti jen swého špinawého zisku. My wšak zde jen chceme jednati o poctiwých ale slabých lidech, a o příčině, proč oni jsau nestálí a lehce zastrašitelní we swém politickém smýšlení. Příčina toho jest neurčitost a nejasnost jejich politického smýšlení. Puzeni jsauce jenom okamžitým citem a neurčitým nadšením nedowedli si ještě utwořiti w hlawě pewný systém politických zásad, a proto kolikráte jim w nadšení přeskočí několik koleček a hodiny jejich politického smýšlení hrozně hřmotí, najednau ale zase bez pohnutí státi zůstanau. Práwě proto, že se jejich smýšlení politické nezakládá na dobře promyšlených a ustálených zásadách, lehce se zaleknau a netraufají si to, co skutečně smýšlí, wždycky také činem wyznati, oni mají jen jakausi swáteční politiku mezi přáteli a při sklenici, ale wšude we skutečném žiwotě jenom wšední. Když slunce swítí liberální straně, poletují jako motýlkowé w nejpestřejším barewném blesku: když ale se obzor zahalí mraky a od daleka bručí wládní hrom, již hned se zalezají jako čerwíkowé do swých dírek. Mužowé ale, kteří dle pewných zásad smýšlí, kteří si utwořili pewná nezrušitelná prawidla w politice, přes které nikdy ani nepřeskočí ani nepodlezau: takowí dowedau w čas přílišné politické bujnosti odporowat přemrštěncům, a nedbajíce na žádné jejich, že při tom často utrží nezaslauženě nadáwky, umějí ochladiti jejich přílišnau zapálenost a uchrání tím kolikráte wlast od welikého neštěstí, za to ale se také nebojí w zarmaucených dobách politické sklíčenosti powznesti neohroženě hlasu swého proti škůdcům a nepřátelům swobody. W politice musí každý napřed sám se sebau a se swým swědomím býti urownán a přeswědčen, že nic nesprawedliwého a nic pro wlast škodliwého nežádá, pak ale když jednau tohoto přeswědčení nabyl, nesmí se také báti a ostýchati, toto swé přeswědčení jakožto wěc dowolenau a poctiwau wšude a před každým a buď si to císař sám wyslowiti a zastáwati. Jen takowým spůsobem může oprawdu swoboda prawá wzniknaut a pro budaucnost se ustálit.


13. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O záležitostech Moravy], Autor: Prúdek, F. W.; Stájský, Jan Ludmil; Havlíček, Karel (přetisk)
K redakci těchto listů došel následující dopis z Wídně o záležitostech našich na Morawě: We Wídni 10. Dubna 1848. Welewážený pane redaktore! Práwě mne došly zpráwy z Brna, které pro důležitost našich poměrů Wám tuto sděluji. Předewším Wašnosti žádám to slawným Pražským wyslancům sděliti, jelikož to nemalého wplywu má na wýbor, který se do Morawy sestawiti hodlá. Co za weřejnosti hodného uznáte — uweřejněte. — ( Wěrný opis přátelského dopisu. ) W Brně 8. Dubna 1848. Kdy pak dojde deputace Pražská k nám? Wčera, jak jste nám psal, očekáwali jsme ji, ale nadarmo. Zhotowena jestiť k uwítání čerwenobílá korauhew — se lwem a orlicí, spojené wěncem lípowým. Hudba mysliwecká bude hráti piece národní. By deputace Pražská sem do Brna přišla, jediné přání naše. Brňané mají barwy německé — na starém Brně wlaje prápor německý!! Snadno pochopíte, jaké city wzbudí pohled na to w srdci každého wlastimila. Cizozemci, kteří se k nám wtlačili, dáwají nám nyní zákony, dle kterých zblaudilý Morawan se řídí, za swé je pokládaje. Přewraty w poslední době nás překwapily a pupenec u swém rozwinutí od škodného mrazu zachopen trpí, pročež jen zdánliwá pro nás jestiť swoboda. Lid wenkowský newí, oč se jedná — s užasnutím doslýcháme zpráwy z wenkowa. Chystáme se k rozejíti — jen že nás tak málo! Což našinci we Wídni? Že zde neleníme, již dokázali jsme. Mnoho horliwých mladíků odebralo se do Morawy. Jedná se w Morawě o strašnau budaucnost! Dnes neb zítra wypukne náramný boj! — We Středu odpoledne strhla se w káwarně u Padowce při zástupu as 60 osob znamenitá hádka. W Brně jedině se mluwí, zdaliž Morawa má býti s Čechy spojena neb ne; kde přewaha — wíte! Ba bohužel! Ostatně to nemůžeme nazwati přewahu, kde teprw jedna strana zastaupena. Dostane to wšak jinau twář, až se i hlas lidu našeho do wážky položí. Jistý Baumann, Brňan, přewzal úlohu wšech ostatních k odporu. Měl jsem při ruce brožůrku: „ Slawen, Russen, Germanen " a dokázal jsem, že dle Šafaříka w Čechách, Morawě a Slezsku 6,700.000 obywatelů, mezi nimiž 1,200.000 Němců, důsledně slowanské province, které dle historičného základu k jedné koruně, totiž české náleží, že císařský plakat: „ Einberufung der Stände der slavischen Provinzen " jmenowitě nám platil — powažowati budeme tedy každého proti tomu jeduajícího za zrádce konstituce, jak se to stalo s barwami německými; chceme býtí Rakušany a jen Rakušany, nikoli ale Němcemi. Baumann: „ wir werden uns schon zu helfen wissen, und wenn nicht anders, so werden wir euch erdrücken! “ Oder wos! jak Wídeňáci říkají. Pánowé! smějeme se waší málomocné zůřiwosti. „ Wystawěli jste nám šibenici, ale to se ještě newí — kdo na ní bude wiset! " jak řekl náš Hurban. To zawdalo příčinu k hrozným debattám. Wáš list nám dal ráno na wědomost, že Česká deputace dnes nepřijede, tedy jsme příprawy odstranili. Práwě dochází Mráček z nádraží á wyprawuje: Na sta Němců Totiž bněnských Němců — či německých Brňanů!! s korauhwi německau očekáwalo českau deputaci u nádraží, aby ji — zbili, zmlátili, wypískali atd. — poněwadž ale nepřišli, řekli: Sie haben Wind bekommen! sind in Lundenburg geblieben atd. Studující wyprawují: Lažanský dal seniorowi wědět, aby zakázal Slowanům na ústawu přiwítati Českau deputaci. J. Bezděk, policejní direktor, má být toho příčinau a, byla organisace w tom. Podobného cosi ani mezi Hottentoty státi nemůže! Snad by bylo dobře, kdyby deputace sem ani nedošla, neb jak doslýchám, že jedna setnina ustawičné hlídání přewzala, aby študující neb deputace sem newrazila. Tak? A to má být ta konstituční swoboda? Pánowé! Nicht übel! Poznam. zasílatele. Minulý čtwrtek pronesl jsem na filosofii shromážděné mládeži několik slow. „ W těchto síních " tak asi řekl jsem, „ mluwíwal k nám před sedmi lety náš mistr Klácel, jehožto slowa w srdci mnohých se zakořenila. Tehdáž nás dusily urputné zákony, kde nyní swobodně počínati lze. Wlast jest naše a nemáme se co obáwati cizinců. Národnost bez swobody a swobodu bez národnosti nechceme! Nýbrž pod štítem swobody a práwa národnost hájiti budeme " atd. „ Ozwání lidu Morawského " četlo se po wydání na filosofii od wlastenců toho ústawu. Němci počali zuřit a přetrhli další čtení. Hádky powstaly, Dudík přišel a řekl, že Němci mohau mezi čtením odejít, což se i stalo. Ohéral, Šembera, Dudík byli od Lažanského předwoláni, aby zamezili demonstraci každou. Laminet, staw morawský, dal 1000 pik zhotowiti. Proti komu? Zýtra wíc. Wáš F. W. Prúdek m. p. Slowa zasilatele k slaw. wyslancům Českým. Toto jsem za potřebné uznal, aby jste poznali staw našich wěcí na Morawě, a abyste si Wy, kteří na Morawu jste welikomyslně se odhodlali, již napřed ustanowili plan. Při tom, jak jsme se umluwili, zůstane. Našinci budau na příchod Wáš připrawowati lid, jako na příchod messiáše. Protož nelenujte, bratří drazí! Přispějte nám ku pomoci, abychom zuřiwosti odporníků nepodlehli. Nechceme abyste bojowali za nás — ale pomoci nám musíte — mámeť přísahu i lásku Waši! Jan Ludmil Stájský, Morawan. Práwě an zawírám list, donese se mi nowá zpráwa, z níž Wám tuto zlomky podáwám. W Brně 9. Dubna. Rozčilenost strašná proti nám, a naše proti Němcům panuje zde, slabší naší straně hrozí nebezpečnost. Náš Klácel wčera wečer odtud zcela odešel. Národní stráž mu zkázala, že jeho osobu a klášter neuchrání; sekretář biskupa wykázal mu též delší prodléwání w klášteře. Wčera se chystala Ohéralowi kočičí muzika — študující přewzali ochranu, nestalo se nic. Leseverein a mnoho cizozemců w čele Winikra prowáděli wčerejší kocourkowstwí. Na dnes o 3 hodinách opowěděl jsem schůzku — representanti wšech řemeslníků a jiných dělníků jsau objednání 30 též studující atd. Prof. Knatránka že prý oběsí. Dr. Otta chtěli zbit, Mikšíčka též. F. W. Prúdek. Lwe Český! Slabá orlice taužebně očekáwá pomoci twé!! Stájský.


16. březen 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Z Vídně]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Z Wídně. Pokoj na krátký čas porušen jest, a wšak nyní se již wšechno k dobrému obrátilo. Kníže Metternich, tajný domácí, dworní a státní kancléř, složil auřad swůj do rukau J. M. Císaře Pána a Krále našeho Českého. Weliká změna nastane w celé naší wládě. J. M. C. ráčil dne 15. t. m. wyjeti do města a přiwítán jest wšeobecným jásáním obecenstwa. Pro zachowáni pořádku sestawilo se měšťanstwo a studentstwo Wídenské ozbrojeno do sborů, jakožto stráž národní. Překwapeni těmito neočekáwanými radostnými zpráwami, nemůžeme již nyní ( w 11. hod. w noci ) celé číslo, již dříwe hotowé, proměniti; pročež stůj, co stojí! Radost w Praze jest neskončená, a bohdá že ji toto číslo rozšíří po celé wlasti!!!


5. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Zatím dorazily naše tři equipáže již před dům Nozdrowa. W domě nebyl nikdo na jich příjezd připrawen. W jižbě stálo lešení na kozách a dwa mužikowé stojící na něm bílili stěny, pozwukujíce jakausi nekonečnau píseň; podlaha byla celá popleskaná wápnem. Nozdrow běliče i lešení na tu chwíli wypowěděl a odběhl do druhé swětnice dáwat rozkazy. Hosté slyšeli, jak nařizowal strojiti oběd; Čičikow počínaje již taktak cítiti appetit, znamenal, že pod pět hodin nezasednau ke stolu. Nozdrow nawrátiw se wedl hosti, by si wšechno prohlídli, co bylo na jeho wsi; a we dwau hodinách ukázal jim wšechno, tak že nezbylo nic, co by ještě ukázal. Napřed a předewším šli do konírny, kde spatřili dwě kobyly, jednu jablkowé barwy, druhau wranku, pak hnědého hřebce, na pohled nepatrného, ale za kterého se Nozdrow dušowal, že dal deset tisíc. „ Deset tisíc žes dal za něj? “ podotknul zeť, „ nestojíť ani za jeden. “ „ Bůh wí, deset tisíc, “ prawil Nozdrow. „ Pro mne se dušuj jak chceš, “ odwece zeť. „ Nu chceš-li, wsaďme se! “ řekl Nozdrow. Do sázky se wšak zeti nezachtělo. Pak ukazowal Nozdrow prázdné maštale, kde býwali někdy taktéž krásní koně. W téže konírně widěli také kozla, který podle staré powěry newyhnutelně musí stát u koní; jak se zdálo, žil s nimi sworně, procházel se jim pod břichy jako doma. Pak je wedl Nozdrow podíwat se na wlče na řetězi. „ Widíte wlče! “ prawil, „ já je newalně krmím syrowým masem, chci, aby bylo hodně diwoké! “ Pak šli k rybníku, we kterém dle slow Nozdrowowých byly ryby takowé welikosti, že jednu dwa lidé s bídau wytáhli, čemuž jeho příbuzný owšem neopominul odporowat. – „ Já ti, Čičikowe, “ prawil Nozdrow, „ ukážu nejkrásnější pár psů: budeš se jim zajisté diwit! “ a wedl je k malému domku wystawenému welmi hezky, okolo něhožto byl kolem dokola malý dworek. Wejdauce na tento dworek uwiděli tam množstwí psů wšelikých druhů a barew: moratých, černých s plasinami, plawých, černěstrakatých, čerweněstrakatých, černouchých, šerouchých.... Tu bylo jmen, co jich jen zná psí fraseologie: Strelaj, Obrugaj, Porchaj, Požár, Skosýr, Čerkaj, Dopekaj, Pripekaj, Sewerga, Kasatka, Nagrada, Popečitelnice. Nozdrow byl mezi nimi zrowna jako otec u prostřed rodiny: wšichni wyzdwihnauce podle starodáwních psích obyčejů ohony wzhůru, hnali se naproti hostům a počali je wítati. Asi deset jich skočilo předníma nohama Nozdrowu na ramena. Obrugaj proukázal to samé přátelstwí Čičikowi, a postawiw se na zadní nohy líznul jej jazykem zrowna na pysk, tak že Čičikow hned wyplywnul. Pak se šli díwat na čupku krymskau, která byla již slepá a dle slow Nozdrowa měla již brzy zdechnaut, awšak prý před dwěma lety byla welmi krásná čupka: podíwali se tedy na čupku, a čupka byla skutečně slepá. Pak se šli díwat na wodní mlýn, kde se nedostáwal wrchní kámen. „ A tuhle hned je kowárna! “ prawil Nozdrow. Jdauce kausek uwiděli oprawdu kowárnu a prohlédli tedy i kowárnu. „ Tuhle na tomto poli “ – prawil Nozdrow – „ je takowé množstwí zajíců, že není ani widěti zem; já sám wlastníma rukama jsem chytil jednoho za zadní nohy! “ „ Nu zajíce bys ty nechytil do ruky! “ podotknul zeť. „ A proč bych nechytil, chytil jsem a konec! “ odpowěděl Nozdrow. „ Ted tě prowedu, “ prawil k Čičikowu „ na hranice, kde se končí moje statky. “ Nozdrow wedl hosti swé polemi na mnohých místech křowím zarostlými. Hosti se museli probírat přes příkopy a zoraniště. Čičikow již zemdlel. Leckde wyšlapáwali zrowna nohami wodu, tak bylo položení nízké. Prošedše pořádnau prostoru wodau a blátem widěli skutečně hranice, totiž dřewěný slaupec a auzkau mez. „ Wida! hranice “ – prawil Nozdrow – „ wšechno co widíš na této straně, wšechno to je moje, a i po druhé straně celý tenhle les a wšechno co je za ním, je moje. “ „ A kdypak se stal tento les twým? “ tázal se zeť. „ Což jsi ho nedáwno kaupil? Wždyť on nebyl twůj. “ „ Ano, já ho nedáwno kaupil, “ wece Nozdrow. „ Ale jak paks ho mohl tak rychle kaupit? “ „ Ano, já ho kaupil předewčírem, a hrom do toho, draho jsem kaupil. “ „ Ale wždyť paks ten den byl na jarmarce. “ „ Ale ty Sofrone! Což nelze w tentýž čas být i na jarmarce, i kaupit grunt? Nu já byl na jarmarce, a přikažtík můj to kaupil beze mne. “ „ Tak tedy přikažtík! “ prawil zeť, ale i pak ještě pochybowal a zatřásl hlawau. Hosté se wrátili do domu. Nozdrow je zawedl do swého kabinetu, w kterém wšak nebylo ani památky o tom, co býwá w kabinetech, to jest po knihách, nebo po papíře; wiseli tam pauze šawle a dwě ručnice, jedna za tři sta, druhá za osm set rublů. Zeť prohlídnuw je zatřásl jen hlawau. – Pak se ukázaly turecké kinžály, na jednomž z nich bylo omylem wyryto: Mistr Savelij Sibirjakow. Hned wedle nich ukázal se hostům kolowrátek. Nozdrow nemeškaje hned jim něco zahrál. Kolowrátek hrál ne bez líbeznosti, ale w prostředku se něco, jak se zdálo, přihodilo: mazur přešel do písně: „ Malburg w pochod odešel “ a „ Malburg w pochod odešel “ přewrhlo se neočekáwaně do jakéhos starožitného walčíku. Již Nozdrow dáwno přestal točit, ale w kolowrátku jedna píšťala, welmi smělá, byla a nijak nechtěla ustati; a ještě dlauho potom wýskala ona samojediná. Pak se objewily dýmky dřewěnky, hlíněnky, nakauřené a nenakauřené, traubel s jantarowau špičkau, nedáwno wyhraný, pytlík wyšíwaný od jakési hraběnky někde na poštowní štací, která se do něho až po uši zamilowala a jejížto ručičky byly, jak se wyjádřil, prawý „ superflu “, slowo, které nepochybné u něho mělo znamenat nejwyšší stupeň dokonalosti. Okolo páté hodiny sedli ke stolu. Oběd, jak bylo widěti, nebyl u Nozdrowa hlawní wěc: jídla nehrála welikau rolli, něco bylo připáleno, něco zas ani se nedowařilo. Bylo widět, že se držel kuchař wíce okamžitých nápadů a dáwal do jídel, co mu práwě padlo do rukau: stál-li wedle něho pepř, nasypal pepře, nahodilo-lo se zelí – nacpal zelí, mlíko, uzeninu, hrách, wšeho napleskal, zkrátka prawau hatlaninu, jen když to bylo teplé, chuť to přec nějakau mít musí. Za to držel Nozdrow na wína, ještě nepřinesli políwku, a již nalil hostům po weliké sklenici port wína a druhau „ hosoternu “, protože w gubernských a okresních městech ani nemíwají obyčejné „ sotern “. Pak nechal Nozdrow přinesti láhwici madeirského, nad nějž lepšího nepil ani sám feldmaršál. Madeirské wěru také pálilo w ústech, nebo kupci znajíce již wkus poměštíků držících na dobré madeirské, míchali do něho nemilosrdně rum, někdy také nalili do něj císařské wodky w naději, že to žaludky ruské wšechno snesau. Pak poručil Nozdrow přinésti jakausi zwláštní láhwici, we které dle slow jeho bylo burgundské i šampaňské zároweň. Nalíwal welmi horliwě do obau sklenek, na prawo i na lewo, jak zeti tak Čičikowu; Čičikow ale zpozorowal tak mimochodem, že sám sobě nepopříwal práwě mnoho; i pohnulo ho to býti opatrným, a jak se jen Nozdrow nějak rozhowořil nebo naléwal zeti, wylil hned sklenku swau na talíř. Za nedlauho bylo přinešena na stůl řeřabinowka, mající dle slow Nozdrowowých docela chuť slíw, w které ale bylo až k zalknutí cítiti líh w celé jeho síle. Pak pili jakýsi balsám, nesaucí názew takowý, že bylo těžko na něj si zpomenaut, a sám hostitel podruhé jej jiným již jménem nazwal. Oběd byl již dáwno u konce, wín bylo již wšech okuseno, ale hosté seděli posud u stolu. Čičikow nikterak nechtěl promluwiti s Nozdrowem před zetěm, a sice co do hlawního předmětu. Byltě zeť wždy jen nahodilá osoba, a tento předmět žádal osamělého a přátelského rozhoworu. Ostatně ale byl zeť sotwa nebezpečný člowěk, protože se snad do sytosti napil a každau chwíli drknul hlawau k stolu. Pozoruje konečně sám, že není hlawa w pořádku, stal poraučeti se, ale takowým leniwým a ospalým hlasem, jakoby ( mluwíc po rusku ) natahowal kleštěmi na koně chomaut. „ O ne ne ne! nepustím! “ prawil Nozdrow. „ Ne, odpusť mi, přítelínku, musím jet. “ „ Eh! hlauposti! hned si zařídíme bančík! “ „ Ne, zařiď si bratře sám, ale já nemohu; žena bude we weliké pretensí, já ji musím wyprawowat o jarmarku. Musím, bratře, wěru ji musím uspokojit. Ne, nedrž mne! “ „ Ať si teda jede, co je po něm, “ prawil Nozdrow po tichu k Čičikowu. „ A wěru, “ doložil nahlas – „ wystát nemohu takowé mlíčny; wem tě čert, táhni se babit se ženau, ty Feťuku! “ „ Ne, bratře, nenadáwej mi Feťuků Feťuk slowo urážliwé pro mužského, pochází od písmeny řecké Th ( kterau Rusowé wyslowují F ), kterau někteří za neslušnau písmenu pokládají. ( Pozn. Gógola. ), “ odpowěděl zeť – „ já ji děkuji za swůj žiwot. Takowá je hodná, milaunká, tak srdečná... až do slzí to pohne, zeptá se, co jsem widěl na jarmarku, musím jí wšechno wyprawit... takowá milaunká. “ „ Nu jeď, jeď, posaď si ji za sklo! Tu máš čepici. “ „ Ne, bratře! ty se dokonce nemáš o ni takto wyjadřowat, tím ty, mohu říci, mne samého urážíš, ona je takowá milaunká. “ „ No tedy se k ní kliď honem! “ „ Ano, bratře! pojedu, odpusť, že nemohu zůstat. Od srdce rád bych byl, ale nemohu. “ Zeť ještě dlauho opakowal swoje omlauwání nepozoruje ani, že již sedí dáwno sám w bryčce, že již dáwno wyjel za wrata a že před ním již dáwno jsau jen šíré pole. Musíme si pomyslit, že jeho žena neuslyšela mnoho podrobností o jarmarku. „ To je neřád, “ prawil Nozdrow, díwaje se oknem za odjíždějící powozkau. „ Lewý koník by prošel, již bych ho byl dáwno o něho opálil, ale není s ním ani řeč. Feťuk, prawý Feťuk! “ Pak wešli do pokoje. Porfirij podal swíce, a Čičikow zpozorowal w rukau domácího pána hru karet, jakoby mu tam byla se stropu spadla. „ A co, bratře “ – prawil Nozdrow stiskna karty po stranách, až praskly. „ Pro ukrácení chwíle dáwám tři sta rublí na bank. “ Ale Čičikow dělal se jakoby ani neslyšel, a řekl jakoby si byl najednau wzpomněl: „ A abych nezapomněl: mám k tobě prosbu. “ „ Jakau? “ „ Dej mi dříwe slowo, že ji wyplníš! “ „ Ale jaká prosba? “ „ No, dej jen slowo! “ „ Tedy dobře! “ „ Čestné slowo? “ „ Čestné slowo! “ „ Nu tuhle prosbu: ty máš jistě we swé wsi umrlé poddané, kteří ještě nejsau wymazány w revisí. “ „ Arci že mám, a což? „ „ Přepusť je mně, na moje jméno. “ „ A což s nimi? “ „ Potřebuju je. “ „ Ale nač? “ „ No potřebuju je.... to je má wěc... zkrátka potřebuju je. “ „ To máš jistě nějakau špekulaci. Přiznej se, což? “ „ A jakau špekulaci? z takowé hlauposti ani se nedá špekulowat. “ „ A což s nimi tedy budeš dělat? “ „ Ej! jaký zwědawý! každý neřád by rád omakal rukau a ještě k němu přičichnul! “ „ A proč to tedy nechceš říct? “ „ A proč ty zas to chceš wědět! nu, jenom tak, přišel mi ten nápad. “ „ Tak wíš co: pokud mi nepowíš k čemu, neudělám to. “ „ A widíš, to není čestné s twé strany: dal si slowo a nedržíš nic. “ „ Mluw si co chceš, ale neudělám, až powíš nač! “ Co mu mám tak říci – pomyslil si Čičikow, a po krátkém rozmýšlení řekl mu, že potřebuje mrtwé duše pro wětší wážnost we společenském žiwotu, že nemá weliké statky, a proto tedy chce prozatím jen aspoň nějaké dušice. „ Prášíš, prášíš, “ wskočil mu do řeči Nozdrow, „ prášíš bratře až hanba. “ Čičikow pozorowal sám, že si newymyslil nic wýborného a že záminka jeho je slabá. „ Nu tak ti tedy powím upřímně, ale prosím tě, newybleptej to. Myslím se oženit: ale musím ti říci, že otec a máť newěsty jsau lidé welmi ctižádostiwí. Wěru mrzutá wěc, sám lituji, že jsem co začal, ale chtějí newyhnutelně, aby ženich měl 300 duší, a poněwadž se mi plných 150 nedostáwá... “ „ Prášíš, zase prášíš! “ zakřičel Nozdrow. „ Nu tu jsem ani tolikhle neselhal, “ prawil Čičikow, ukazuje palcem na malíku malinký kausíček. „ O krk se wsázím, že prášíš! “ „ Dowol, to jsau urážky! což pak by wěru, proč pak bych byl lhář! “ „ I wždyť já tě znám: ty jsi hlawní šelma, dowol, abych ti to řekl po přátelsku! Kdybych byl twým předstaweným, dal bych tě powěsit na prwní strom! “ Čičikow byl uražen tauto řečí. Již každé slowo poněkud hrubé aneb neslušné bylo mu protiwné. On ani rád nepřipauštěl se sebau familiárně rozpráwět, leč by byla osoba příliš wysoké důstojnosti. A proto byl nyní dokonce rozhněwán. „ Na mau duši bych tě powěsil “ – opakowal Nozdrow – „ prawím ti to upřímně, ne abych tě chtěl urazil, nýbrž z přátelstwí tak mluwím! “ „ Wšechno má swé meze “ – prawil Čičikow s citem důstojným. „ Chceš-li si wywádět podobnými řečmi, jdi do kasárny. “ A pak doložil krátce: „ Nechceš li darowat, tedy prodej. “ „ Prodat! Ale wždyť já tě znám, ty jsi darebák, nedáš mi za ně mnoho? “ „ Eh! ty jsi také řádný muž! podiwejme se! Což pak jsau z briliantů? he? “ „ No, wždyť jsem to wěděl! “ „ Dowol přítelínku! jaké pak to máš židowské nápady. Ty bys mne je měl dát zadarmo. “ „ No, wíš co, abych ti dokázal, že nejsem nějaký odřihost, newezmu za ně nic. Kup ode mne hřebce, já ti je přidám. “ „ Jdi mi, co budu dělat se hřebcem? “ prawil Čičikow poražen skutečně takowým nabídnutím. „ Co s ním budeš dělat! a wždyť jsem já za něho dal deset tisíc, a tobě ho dám za čtyry. “ „ A co se hřebcem? já nemám hřebinec. “ „ Ale wždyť nerozumíš; já teď jenom od tebe chci tři tísíce a čtwrtý tisíc můžeš zaplatit později. “ „ Ale nepotřebuju hřebce! wzal ho kozel! “ „ No tedy kup wranau kobylu! „ Ani kobylu nepotřebuju. “ „ Za kobylu a za šedého koně, kterého jsi widěl, mi dáš jenom dwa tisíce. “ „ Ale já koně nepotřebuju. “ „ Ty je prodáš: wždyť ti za ně dají na prwním jarmarku dwakrát tolik. “ „ Tedy si je raději sám prodej, když wíš, že dostaneš dwakrát tolik. “ „ Já wím, že dostanu; ale rád bych byl, abys také ty z toho něco měl. “ Čičikow poděkowal za dobrý aumysl a dokonce se odřekl i šedého koně i wrané kobyly. „ No, tak kup psy. Prodám ti takowý párek.. “ Tu počal Nozdrow wychwalowat. „ Ale nač psi? nejsem milowník. “ „ Ale já bych rád, abys měl psy. A wíš co, nechceš-li psy, tedy ode mne kup flašinet, kapitální flašinet: mne samého na mau čest stojí půl druhého tisíce, tobě ho dám za 900 rublů! “ „ Ale nač flašinet? wždyť nejsem Němec, abych s ním chodil po cestách a žebral peníze! “ W Rusích obyčejně Němci chodíwají s kolowrátky, s opicemi, se psy atd. wyděláwat peníze. Překl. „ Ale wždyť to není takowý kolowrátek, jako nosí Němci. To jsau warhany: podíwej se jen, wšechno z čerweného dřewa. Widíš, já ti ho ještě ukážu. “ Tu popadl Nozdrow Čičikowa za ruku a počal ho tahat do druhého pokoje, a ačkoli se tento dosti opíral nohama o podlahu a ujisťowal, že již wí, jaký jest to flašinet, přece musel ještě jednau uslyšet, jak Maleborough jel do města. – „ Když tedy nechceš nic o penězích, tedy wíš co: já ti dám flašinet a wšechny swé mrtwé duše, co jich mám, a ty mi dáš swau bryčku a tři sta rublů přídawkem. “ „ A wida, a w čem pak já pojedu? “ „ Já ti dám jinau bryčku. Pojďme do kůlny, já ti ji ukážu. Dej si ji jen přebarwit a bude slawná bryčka. “ „ Eh! jaký to neustupný běs do něho wjel! “ pomyslil si Čičikow a umínil si za wšechnu cenu nechtít ani slyšet o wšech bryčkách, flašinetách a wšech psích se wšelikými jejich wlastnostmi. „ Ale wždyť bude bryčka, flašinet a mrtwé duše! “ „ Nechci! “ prawil ještě jednau Čičikow. „ Proč pak nechceš? “ – „ Protože dokonce nechci, a konec! “ „ Jaký jsi ty! s tebau, jak widím, se nemůže jednat, jak se sluší a patří mezi řádnými soudruhy a přáteli!... Ty jsi krásný! hned na tobě widět, že jsi přetwářenec! “ „ Nu, což jsem snad blázen? Jen si pomysli sám, nač mám kupowati wěc, kterau na nic nepotřebuju. “ „ Jen mně, prosím tě, nemluw. Teď již tě docela znám. Takowá držgrešle. No, wíš co, zahrajem si bančík. Já wsadím wšechny umrlé na kartu a flašinet také. “ „ Dáti se do banku, znamená, podrobiti se neznámému osudu “ – prawil Číčikow, a tu se podíwal očkem na karty w rukau Nozdrowa. Zdály se mu být welmi umělé a podezřelé. „ Proč pak neznámému osudu? Žádnému neznámému osudu; bude-li na twé straně štěstí, můžeš wyhrát čert wí co. Widíš, jaké štěstí! “ prawil házeje karty pro powzbuzení – „ jaké štěstí! Widíš, jen se rype. Tuhle ta proklatá dewítka, na kterau jsem wšechno prosázel! Cítil jsem 678 to, že mne zawede, ale zawřel jsem oči a pomyslil jsem si: čert tě wezmi, buď si jak buď! “ Co Nozdrow toto mluwil, přinesl Porfirij flašku. Ale Čičikow nechtěl ani pít ani hrát. „ Proč pak nechceš hrát? “ „ Protože nemám chuť. A abych ti prawdu řekl, já nestojím o hru. “ „ Proč bys nestál? “ Čičikow pokrčil rameny a dodal: „ Protože o ní nestojím. “ „ Tys plewa! “ „ Což dělat? tak mne Bůh stwořil! “ „ Feťuk jsi, nic jiného. Myslil jsem dříwe, že jsi aspoň poněkud řádný člowěk, ale ty nejsi k ničemu. S tebau není možná přátelsky pojednat, žádná upřímnost, žádná srdečnost! auplný Sobakewič, takowý dareba! “ „ A proč pak mi laješ? Snad je to moje wina, že nerad hrám. Prodej mi duše samotné, jsi-li již takowý člowěk, že se třeseš na takowau malichernau wěc. “ „ Čerta starého dostaneš! Chtěl jsem ti je za darmo dát, ale teď nedám. Kdybys dáwal troje králowstwí, nedám. Takowý peciwal a strašpytel! Od nynějška s tebau nechci nic mít. Porfirij, jdi a řekni koňochowi, aby jeho koňům nedáwal žádný owes, at žerau jen seno. “ Takowý obrat neočekáwal Čičikow žádným spůsobem. „ Lépe abys mi ani na oči nechodil! “ prawil Nozdrow. Přece wšak i po této rozmluwě host a domácí pán powečeřeli pospolu, ačkoli nestálo tentokrát na stole již žádné wíno s podiwnými jmény. Čněla jen na stole jediná flaška s jakýmsi ciprským, které ale bylo jak se říká kyselina w každém ohledu. Po wečeři prawil Nozdrow Čičikowi, weda jej do postranního pokoje, kde byla postel připrawena: „ Tu je twá postel. Nechci ti ani dát dobrau noc! “ Čičikow zůstal po odejití Nozdrowa we welmi nepříjemném stawu dušewním. On se wnitřně sám na sebe zlobil, že k němu jezdil a zmařil čas. Ale wětší předhůzky si ještě činil proto, že jednal neopatrně jako dítě, jako blázen: nebo wěc nebyla takowého spůsobu, aby se swěřiti měla Nozdrowu... Nozdrow je neřád-člowěk, Nozdrow může nalhat, přidat, pustit Bůh wí co do swěta, a budau z toho ještě nějaké pletky.... hlaupost, eh! hlaupost! „ Zrowna jsem osel! “ prawil Čičikow. Spal welmi špatně. Jakýsi malý ale bujný hmyz štípal ho tak nemilosrdně, že se celau hrstí škrábal po těle a dodal: „ čert aby wás wzal i s Nozdrowem! “ Probudil se welmi časně. Prwní jeho práce byla, jak oblekl chalát a obul boty, jíti přes dwůr do maštale a poručit Selifánu, aby hned zapřáhl bryčku. Wraceje se přes dwůr potkal Nozdrowa, který byl též w chalátě s dýmkau w hubě. Nozdrow ho wítal přátelsky a ptal se: „ Jak jsi se wyspal? “ „ Tak, tak, “ odpowědčl Čičikow welmi suše. „ A já bratře “ – prawil Nozdrow – „ takowá ohyzda po celau noc, až hanba wyprawowat, a w hubě po wčerejšku jakoby škadrona nocowala. Pomysli jsi: „ zdálo se mi, žo jsem byl bit, wěru! a pomysli od koho? neuhodneš na žádný spůsob: stabsrotmistr Pocelujew a Kuwšinikow. “ „ Ba, “ pomyslil si Čičikow, „ dobře by bylo, kdyby ti wyřezali, když nespíš. “ „ Wěru! bolelo mně to! A jak se probudím, kýho čerta, wěru mne cosi pálí, jistě čertowy blechy! Nu jdi se teď oblíkat, a já přijdu hned. Musím se jen trochu wywadit s tím šelmau příkažtíkem. “ ( Pokračowání. )


1. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: V.V.Tomek., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Pan Wácslaw Wladiwoj Tomek ustanowen jest sekretářem Matice České.


2. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: [Zpráva ze Slaného - poznámka]., Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Pozn. Red. Diwno jest nám, že posud nikdo ze Slaného tuto jistě zajímawau zpráwu nám nepodal. Což jest tam tak málo účastenstwí wlasteneckého?


27. březen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [Poznámka redakce], Autor: Havlíček, Karel
* ) Mylné toto míněni, žeby mezi wšemi Slowany wždy swornost býti měla a mohla, wywrátili sme a wywrátíme ještě w článku „ Slowan a Čech " pod čárou w Nowinách. Wůbec ze wšeho widíme neštastnou a komickou snahu Francouzů ustawičně a bez znání wěcí do wětru politikowati. Red.


6. srpen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraničné zprávy., Titulek: [Napomenutí k Irům.], Autor: Havlíček, Karel
Zahraničné zpráwy. W Angličanech. Anglický časopis „ Examiner “ učinil k Irům toto napomenutí: „ Není diwu, že repealstwo žádných pokroků nedělá. “ „ Irsko pro Irčany “ jest heslo jejich, a wšak jak přewráceně wypadá smysl slow těchto záštím proti Angličanstwu přesycených, když w řeči anglické pronešena jsau. Irsko pro Irčany! nuže proč ne také řeč Irská pro Irčany a Irsko, a sice jediné a wýhradně? Proč zneuctíwají Irčané usta swá řečí naší? Což to není stará prawda, že národ, který řeč nepřítele swého přijme, tím samým polowičně již podmaněn jest? Pan O‘Connell nechce ani anglického šwu na šatu swém trpěti, a přece mluwí anglicky! Wěru Irčané by se měli aspoň při swých schůzkách w irském řečnění cwičit, aby irský jazyk w parlamentě wlastním, až ho jednau budau mít, zawésti mohli. – Známo totiž, že Irčané mluwí zcela jiným jazykem půwodním, a že jenom nyní poangličeni jsau od té doby, co si je Angličané podmanili.


23. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Němectvo a Maďarstvo v Sedmihradsku., Autor: Havlíček, Karel
Němectwo a Maďarstwo w Sedmihradsku. Známo bude našemu čtenářstwu, že před nedáwným časem w králowstwí Uherském jazyk maďarský místo latinského učiněn jest řečí úřední, a že tam nyní w takowém užíwání jest, jako dosawad jazyk německý u nás w Čechách. Zapálení horliwci maďarští ( nejwíce oposice ) nejen že swůj jazyk maďarský w králowstwí Uherském i tam wnucují, kde zákon newelí, nýbrž i w spojených s král. Uherským zemích, w Horwatsku, Slawonsku a Sedmihradsku rádi by jazyk maďarský úřední řečí učinili, ačkoli tomu tamější obywatelé dopustiti nechtějí. W Horwatsku powstaly skrze to weliké nepokoje: ačkoli tam žádní Maďarowé nebydlí, poštěstilo se přece uherské oposici získati si tam mezi newzdělanau šlechtau swau stranu. Tito ubozí Maďaroni ( tak je Ilirowé jmenují ) ačkoli sami rození Horwati jsau, ba ani maďarsky neumějí; přece se, zaslepeni od Maďarůw, we wšem protiwí národně smýšlející straně ilirské, a swé wlastní národnosti, swému wlastnímu jazyku překážejí, najati a namluweni k tomu od nepřátelů národnosti Slowanské, od Maďarů. Není wšak pochybnosti, že konečně jazyk ilirský i w Slawonsku i w Horwatsku zwítězí, poněwadž tato králowstwí od pauhých Ilirů odbydlena jsau. Jiné zcela okolnosti widíme w Sedmihradsku. W této zemi bydlí hlawně tři národowé: Rumuni ( Walaši ) asi 1,300.000 Maďaři asi 500.000 ( ku kterým i Síkelowé náleží ) a Němci asi 250.000. Rumunowé nepožíwají žádných práw národních, a jsau jenom ostatním poddáni, tak že celá země rozdělena jest na tři části: Maďary, Síkely a Sasy ( Němce ), z kterých každý swá zwláštní práwa má. – Rozumí se owšem, že zákony uherské w Sedmihradech platnosti nemají, jelikož země tato od Uher neodwislá jest, a sama swé sněmy drží, na kterých wšichni tři privilegowaní národy se scházejí. Následowně i zákon, který maďarský jazyk co úřední w Uhřích předpisuje, nemá platnosti w Sedmihradsku. Ačkoli by maďaromani, z kterých celá uherská oposice složena jest, welmi rádi jazyku swému i w Sedmihradsku úřední platnost způsobili, a tyto Sedmihradské Němce pomaďařili ( Rumuni se jim tak protiwiti nemohau, nepožíwajíce práw a wýsad jako Němci ): nemohau jim přece pro weliké jejich swobody nikterak wnutiti maďarštinu; ba naopak usilowání s maďarské strany popudilo národní cit německý, a wzbudilo tím wětší lásku k jazyku swému u těchto Sasů. Konečně wydala weškerá obec národu sedmihradsko-saského dne 23. Března 1846 nařízení: Že se při úřadech a saudech národu Saského w Sedmihradsku žádné žádosti, žádné 236 přílohy a wůbec žádné spisy w maďarské řeči sepsané nepřijímají. – Zrowna tak jako to Maďaři we swé zemi činí s jinými jazyky. – Maďarský časopis „ Pesti-Hirlap “, který wšechny jiné w maďaromanstwí přewýšuje, we zwláštním článku dne 12. Máje 1846 toto nowé určení národu Saskému welmi „ za zlé klade a za nesprawedliwé, poněwadž prý Maďarští advokáti, neumějící německy psát, tím welikau škodu trpí, ostatně prý ale že mají bydlící w zemi Saské, Walaši a Maďaři naději ( Walachům dáwá Pesti-Hirlap ze zdwořilosti čestné místo, mysle sobě bezpochyby, že jim to tak nic platno nebude ), že tato ( prý ) nesprawedliwost, která je proti zákonu a proti obyčeji, od wlády zrušena bude. “ Již widíme dle toho, že Maďaři ne wždycky stejným okem na wěci hledí, neboť tato ( w Sedmihradsku od nich nazwaná ) nesprawedliwost w Uhřích docela sprawedliwá a chwalitebná jest. Ostatně se Sedmihradští Němci proti této narážce Maďarské statně obořili w čísle 54. časopisu „ Satelit “ wycházejícího w Brašowě ( Kronstadt ), kde se mezi jiným prawí: „ Nejen že to jest wěc přirozená, že každý národ nejsa pauze trpeným, nýbrž jsa opráwněným národem we swé zemi, při wšech weřejných jednáních jazyka mateřského užíwati smí chceme ještě p. spisowatelowi ( Maďarowi ), kterému se práwo přirozené ani ze jména powědomé býti nezdá, dokázati, žeť Saský národ k takowému swému nařízení i w positivních zákonech práwa má. “ A na to se uwádějí paragrafy zřízení zemského z práw Saských a dworní dekrety. „ Ostatně pochopiti nemůžeme, jakau škodu by z toho advokáti měli, že se při našich saských úřadech a saudech pražádné maďarské spisy nepřijímají. Poněwadž se wšechno u našich saudů po německu wede, rozumí se samo sebau, že každý advokát také německy uměti musí, jako advokáti u saudů maďarských maďarsky, poněwadž se tam zas wšecko po maďarsku wede. “ Konečně dáwají Sedmihradští Němci Maďarům následující biblické naučení: „ Kterak widíš mrwu w oku bratra swého, a břewno we swém oku nepozoruješ? Pokrytče! wyjmi nejprw břewno z oka swého, a tehdy prohlédneš, abys wyňal mrwu z oka bratrowa. “ My jenom litujeme, že ubozí utištění Rumunowé a Slowané w Sedmihradsku i w Uhřích tolik moci nemají, aby oběma i Němcům i Maďarům zase říci mohli důrazně: „ Co nechceš, aby tobě jiní činili, nečiň jim sám. “


25. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Dodatek redaktora o Thunově spisu], Autor: Havlíček, Karel
Dod. Red. Dle práwa w konstituci nám uděleného můžeme o každém kroku wlády projewili swé swobodné mínění. Líto jest nám tedy, že musíme tento spis hraběte L. Thuna winiti z nepředloženosti, která nikomu tak málo nesluší jako osobě we wysokém auřadě postawené. Dočkejme času, a ukáže se, jaké bylo spiknutí – myslíme, že wypadnau důkazy tuze hubeně, a že pak wláda bude w nepříjemném stawu, protože uwěřila lidem udáwajícím českau stranu, z pauhého nepřátelství. Doufáme, že není již doba tak daleká, kde celé to strašliwé spiknutí co bublina se rozplyne, za kterau nic jiného widěti nebude, než wypálené mlýny a – předhůzky swědomí.


24. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Medvěd, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Nedwěd. ( Pokračowání. ) „ Podzim nastáwá “, prawil smutně mladý muž. Přestěhujete se do města, a tam – tam si na mne newzpomenete... “ „ Wíte to? “ odpowěděla ona. „ Musíte odložit swau diwokost... Musíte být we swětě, abychom se spolu widěli, jestli si přejete mne widět. Wiďte, že tak učiníte?... z lásky ke mně... “ „ Ó, z lásky k wám wšechno, wšechno.... Ale jenom pro Boha... powězte mně... dejte mně naději, že wám nebude nepříjemná... moje přítomnost... “ „ Ó naopak! budu tak ráda... “ „ Tedy wám není můj osud lhostejný? “ „ Snad o tom pochybujete? “ On na ni zhlednul s takowým nezkončenym wýrazem blaženosti a odhodlanosti, že sebau nechtíc trhla a podala mu ruku. Něžné stisknutí zastalo zbyečné přísahy. Oči jejich se jakby slily a otewřely si wzájemně tajnosti duše. Salonská slečna nepochápala, co se s ní děje. Jakýsi neznámý wyšší cit ulehčowal jejímu rozbauřenému srdci, – na rtech skwěl se úsměch, a do očí wystauply slze. Tiše sklonila hlawu na prsa swého milence, ruce jejich opět se setkaly, a w tichém nadšení dlauho seděli beze slowa, břízy se jen nad nimi tajnostně skláněly, a woda tiše a mírně hučela wedle nich. Dobo swaté blaženosti! Dobo radostných a žalostných wzpomínek! Nač tebe wyzýwat ze dna duše, která tě tak ráda ukrýwá? A jak wyslowit twé skwělé zjewení, když je wšechno co krásného w sobě máš, i newyslowitelné? A nač?... Léta minau, žiwot utíká, wšechno se mění a hyne – ale swětlá hwězda wždy swítí a swítí na našem obzoru. Co wůdce prowodící nás po temné naší dráze, připomíná nám nebe na zemi, a utěšeni září tauto spokojeně neseme těžké jho žiwota... Každému jednau swítí... A ty se zamyslíš milý čtenáři nad tauto stránkau, a wy wzdechnete, moje čtenářko, čtauc tyto řádky, a bude wám i weselo i smutno, poněwadž jste snad již wšichni ztratili na swětě, ale jistě swatě chráníte ještě w paměti srdce swé prwní wyznání, swau prwní lásku... “ V. W tuto dobu roznášela se podiwná powěst po letohrádkách na petrshofske silnici. We středu, prawilo se, bude bál. – Není možná! – Wěru bál! – Kníže Štětinowský dostawěl swůj letohrádek, a chce jej nyní okázat w úplném blesku. – Kníže Štětinowský rozumí tónu. Bál bude jistě hlučný. – Po wšech letohradech mela. Schwální poslowé a psaní w rychlosti spěchají M-e Chevalier’owé. Denní bál, bál bez swíček – toť je rozkoš, zwláště pro bělolícé! Owšem brunetky již tři dni před bálem lehly do postelí k wůli slušné a wčasné wýmluwě; ale za to jaké blaženosti pro bělolícé!... Obleky již byly wymyšleny a rozmyšleny: lilowé a werdepomowé šaty; na hlawu oprawdowé kwítí, w rukau kytičky, – rozkoš! Jaký hodný člowěk ten kníže Štětinowský! Historická důkladnost žádá ode mne wyznání, že i kněžna se trochu zamyslila o swém bálním oděwu. Přiměřeně k nowému stawu duše swé umínila si, že se pro ní nejlépe budau slušet bílé šaty, a na hlawu polní kwítí. Bylo jí tak podiwně a tak krásně od té doby, co se žiwot její zdwojnásobnil. Obyčejná dlauhá chwíle změnila se w tichau zamyšlenost, obwyklá nepokojnost duše, wždy něco očekáwající, zmizela. Rozuměla, co očekáwala; pochopila žiwot; milowala... Ano! ona oprawdu milowala. Wždy se před ní wznášel obraz jejího sauseda, owšem ne zcela tak, jaký byl, ale přiučeného láskau a zwykem k obyčejnému žiwotu, a při tom wždy oddaného a hotowého na jedinký její pohled obětowat žiwobytí. – Byla okamžení, w kterých se i pyšnila se swým wolením. Přehlížejíc w duši plané řady swětských kawalírů, s tajnau radostí pocítila přednosti swého wywoleného. A pak si myslila: „ je 234 dobrý šlechtic, owšem ne kníže, ne hrabě, ale k štěstí není titulů zapotřebí... Kromě toho si je může wyslaužit. Napřed jej učiní kamerjunkerem a pak kamergerem Tak se při dwoře tyto hodnosti jmenují po německu. a pak... kdož wí, se swau učeností, se swým rozumem bude znamenitým státníkem, – a tu dostane stužky a titule, a wěčně bude wzpomínat a cítit, že za wšechno to mně má co děkowat. “ A on... on na nic nemyslil, nic si nežádal. Widět kněžnu, slyšet její hlas, to byla jeho celá ctižádost. A když se ruka její dotýkala jeho ruky, když něžný pohled saucitu potkáwal se s jeho pohledem: tu se srdce jeho naplňowalo takowým skwělým citem, že na wšechno okolo sebe zapomněl. Owšem nemohli se wždycky odewzdat swobodně toku swého wzájemného citu: newyhnutelná guwernantka, bezdušný swědek při jejich schůzkách, často překážela zjewnému praudu nejmilejších myšlének – ale za to jaká blaženost w pauhé té tajnosti jejich poměrů. Spěšné stisknutí ruky, něžné slowo rychle wyřknuté, psaníčko tajně wručené, kolik tu radostí a auzkostí! Byly pro ně doby oprawdiwého štěstí, zwláště když jezdili na koních, a swobodně mohli spolu mluwit. Tu on wyslowil celau swau duši, a ona se zalíbením poslauchajíc jeho nadšenau řeč, myslila si: „ Jak škoda, že takowý člowěk zůstane swětu nepowědomý! Kdyby se mu přidalo trochu obratnosti, přehorowal by jistě i Bičíkowského i Ostruhowského – a wšechny Petrohradské lwice jistě by pro něho zahořely! “ Tenkrát si umínila kněžna dokončit swé wítězstwí a wzdělat diwocha k společenskému žiwotu, určujíc tajně sebe samu za náhradu pilnosti swému wyučenci. Bál u knížete Štětinowského byl naznačen co prwní krok na nowé cestě. Nadarmo se ubohý nedwěd wymlauwal a děkowal za ukrutné pokušení: kněžna mu dodala rozhodné pozwání – musel poslechnaut. Kníže Štětinowský byl wěru mistr w dobrém tónu. Hromady kwítí malebně byly rozestaweny po rozličných stranách rozkošného letohradu. Ljädow přijel se swým orkestrem z Petrohradu. Se wšech stran shrnuli se nejwýbornější tanečníci: i G., i L., i M., i T. W 8 hodin počaly přijíždět dámy. Přijela hraběnka W., modla nedwědího swěta, krása wšech bálů, diwoký motýlek našeho sewerního podnebí. Přijely wšechny naše lwice, zastáwající službu krásawic, s lorgnettami a s muži, myslícími na karty. Bal byl wěru překrásný. Wysoké zrcadlowé dwéře šly z bálního sálu do zahrady. Wšude wůně, wšude kwítí a krásawice – a čárowný orkestr jako sauhlasí s harmonií celku. ( Pokračowání. )


9. srpen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Chladnost Průmyslové jednoty.], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Jeden německý Pražský časopis hořekowal nedáwno dílem na přílišné parno, dílem zas na přílišnau chladnost audů průmyslowé jednoty, poněwadž prý k měsíční schůzce, na den 4. t. m. ohlášené, důstatečný počet se ani nesešel, tak že pan jednatel, který z toho ohledu 8mílowau cestu byl podstaupil, s newyřizenau se nawrátiti musel. Přiznáwáme, že okolnost tato není příliš potěšitelná, ačkoli příčinu nehledáme w powětrnosti, nýbrž raději w samé jednotě. Nynější průmyslowá jednota nehledí si potřeb času, nejde za směrem nowým w zemi naší se wzmáhajícím, zkrátka nedbá o to, postawiti se na rowný stupeň s intelligencí nowějšího wěku. Celá nowá doba w Čechách wyznačuje se tím, že dráha přirozená wšude opět se nastupuje, že se co do národnosti od starších nečestných pro národ náš a záhubných obyčejů upauští, že se národ we wlastním jazyku, jakožto nejpřiměřenější a nejjistější cestau k oswětě, wyučuje. Wšichni wýtečnější uznali potřebu tuto, a kráčejí tauto cestau, ale průmyslowá jednota posud ještě nedospěla k tomu. Nejlépe widěli jsme toho důkaz, a widíme posud při náwrhu o zřízení české školy pro průmyslníky. Kromě swé pečeti nenahlídla posud ještě průmyslowá jednota nikde jinde potřebu a užitek češtiny, a proto se nediwíme malému účastenstwí. Matice Česká nepotřebuje si na špatné účastenstwí stěžowati.


14. prosinec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Turek Moravský, Autor: Havlíček, Karel
* – * Turek Morawský. Tento wynalezl nowý spůsob čistiti olejowé obrazy, jejž uweřejniti práwo máme, an p. wynalezce w praxi již uwedl, co hluboké bádání mu poskytlo. Spůsob jest tento: „ nawař kotel wody, wěchet namoč, pískem posyp, a der, pokud wěchet stačí; namoč pak ostrý kartáč, mýdlem namaž, a opět der, pokud mokro. Skončena jest práce, a obraz čistý. “ Stalo se u nás. H.


30. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [politická glosa], Autor: Havlíček, Karel
Wídeňské nowiny „ Presse “ drží we swém čísle od 26. ledna hned na počátku welmi nadšenau a poetickau fantasii o štěstí rakauském, kterak wšem hrozícím nehodám šťastně ušlo, kterážto fantasie, welmi podiwná od tak chladnokrewných nowin, končí se těmito weršemi: Noch steht sein Heer, ein heil'ger Rest, Hoch Österreich hoch, noch stehst du fest! Jestli myslí „ Presse “, že jenom wojsko drží Rakausko – tu by owšem nebyl trwanliwosti dobrý základ. A ostatně musíme upřímně doložiti, že není podle českého příslowí dobře křičeti hop! pokud se nepřeskočí! Pokawad není konstituce naše hotowa, pokawad newíme, nebude-li snad w obnoweném Rakausku pro nás Slowany hůř než we starém: posawad nesmíme ještě příliš nadsazowati trwání Rakauska. Zachowati říši w jednom neb několika bitwách jest snadněji, než položiti dobrým zřízením základ spokojenosti občanů a tudy prawé trwanliwosti říše!


26. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Uhry, Titulek: [Krátké zprávy], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] W Pešti 20. září. ( S. P. N. ) Práwě přišla auřední zpráwa, že wtrhlo deset tisíc horwatského wojska pod wůdcem gen. Rotem do šimežské stolice; jako se podobá, spojí se toto wojsko s hlawním wojskem bánowým u Wesprima, kde stojí těž wšechna wojenská sila Maďarů. ‒ Zároweň oznamuje nadwojwoda palatin, že hr. Teleki nezradil wojsko maďarské, nýbrž že se jen sám odebral do Štýrska. ‒ Práwě se nařizuje wšem občanům Buda-Pešťským, že musí každý bez rozdilu pracowat na hradbách, kterými se Budín opewňuje. ‒ Nowiny naše se již dotiskují, tu přináší Kossuth-Hirljap zpráwu, že „ 200 panslavistů z Wídně se odebralo na Slowensko, aby wzbauřili Slowáky, “ a K. H. wyzýwá, aby každého z těch buřičů jako psa ubijeli. [ tři hvězdičky ] W Pešti 20. září. ( S. P. N. ) Co Horwaté se zbraní wkročili na uherskau půdu, činí se nesmírné příprawy k obraně Buda-Pešti; Budín se strašliwě obkopáwá; utwořují se nowé zástupy dobrowolníků, a měšťanské dělostřelectwo ano i Košut cwičí se w umění dělostřeleckém. ‒ Žalostná zpráwa došla nás předwčírem z Komárna, že město na několika stranách hoří, i srbská staroslawná církew stala se obětí požáru. ‒ Dnes se roznáší powěst, že dwa pluky jízdy poslané proti nepříteli přešly na stranu bánowu. ‒ Dnes sem přirazila divise Würtemberg-husarů, a wčera jeden prápor pěších Princ von Preuszen, kteří z wětších částí opauštějí rakauskau korauhew a hlásí se k maďarské. Mluwí se mnoho o tom, že popsání rekrutů skoro w celé zemí zlau krew způsobuje, a komissaři žádají na wšechny strany wojenskau pomoc proti zpěčujícím se. [ tři hvězdičky ] Ze Sedmihradska. Mnohé z walašských i maďarských obywatelů sestáwající wsy nechtí se nikterak podrobiti nowému zákonu o rekrutýrce, a kněží nechtí ani wydáwat matriky, wymlauwajíce se, že jim je lid pobral násilím. ‒ Jak se rozneslo, že stoliční auředníci je mocí budau přimíwat k rekrutýrce, spojily se wesnice na wzájemnau pomoc proti jakémukoliw násilí. [ tři hvězdičky ] W Tordě 13. září. We wsi Loně chtěli 11. t. m. popisowatelé rekrutů násilím dostati matriky; na to shluklo se do 3000 lidu se sekyrami, widlemi, kosami a jinými zbraněmi z wůkolních míst, a jen hr. Turocký, nadžupan, uspokojil je tím, že wojáci nebudau na ně střílet. O 11. hodině w noci ale začnau zwony bíti na poplach, a ze wšech hrne se lid do Lony, wrhne se na wojáky; ti wšak pálí do lidu, že se wšechen rozutíká; as 30 lidí zůstalo mrtwých. [ tři hvězdičky ] Košut, co není wíce ministrem, wyjíždí si zle na přítomné ministerstwo a rád by naň, zwláště na min. Batthyanyho uwalil příčiny wšech nehod a wšeho neštěstí, které nyní potkáwá uherskau zem, ačkoliw on prawě měl we wšech krocích ministerstwa nejwětšího wliwu; nyní by se ale rád wytáhl z odpowědnosti, která ho zároweň s ostatními wázala, i křičí tedy: „ Držte je, oni jsau zloději, a já jsem práw. “ Takowé chowání není chowání poctiwého muže, a přísluší nejméně teď Košutowi, když widí, že Batthyany ani kdo jiný není s to, odwrátiti hrozící osud od Uhrů. On sice wždy křičel, že se musí zákonitost zachowáwat, a nyní předhazuje ministerstwu Batthyany-Košutowu, že přidržowání se zákonní formy nejwětší nesnáze a zármutky Uhrům způsobilo. ‒ W nejnowějším čísle swých nowin ( Kossuth-Hirlapja ) harcuje zase proti wálečnému ministru Mészárosowi, a článek ten pln osobností končí těmito slowy: Nám se zdá, že jest sněmowna zástupců mračno blesky zautěžkowané. Měj se každý dobře na pozoru; neboť přisámbůh bauřka tato wypukne ohromněji, než se wám komu podobá. Wýklad k těmto slowům podáwá doba, ježto 31. máje 1793 we j Francauzích započawši, 9. Thermidora ( 20. čerwence ) se skončila. Takto píšau Peštanské nowiny. [ tři hvězdičky ] Slowácké nowiny p. Kostelního přináší swým známým tónem též zpráwu o wypuknutém powstání na Slowensku, kterau zde beze změny klademe: „ Včil ze wšeckich stran čujeme ( doslýcháme ), že Hurban et comp. w následě ( s průwodem ) mnohich skrišenich svornostňikov českich do Hlbokého, Miavi, Starej Turej a Brezovej Jelačičovu slobodu ( swobodu ) kázať prišol, čo abí sa mu lepšej posčastiť móhlo, hňed aj par vozov puškového prachu a guli ( kulí ) dovjezol. Čujeme, že miavski Kopaničari jednej compagnii od pluku Ceccopieri flinti odebrali, ano aj vali už kopať začali. “