6. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Pomněnky ze života seminářského v Brně, Autor: Havlíček, Karel
Pomněnky ze žiwota seminářského w Brně. Nikdy nezapomenu na minulé doby žiwota alumnátského, ano mohu říci, že jsem widěl i také prožil weškerau sláwu alumnátu Brněnského i s jejím potomním zaniknutím! — ale nejen já, nýbrž se mnau i mnoho jiných wzácných a wážených spolubratří, kteří nyní každý dle sil a nadání swých pracují již w žiwotě skutečném. Ano, bratři milí, kteří těchto několik řádků čísti budete, nehoršte se, že Wás o několik roků wedu zpět w myšlénkách, upomínaje Wás na časy, w nichž jste mnohau utěšenau dobu zažili, ale i mnohé hořké zrnko zakusili, snad i saukromně mnohau trpkau slzu uronili. Hle, pominuly už doby ony, hluboce zatkany jsauce w osnowě srdcí našich — památka ale na ně nám wždy zůstane swatá! — Bylo to předpolednem ku konci měsíce září roku 18 * *, když jsem poprwé do alumnátu wkročil. Býwal jsem zde již sice dříwe, a to dosti často, ale wždy jen co host, nyní ale jsem už byl přijatý alumnus. — Časem poznali jsme jeden druhého, myšlénky se wespolek wyměňowaly, stejný k stejnému se klonil, a tak brzo mezi námi wywinul se wýbor tak nazwaných „ Slowanů. " Jako nedáwno ještě panslavismus strašil we swětě, tak i jméno Slowan w společnostech, a tak to bylo i w alumnátě. Wšedníci, nemohauce pochopiti ideu wlastenectwí, netušili její zbožnost, její wše owlažující bujarost, její wším wládnaucí mocnost, její mírnau blaženost a nebeskau půwodnost, a powažowali nás za podiwíny, za blázinky, i slowa naše jim byly hádankau, plány naše bublinami, setrwalost naše twrdošijností, Němci dokonce drželi nás za swé nepřátely. Což nám ale do toho? my se o druhé málo starali, neměli jsme také, co bychom s němi mluwili, tím žiwěji ale rozwinowal se žiwot mezi námi. Jaký to hlučný howor, když jsme se na wečer u okna prwního stolu w jízbě sešli? Mnohokráte jsem se 276 na tuto dobu již celý den těšíwal, zwláště když něco nowého se přihodilo, nějaká důležitější kniha se w literatuře wyskytla, nějaký dopis z blízka neb z daleka dorazil. Wěděl jsem, že o tom wšem rokowati se bude! A jaká tu byla dychtiwost po časopisech! Sotwa že jsme je dostali, již kolowali z ruky do ruky, již zadali látku k mnohému disputátu. A s jakau tauhau se očekáwaly oznámené knihy, zwláště ty, které již napřed zwučná powěst předcházela; jak jsme se mračili nad wáhawostí knihkupectwí, když se s posilkau dlauho prodléwalo. Tenkráte krom wšech skoro wýtečnějších prací domácích i zahraničné knihy dostali se nám do ruky, neb nebyl alumnát náš ještě tak osiřelý a opuštěný jako nyní, a domácí i cizinci měli k němu wolnější přístup. A což teprw, když jsme si w úterek neb we čtwrtek za krásného odpoledne wyšli do přírody, tu teprw pod šírým nebem rozwinuly se i ty nejhlubší a nejtajnější záhyby srdečných tužeb a přání! Jaké to skwělé plány w budaucnost stawěly se; jak mnohokráte jako orel wyletěl jednotliwec duchem swým až k nebesům, ukazujíc druhým cestu k říši duchowní; jak mnoho se už tenkráte mluwilo o časopisu na Morawě! Wěru, blažený jest žiwot společenský duchů a srdcí příbuzných! — Do alumnátu Brněnského přijímají se také pauzí Němci, pod tau ale wýminkau, by sobě řeč národní skrze ty 4 leta alumnátských studií oswojili; k tomu účeli obětují se také dwě hodiny týhodně české gramatice a cwičení w prawopisu. Posluchači jsau rozděleni do dwau tříd: w prwní wyučuje wždy jeden z alumnů, w druhé vicerektor domowní. Patrno, že když tato čest, wyučowati druhé, do rukau horliwého a oswíceného národomilce se dostane, mnoho dobrého z toho wyrůsti může. Prwní léta také se to tak stáwalo; předstawení, nejsauce ještě postrašeni panslavismem, tenkráte wolili wždy k těmto přednáškám nejschopnějšího. Tu arci se nepřednášela jen mluwnice a prawopis, ale o wšem, což podotknauti zdálo se potřebné, zmínka se stala; tu se nejwíce „ pro národ “ Průpowěď „ pro národ “ byla tenkráte w alumnátě w modě, tak že odporníci wlasteneckého smýšlení, nechtíce pozadu zůstati, šňupali, kauřili ( arci jen skrytě ) a kuželky hráli „ pro národ “ asi tak, jako někdy na visitacech a na slawnostech církewních se jí a pije „ ad majorem Dei gloriam! “... pracowalo, znělky ze „ Sláwy dcery “ nazpamět se učily, pěstowala se národní historie, rozbíralo se wlastenecké básnictwí, poukazowalo se na wýbornost národních písní, ano jeden z těchto wraucích wyučowatelů sepsal sám mluwnici české řeči w jazyku německém, dle které we swých přednáškách se řídil, w které jednotliwé částky a žiwle řeči dle způsobu p. Klácelowa „ mluwnictwí “ ( počátky wědecké mluwnictwí českého ) welmi snadně a důmyslně rozbírá a logické jich momenty rozlušťuje. Mimo to připojil k mluwnici milé pojednání „ o slohu “, které krásnými citáty z písní národních ( moraw. česk. i slowanských ), wzornými příklady prosy i poesie naší i německé taktéž protkáno jest. Mínil také historii litaratury připojiti, nezbylo mu ale k tomu času. Škoda, že celá tato zdařilá práce posud jen w mnohých opisech rozšířena jest. Mimo takowýchto powzbuzujících přednášek držely se také někdy mimořádní hodiny, w nichž se p. Klácelůw „ Mostek “ a jiné w Časopisu Musejním roztraušené pojednání jeho wyswětlowaly. ‒ ‒ ‒ ‒ Tak tedy wždy wíce a wíce se zmáhal žiwel národní, stránka národní dostáwala přewahu nad ostatními, ano sem tam i rodilý Němec, nabyw přeswědčení o zbožnosti takowého počínání, přiwtělil se k straně naší. Knihowna, kterau několik wlastenců, před kolika lety newím, neb nikde o tom není nic k nalezení, založilo, walně se množila a pilně čtla, ano i wenkowským p. kaplanům a jiným čtenářům půjčowala; wětší díl alumnů ji podporowal měsíčně penězi, z wenku také se něco sešlo — mohla se tedy každá nowá kniha kaupiti, ba i posud chybující zaopatřiti. Škoda, že se tenkráte na Matici nepamatowalo, aspoň by měla ubohá knihowna kapitál, který by jí po wšechny budaucí časy aspoň Musejní knihy byl ujistil! — — Konečně, když, bych tak řekl, wše, co jádro mělo, pučelo a prokwetalo skwělau nadějí, když duch národností, jakoby w domě samém místa se mu nedostačowalo, na wenek tlačiti se počal, wznikla myšlénka, zaraziti w alumnátě tak nazwané „ akademie slowanské “. Jméno besed nebylo ještě tak populární. Jaký to nowý směr zase se rozwinul myšlénkám! Jaká slast, i wenkowským národomilcům ukázati, jak krásně w alumnátě swítati počíná. Směle chopili se náčelníci myšlénky této a wyprosili dowolení od direktora alumnátu k nadřečeným akademiím. Jaké to radostné příprawy dály se k akademii prwní, která se určila na slawnost sw. patronů Crchy a Strachoty! Zatím se powěst o budaucích akademiích w alumnátě rozsířila po celém Brně, a stejně smejšlející těšili se na ně. Čas se přiblížil, jízba se naplnila alumny a wenkowskými hostmi. Widěli jsme zde některé professory theologie a filosofie, několik audů Brněnského duchowenstwa a walný počet posluchačů filosofie a jiných hostí. Ano i sami domowní předstawení poctili tuto ke cti sw. patronů našich držanau národní slawnost swau přítomností. Jak tu každému zaplesalo srdce, když se rozléhati počaly zwuky prwní ouvertury! Pak následowala jádrná řeč, wystawujíc sw. patrony naše za wzor weškerému wlasteneckému duchowenstwu, wzbuzujíc k lásce národa a jeho řeči! Nato následowaly písně, mezi nimiž p. Kl. „ Duch morawský “ a „ Kde domow můj? Kde slowanský duch okříwá “ — arci nechyběly; střídawě se mezi zpěwem deklamowalo a konečně wše ouverturau k welké spokojenosti přítomných ukončilo. Někteří z hostů se rozešli, jiní zůstali ještě mezi námi, radujíce se nad takowým pokrokem a wzbuzujíce k dálší činnosti. My ale byli wšichni blaženi, neboť nebyl se až posud w skwělejším kwětu ukázal bujný strom wznikající národnosti naší w alumnátě Brněnském. Oddali jsme se zcela radosti, netušíce, žeby w krátkém čase wše změniti se mohlo. ‒ ‒ Ještě následowala akademie jedna, rowněž tak skwělá jako prwní — pak to šlo ale s kopce dolů! Powidá se, že jeden z alumnů toto nadějné počínání w dopisu sdělil swému příteli w Praze. Bylo to w oněch trudných dobách, když wůbec známý strašák „ panslavismus “ w německých mozcích náramnau bázeň wzbudil. Naliknulo se tedy na tohoto bubáka; nadřečený dopis z alumnátu padl do rukau, do kterých nepatřil. Tuť se náramně lekli, wyrozuměwše z něj, co ce w Brněnském alumnátě děje, ihned psali swým trabantům do Brna, notně je peskujíce, že tak málo o blaho státu a wšeobecný mír pečují. Tito dorazili hned na pp. předstawené alumnátu, předstawení na alumny — a od této chwíle klesá a slábne tam duch wlastenecký, až snad dokonce do hrobu se položí, nenacházeje ani půdy, ani wláhy, ani tepla k dalšímu žiwotu swému! — K této smutné události přispělo také mnoho odstranění prof. Klácela. Slze mne polily, když jsem o této ráně se dowěděl, neb jsem cítil, že s ním i mnoho ztratí alumnát, což se i také stalo. On byl křísitel ducha národního w mládeži morawské, ním probuzeni přišli do alumnátu přec již aspoň někteří zaswěcenci národnosti; nyní jeden po druhém dokončuje studia swá, nowé semeno nepřichází, staré se tratí, až snad konečně žádný nebude, jenž by domácím hláholem přiwítal z daleka přicházejícího bratra swého! — Knihowna již na třetí rok jest w rukau předstawených, kdežto dříwe wždy jeden z alumnů ní wládnul, a proto každý sobě ke čtení wybrat mohl co chtěl. Knihy od toho času také už ani se nepřikupují, poněwadž z rozličných příčin málo kdo co čte, tedy také málo kdo ji penězi podporuje. Kázání a katechesky, které odbýwati mohl alumnus w jaké řeči chtěl, musejí se držeti nyní w řeči německé. Wyučowání české řeči neodewzdáwá se nejschopnějšímu, nýbrž tomu, který bezpečné důwěry požíwá u předstawených. Rození Němci, nenahlížíce potřebnost, naučiti se řeči národní, a wědauce, že byť i ani sadu wyřknauti neuměli, přec wyswěceni budau, nawštěwují hodinu českau jak chtějí, zkauška se ledajak odbude, a pak přijdau na morawské stací, aby zpowídali, katechesowali a hlásali slowo Boží! Pak arci se diwiti nelze, když lid slyší w chrámu Páně kněze ohlašowati, že budau w něděli „ zasrany služby Boží, “ místo: zas ranní služby Boží, že bude „ slawnost Božího tele, “ místo: Božího těla atd. Kdo zde nejwíc hanobí wěci swaté? Wšak alumnát Brněnský zase se zmuží, hwězda jeho zase switne, až jen se odstraní chmury jí zastínující. Zatím se těšme pokrokem alumnátu Olomúckého, kde se to nyní jako někdy w Brně hýbati, klobati a tříti počíná; wždyť už dosti alumnů tamnějších ano i sama alumnátská knihowna přistaupila k Matici, což jest nadějný důkaz probuzení; radujme se nad wznikem ducha národního wůbec a jeho mužném kráčení ku předu, anžto před několika lety ani saukromně dopisowati jsme nesměli o tom, o čem nyní weřejně w časopisech rozmlauwáme.


22. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [úvodník], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — W Praze dne 20. kwětna. Podiwné jsau osudy lidské. Proti přewaze Slowanů w Rakausích wzpauzelo se nejwíce ministerstwo Schwarzenbergowo, wšemu se raději chtělo podrobiti, jen když Slowané nedojdau moci. A ejhle! práwě nyní došlo Slowanstwo nejwětšího wplywu w Rakausích, a — co nejhezčího, že ministerstwo samo ještě muselo o to prositi! Komu se zdají být nepochopitelná tato slowa — ať si wzpomene jen na ruskau pomoc, bez které by jistě nyní celé Rakausko padlo do moci maďarské! — Awšak to prosíme aby jen za žert se powažowalo, co jsme o wplywu slowanském prawili, neboť wíme, že wplyw cára ruského není wplyw slowanský, nýbrž něco zcela jiného. My ale jsme chtěli kromě tohoto žertu na něco praktického a oprawdiwého pozornost obrátiti. Nelze zajisté upřít, že od té doby, co muselo ministerstwo naše prosit o pomoc w Petrohradě, že od té doby panuje wlastně w Rakausích wíce kabinet Petrohradský, než kabinet knížete Schwarzenberga. Neboť o kom wím s jistotau, žeby bez mé pomoci zhynauti musel, tomu mohu za swau pomoc rozmanité wýmínky položiti, a že Rusko takowé wýmínky dobře wybrati si umí, dokázali již jeho diplomati nejednau a nad chytřejšími ještě státníky než nad půwodci oktrojowané ústawy od 4. března. My se zmiňujeme o této wěci jen z toho ohledu, poněwadž w ní widíme zárodek pádu ministerstwa Schwarzenbergowa. Že ministr wnitřních záležitostí, Stadion wystaupil již dokonce z ministerstwa, a že jen podle jména ještě k němu náleží, že nemoc swau, která wšak byla prawdiwá, použil jen za dobrau příležitost k odstaupení to jsau wěci známé. Proč ministr wnitřních záležitostí, který jest jistě nejschopnější aud celého kabinetu, wystaupil, nemůže býti též nikomu tajemstwí, kdo opatrně a pozorně sleduje běh našich záležitostí. Wšeobecně se wí, že nowiny „ Presse “ auplně wyslowuje politické mínění hraběte Stadiona, wšeobecně se také wí, že tyto nowiny tak dlauho pracowaly proti knížeti Windischgrätzowi, až musel složiti welitelstwí nad wojskem w Uhřích. Hrabě Stadion byl wždy auhlawní nepřítel té politiky, kterau wedl Windischgrätz w Uhřích, hrabě Stadion byl proti intervenci ruské, hrabě Stadion byl pro rozdělení Uher podle národností, on byl proti tak zwané staro-konservativní maďarské straně Strana maďarských magnátů, která chce sice s Rakausy spojena býti, a wšak nepřipauští, aby se Uhry rozdělily, a chce udržeti nawládu maďarstwa nad ostatními., on chtěl samostatnost Wojwodiny Srbské a Slowenska. Nedá se upřít, že tato politika hraběte Stadiona byla nejpraktičnější proti Maďarům, a kdyby se bylo od počátku podle ní přísně pokračowalo, bylo by se užilo proti Maďarům wětší sympathie Srbů a Slowáků a wšech Slowanů wůbec, a wojna mohla být bez ruské intervence jíž dáwno dokončena. Že jsme my tuto politiku odjakžiwa radili, wí každý náš čtenář, a kdyby se bylo podle ní pokračowalo, mohla mít wálka uherská zcela jiný wýraz — tenkrát by byla býwala jenom revoluce utištěných Slowanů proti utiskujícím je Maďarům, kdežto nyní je podobná boji reakce proti swobodě, tak jako wejce wejci. Tím nejwíce ztratila wojna ta sympathie u liberálních lidí, poněwadž w ni widí nyní pauze boj dynastie o swé interessy, poněwadž se z neupřímného jednání wlády se Slowany uherskými příliš dobře sauditi může, že jde wíce o potlačení swobod maďarských, než o zachowání rownopráwnosti a swobody rakauské. S potěšením pozorujeme, že nyní „ Presse “ wede zjewnau opposici proti ministerstwu strany uherských záležitostí, což není wěc lhostejná, když se powáží, že jest Presse nejrozšířenější časopis w Rakausku. W posledním swém čísle prawí zřejmě: „ Ačkoli ministerstwo od mnohých bludů swých již upustilo, přece se zdá ještě za potřebné uznáwati, aby spráwa uherská byla odewzdána tomu státníkowi ( Josika ), který byl ještě před zpátečním pochodem wojska císařského za hlawního spráwce Uher ustanowen. Práwě w tomto muži widíme wtělený systém nerozdílnosti Uher a maďarské nadwlády.... a musíme tedy sauhlasně s ministerským programem protestowati proti takowému ustanowení, skrze který by prawý nepřítel jednoty rakauské, maďarsko-aristokratický princip, nowau žiwotní sílu obdržel. “ Tato slowa „ Presse “ powažujeme za důležitější, než býwají obyčejně články časopisecké a s dychtiwostí čekáme, jak asi na to odpowí Lloyd we jménu ministerstwa. My, pokud můžeme we wzdálenosti swé míti nějaké mínění o diplomatických možnostech a nemožnostech, pochybujeme, že wydrží ministerstwo Schwarzenbergowo dlauho paprsky zářící lásky cárské, a myslíme, že se jednau z nenadála dowědí národowé rakauští — owšem bez welikého pláče — o odstaupení tohoto ministerstwa. Neboť cár ruský, ačkoli je jenom samowládce, přece je alespoň chytrý samowládce, aby nenahlížel podle analogie polské jemu dobře známé, že není možná nechati w Uhřích hospodářstwí aristokratické maďarské strany pokračowati. My máme jakausi předtuchu, že již pro tuto wěc wypukne nedorozumění mezi cárem a mezi nynějším našim ministerstwem, a že při tomto setkání se ministerstwo naše před cárem uhnaut musí — kdo by pochybowal? Než, to jsau jen naše domněnky — my w ustawičném přemýšlení, jak by bylo možná dostati jiné ministerstwo, na wšelicos připadáme. W tom přeswědčení alespoň myslíme, že se s námi wšichni srownáwají, že každé jiné ministerstwo bude wítanější — wyjímajíc owšem knížete Metternicha!


8. říjen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Karel Šimon Macháček]., Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Dne 2. Října ráno zkončil žiwot swůj w Pražské wšeobecné nemocnici Karel Šimon Macháček, profesor humanitní na gymnas. Gičínském, a účinliwý spisowatel i básník. Naše literatura a národnost má zwěčnělému mnoho co děkowati, zwláště wšak zásluhy sobě získal o českau zpěwohru, neboť jeho příčiněním r. 1824 prowozena jest prwní zpěwohra na diwadle pražském. Co básník lyrický wynikal zwláště obratností a umělostí slohu, a jeho překlady zpěwoher i jiných poetických díl wynikají blahozwučností. Awšak i co půwodní básník lyrický i dramatický wynikal: a jeho nejskwělejší práce jsau w tom ohledu „ Ženichowé “. Doslýcháme, že po něm pozůstalo wíce překladů klasických spisowatelů, které jistě umělým pérem zhotoweny jsau, a wydání zasluhují. Slawný pohřeb jeho odbýwal se dne 5ho Října odpoledne, kterýžto jest nejlepším důkazem, jak si prawé zásluhy wážnost najdau. Nekonaly se tu žádné officialní a chladné slawnosti, nýbrž co se dělo, bylo následkem úcty a šetrnosti k zwěčnělému. Průwod wedl důstojný p. kanowník Pešina, slawný zpěw řídil Jelen se swým sborem, a za truhlau následowali naši literáti, profesoři, přízniwci literatury a národnosti české, a mezi nimi hojný počet wděčných žáků w Pánu zesnulého. Tak četný průwod málo kdy widíwáme w Praze.


24. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [překlad dopisu z Allgemeine Zeitung], Autor: Havlíček, Karel
W Allg. Ztg. od 10. srpna čteme následující welmi důležitý a prawdiwý dopis od uherských hranic. „ Řeč lorda Palmerstona, w níž se byl 21. čerwence o powstání uherském wyjádřil, tolik důležitosti nabyla a tolik sensace spůsobila, že we wíce rakauských nowinách, we mnohých i welmi trefně, na ni odpowědíno bylo. I já bych, awšak s jiného stanowiska, rád promluwil o záležitostech, o nichž málo kdo příslušné známosti má. Owšem kdo sám newžil se w události, které Uherskem po delší čas, zwláště od března min. roku potřásají, kdo wlastním okem nenahlédnul w diwoké uherské bauře, není nikterak s to, sprawedliwý wynésti úsudek nad podstatau tohoto boje. Chwályhodné zajisté jest, ujímati se národu a zastáwati je proti utlačowatelům jejich; boj pro národní samostatnost a neodwislost uchwátí wšelikau šlechetnau, swobodnau mysl; i stojí-li jaký národ co neustupný hrdina proti ohromné moci wojska a brání-li se šťastně až do poslední krůpěje krwe, okazuje zajisté že hoden jest práwa swého. Tak myslí se téměř wšude o Uhřích. Awšak aby důmněnka tato jen dotkla se prawdy, bylo by přede wším zapotřebí, aby celé Uhersko w boj pro národní samostatnost proti zhaubcům swým bylo powstalo; tomu wšak bohužel tak není. Dle statistického počtu rozděleni jsau národowé Uherska ( Sedmihradsko, Wojenská hranice, Chorwátsko a Slawonsko w ně zahrnuto ) tak, že připadá na Slowany w rowné sumě 6,300.000; na Maďary 5.700.000; na Rumuny 1,600.000; na Němce 1,350.000; na židy, dle řeči patřící k Němcům, 260.000; na Cikány, hlásící se k Maďarům, 90.000. Wšem těmto národům dáno bylo jméno Uhrů, ale wyrozumíwáno jím jediné ten národ, jenž pánowitě nad jiné se byl wyšinul. Tudyť zdá se ostatní Ewropě, neznající zdejší poměry, že welký, šlechetný, swobodyhodný národ chopil se zbraní a obořil se proti dynastii, která dílem winau, dílem osudem nenáwist wšech swobodných na se uwalila. Než nicméně boj uherský není boj pro swobodu, ale boj diwoké, pánowité, naduté strany, anaž w pauště proměnuje aurodné krajiny, wesnice pálí a města, decimuje obywatelstwo a we wzteklosti swé tak zuří, že ani turecké wálky wětším ukrutenstwím se nenaznačily, nežli tento boj hanobící wší lidskau powahu. Mezi 15 milliony obyw. měla dle staré ústawy jen šlechta politická práwa a duchowenstwo; mnohem četnější wětšina uherské šlechty náleží selskému stawu, naproti němuž německý sedlák prawá swíce wzdělanosti a wědomosti jest. Třída, jenž panowala w zemi, zahrnowala w sobě tisíce a tisíce aristokratů. Těmto líbilo se owšem šlechtické hospodaření; awšak w jakém postawení byla při tom země? Dobře píše wáš korrespondent, že země málo se wzděláwala, aurodná pole ladem ležela, o pokroku w orbě že nebylo ani pomysliti; jak a co činíwal prapraděd, tak a to widěti až podnes. Sedlák nedobýwal pro sebe nemaje nic mimo swých rukau; shoří-li mu chyška, není škoda tak welká; z wálců bude brzy nowá; průmysl a obchod jsau zde cizá slowa, wždyť nestáwá tu ani snesitelných silnic. Bohatý šlechtic w lehaunkém swém woze jede si dobře, a sedlák – tomu ať se wede jak wede, šlechtice a auředníky ( wždy šlechtice ) to neswírá. A aby nepowznesl se k wědomosti a poznání swého utlačowání, postaráno školami, o nichž Německo nemá žádného pojmu. Z nich wychází nadutá, zpuná, nejwíce mrawně zkažená šlechta, nepřístupná ušlechtující wzdělanosti srdce a ducha. Jak již praweno, politických práw požíwá jen duchowenstwo a šlechta. Šlechta byla buď zcela maďarská, buď alespoň zmaďařená. Wždyť již od r. 1825 tak neunaweně se maďařilo, že se brzká wláda wšeho, co se maďarským býti zdálo, co nejjistější wýsledek předwídala. Zámožní, wážení Němci wyměňowali swá jména za krásnější maďarská; německé nápisy, ač w místech německých, míjely; we slowanských wesnicích odbýwaly se náboženské obřady maďarsky; wládní spráwa byla beztoho maďarská; a k tomu wšemu nesčíslné hejno adwokátů, nejbedliwějších to hlásatelů a rozšiřowatelů maďarismu. Z počtů takowých agitatorů byl též Košut, jenž liščí swau chytrostí i zákonní spůsobu nesprawedliwému počínání přidati uměl. Než přílišná nadutost maďarská wzbauřila Srby, Chorwáty, Sasy a Rumuny proti sobě: i nastal boj. Němci a utlačení Slowáci z národního spánku teprwa probuzují se. Kde jest tedy w Uhřích boj sewřeného národa proti swéwolné, swobodu wraždící wládě? Nikde; ale boj pyšného, nadwládu si osobujícího národa, jenž ani počtem není nejwětší, proti národům jiným. Nuž tedy, jak mohl „ slawný řečník, důstojný a swobody milowný “ Košut, s příwrženci swými tak wšeobecně roznítiti mysle pro swau stranu? Toho příčinau předně newzdělanost lidu, jenž wíce libuje sobě we welkolepých frazech, nežli w rozumném uwážení; tohoť příčinau chudoba sprostého muže, jenž neobáwá se ztráty; hejno adwokátů, rozprskaných po celé zemi agitatorů, lid balamutících; wysokomyslenost Maďarůw, jimž zářilo již slunce jich swětowlády; wina rakauské wlády, která podporowala feudalní šlechtictwí a nadwládu maďarskau atd. atd. Awšak nech neklame se Maďar, nech neklame se rak. ministerstwo! Mají-li býti rak. národowé swobodni, musí celé Rakausko swobodným se státi. A proto přidáwáme auplně wašemu korrespondentu, že musí wláda rak. na panující smýšlení, přání a spůsoby wšech národů stejný ohled bráti. Awšak ze zásady této jinak uzawíráme, nežli to činil wáš korrespondent. Onť domníwá se, že ministerstwo jen tenkráte zdařilý wýsledek w Uhřích očekáwati smí, když welké, konservativní uherské straně auplné aučastenstwí we swém jednání udělí. Wáš korrespondeut ani newí, že takowéto strany nyní již ani nestáwá; sám hrabě Emil Dessöffy, ondy aud její, w Pressp. Zeitgu to wyznáwá. Myslí-li wáš korrespondent, žeby wláda takowé straně w náruč dáti se měla, tož musíme odhodlaně odporowati. Naproti tomu ale rádi připauštíme, žeby stará konservativní strana nyní s přeswědčením, že jen w pewném swobodném Rakausku blaho národům kwete, ministerstwo k dosažení tohoto účelu wšemožně podporowati měla. Hlawní wýminka ale swobody rakauské jest rownopráwnost národností ( a tedy i z ní wyplýwající foederací ). W tom ohledu neplatí žádný čachr, žádné wynucowání: rownopráwnost musí státi se prawdau. Doufáme, že konservativní uherská šlechta tuto zásadu i pochopí i podporowati bude, a že dle zjinačených okolností změní i swé počínání, bez ujmy swé šlechtické cti. Očekáwá-li ale zahojení neduhů, nastalých nynější wálkau, od staré swé politiky, welmi se zmýlí. Národowé uherští již probudili se, a kdo by na stará míšta znowu je přikowati chtěl, učinil by revoluci permanentní: jak brzy národ swé práwa pozná, nedá si je od nikoho rušiti. Že bude upuštění od nepráwních předností mnohým pánům perné, nepopíráme; že mnohá přepiatá ctichtiwost bude tím uražená, jsme přeswědčeni: než swobodné Rakausko jest předewším a newyhnutelně zapotřebné. Nemá-li ministerstwo dosti síly, wypleniti, co cíli tomuto překáží, není powolání swého hodno. Stará konservativní strana nedržela sice urputně na wšech nepráwích, ale nepečowala také o to, aby auplnému práwu zadost učiněno bylo. I my nejsme přátelé revoluce, t. j. násilí nad práwem; awšak co se má, co se může nyní reformowati w Uhřích! Stawení staré, rýpáním Košutowců a slabostí konservativních w ssutiny rozpadlo se, mysle národů mezi sebau wášněmi naplněné jsau a obnowenau ústawau nedají se wíce upokojiti. Rakausko musí se zcela znowa stawěti; stawení to pak budiž přiměřené nynějšímu času, wzdělanosti a přáním národů weškerých. chybějící uvozovky na konci citace zpravodaje, není jasné, kde končí


6. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [polemika], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – W Praze dne 6. ledna. Již dáwno slyšeti bylo o jakémsi ministerském rozkazu k weškerému auřednictwu strany jeho chowání, a rozmanité, nejwíc nechwalné powěsti se o něm roznášely. My, wěrni swé zásadě, abychom bez důležité a sprawedliwé příčiny nikdy proti wládě newystupowali, nechtěli jsme naschwál dříwe swé míněni pronésti, pokud nám sám onen rozkaz do rukau nepřijde. Nyní jej máme před rukama a tuto jest wěrný jeho překlad: Wysokým ministerským nařízením od 7. t. m. č. 120 bylo mně oznámeno, jak následuje: Nejpřednější a nejdůležitější wýminkau silné wýkonné wlády we swobodném konstitučním státu jest auplně srownalé jednání politických spráwních úředníků bez rozdílu, pracují-li we wyšším neboli w nižším oboru. Srownalost takowá dá se ale jen tehdá docíliti, když se každý jednotliwý úředník přísně a swědomitě drží směru jemu od centrálního ředitelstwa weškeré politické spráwy wykázaného. Ministrowé jakožto wláda centrální jsau jediné odpowědni za wšechny swé rozkazy a nařízení; proto ale mají také práwo a powinnost, co nejpřísněji prohlídati k tomu, aby se nařízením jejich na wlas dostálo, a každý jednotliwý úředník w auřadě i kromě auřadu dáwal swým chowáním na jewo, že jde za wládau. Jen takowým spůsobem může se wláda státi silnau, důwěru zbuzující a oprawdu zdárnau. Každému, kdo se nesrownáwá s náhledy a přeswědčením centrální wlády, jest na wůli dáno, swůj auřad složiti a ze služební wázanosti wystaupiti; proto neodejme mu nikdo swau wážnost, že jednal dle swého přeswědčení. Nepoctiwě ale jednal by muž, jenžby, od státu placen jsa, nepamětliw swé přísahy a powinnosti slowem i skutkem státu dělal nesnáze a srownalému působení wšech wládních audů překážel; centrální wláda ale zapírala by patrně swau powinnost a špatně by rozuměla swé úloze, kdyby podobné počínání trpěla. Wyzýwám tedy pány předstawené auřadů, by swým podřízeným auředníkům důrazně na swědomí kladli wýše wytknuté zásady a jim wšem bez rozdílu dáwali na srozuměnau, aby každý politický úředník swůj úřad buď složil, anebo w úřadě i kromě úřadě tak jednal a mluwil, aby se nemohlo pochybowat o upřímném jeho působení smyslu wlády; spolu budiž jim na wědomí dáno, že si centrální wláda pewně umínila, každého úředníka ze zlužby propustiti, který by si dowolil, buď haniti kroky její anebo snad docela jednal proti wládě a jejím wytčeným zásadám. W Praze 15. prosince 1848. Mecséry. Tento ministerský rozkaz buďto jest wydán jen pro zastrašení auřednictwa a nebude se nikdy skutečně podlé něho jednati, aneb má skutečně zachowán býti; w tomto pádu newáháme nazwati jej nejšpatnějším, který kdy mohlo a může ministerstwo wydati. Pomysleme jen na následky a důslednosti jeho! Wždyť by podlé tohoto rozkazu Stadionský auředník nesměl míti ani duši, nýbrž byl by pauhý stroj u wykonáwání ministerských rozkazů! Nejsme zajisté tak přepiati, abychom neuznáwali potřebu, že auředník, chce-li auředníkem zůstati, nesmí jednat w auředních wěcech swých proti ministerstwu, neboť ministerstwo za wšechno odpowídá, za wšechno stojí, a proto také jisto býti musí, že jeho rozkazy we skutek wejdau. Auředník, který nechce wykonáwat rozkazy ministerstwa, může owšem z auřadu swého wystaupiti. Žádati ale, aby weškeré auřednictwo wždycky i kromě služby při každé příležitosti, w každé maličkosti zrowna tak smýšlelo, jak ministerstwo smýšleti poraučí, to jest, málo řečeno – barbarstwí středowěké, které podlé liberálního programu ministerstwa wypadá jako smrt wedle ráje!


9. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [reakce na článek Václava Seidla], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Jest sice obyčej, na články humoristické neb satyrické neodpowídati, práwě proto že humor a satyra wždy již podlé swé powahy něco nad prawdu nadsazowati a wíce fantasie než chladného rozumu se držeti musí. Přece wšak můj humoristický cestopis do Morawy w Národních Nowinách č. 176–8 tak hluboce roznítil p. Wáclawa Seidla, Když p. W. S. wí, že H. B. jest tolik co Karel Hawlíček, proč bych opět já newěděl, že je W. S. Wáclaw Seidl, aud wýboru Slowanské Lípy? že w obšírném článku č. 130 Weč. Listu ( na který redakce zwláštními plakáty pozornost obracela ) mrzutost swau mně a swětu objewil. Nešetřil jsem w onom cestopisu zajisté ani Morawu, ani Brno, ani císaře, ani wojsko, ani krajské úřady atd., nejméně ale sebe, a dowolil jsem si ze wšech swrchu jmenowaných potentátů, nejwíce ale sám ze sebe a ze swého palaše smích a žert strhnauti: pokud mi powědomo, nebyl tím také žádný ze swrchu jmenowaných tak bolestně uražen ( nejméně ale já sám ), aby byl článek plný mrzutosti do Wečerního Listu napsal, a kdybych wěděl, že můj palaš rowněž tak popudliwý jest, jako p. W. S., a také tak málo žertům rozumí, nebyl bych se nikdy opowážil, učiniti jej hrdinau humoristického cestopisu. Doufám, že p. W. S. nebeře souverainost národu w tom smyslu, aby každý redaktor práwo neměl, nesrownáwati se s něčím, co nabídl německý spolek Pražský, k čemu se pak někteří audowé Slowanské Lípy a zwláště p. W. S. přidali, a z čeho pak konečně powstala ona powěstná deputace ke dworu do Holomauce. Mně podlé mého rozumu zdá se, že tato deputace nebyla potřebná – žeby, když již německému spolku po wůli se státi mělo, rowněž tolik pořídil spis do Holomauce poslaný, jako deputace, která, když se její někteří audowé u dworu příliš hrdinsky chowají, w nynějších okolnostech spíše uškoditi než prospěti může. Jáť zajisté, jsa poslancem na sněmě říšském ( o kteréžto mé wlastnosti se p. W. S. we Wečerním Listu jak se mi zdá zbytečně zmíňuje ), nepokládám poslanectwí za žádný monopol, a milerád bych místo swé na sněmě říšském nejen p. W. S. nýbrž i každému jinému přepustil, o kterém bych přeswědčení měl, že stolici mau lépe než já wyplní. Ukazujeť nám zkušenost, že není weliká radost býti zwláště českým deputowaným na sněmě říšském, kterým za to, že swau wlast swědomitě representují, Němci Wídeňští oprátkau hrozili a někteří Češi w Praze nedůwěrau a pomluwau swau ještě horší oprátku pletau. Neštítil jsem se po smutných událostech Pražských knížeti Windischgrätzowi bez ohledu na jeho wojenskau sílu a tehdejší nezákonní libowládu w těch samotných Národních Nowinách prawdu powědíti podlé přeswědčení swého; proč bych se báti měl swých wlastních krajanů, a proč bych před nimi přeswědčení swé tajil a jim pochlebowal? Aneb snad rozumíte swobodě jen tak, aby se wás nikdo nikdy dotknauti nesměl? Mně staw záležitostí Wídeňských jakožto očitému swědku welmi dobře jest powědom, wím, že sice jen jedna strana pobauření dne 6. října způsobila, wím ale také, že tato strana jest úhlawní a wěčný nepřítel náš. Z Wídně pocházelo wšechno přepiaté německé hýbání w celém Rakausku, Wídni za to děkowati máme, jak se chowají německý spolek w Praze, Liberec, Žatec, morawská města atd., z Wídeňských centrálních spolků Frankfurtských rozsíwalo se a pěstowalo semeno protislowanské po našich wlastech. Wlastní swau winau přiwedla tato strana we Wídni sama na sebe neštěstí, uwedauc zároweň naši wšeobecnau swobodu do welikého nebezpečenstwí. Že tato strana pokořena býti musela, neupíral posud nikdo, neboť i ti w Čechách, kteří by snad rádi byli upírali, styděli anebo báli se to učiniti. Jak ale mohla být tato strana we Wídní pokořena jinak než wojenským dobytím Wídně? Kdo ale wynalezl ty kule a kanony, které by, když se na celé město stříleti musí, jenom winníka trefowaly a newinného míjely? Že ale tato strana sama newinných Wídeňáků nelitowala, a sama domy nemajíc, nechala cizí domy twrdošíjně baurati a páliti, o tom wí celý swět; kdyť pak i w poslední chwíli opírajíc se o poslední podporu ( příchod Maďarů ) zaufalý odpor způsobila. Proto bylo dobytí Wídně wěcí smutnau, ale newyhnutelnau a pro náš wlastní národní prospěch na nejwýš důležitau. Nepozorowali jste, kterak we Frankfurtě sněm německý, opíraje se na toto powstání Wídeňské, smělosti nabyl a s welikau, jinak neobyčejnau wětšinau přijal onen 2. a 3. §., jenž nám odejímá samostatnost? Rowněž tak důležité pro náš prospěch národní jest, aby we Wídni po nějaký čas udržen byl mimozákonní neobyčejný staw. Tím naše swoboda dokonce nic neutrpí, protože náš národní žiwot nezáwisí od Wídně, tím méně když sněm říšský na jiném místě držán bude. S druhé strany ale již tímto neobyčejným stawem we Wídni zaražena bude činnost Frankfurtistů, nám nejwíce nebezpečných. Ostatně máme se sami o sebe tolik co starati, že nám nezbýwá času k pečowání o Němce a Maďary? Aby swoboda naše ujmu pro budaucnost neutrpěla, o to pečowati jest powinnost sněmu říšského, a kdyby sněm sám ( totiž wětšina jeho ) zastrašen truchliwými událostmi Wídeňskými, méně swobodomyslně smýšlel, čí to bude wina, než oněch bezbožných škůdců, kteří newázaností swau o to usilowali, aby swoboda i pro poctiwé lidi nebyla možná. Pan W. S. nemusel cestowati do Holomauce, aby se dowěděl, jací lidé jsau okolo J. M. C., aby se dowěděl o kamarille; mělť k poznání těchto wěcí mnohem bližší cestu; také mne s palašem i bez palaše okolnosti tyto dobře známy byly. Já ale naději swau strany naší swobody neskládám w žádné dwořeníny, w žádné tetky a strýce J. M. C., aniž w kamarillu, a nikdy jsem swobodu a sláwu naší země od takowých neočekáwal. Já naděje swé skládám w národ, ale w rozumný, statečný, wzdělaný národ; bude-li ten chtíti upřímně swobodu, bude také swoboda, kterau žádná kamarilla, žádné dwořenínstwo zrušiti a zkaziti nedowede. Ale já znám jinau kamarillu, jinau reakci, která swobodám našim wíce nebezpečná jest, a tato kamarilla, tato reakce jsau ztřeštěnci a rýpalowé političtí, kteří ustawičným brojením, ustawičným rozsíwáním nedůwěry a neswornosti konečně tak zapletau záležitosti naší ubohé wlasti, že po dlauhých rozmíškách zase jen hrůzowládau do pořádku se budau moci uwésti. Reakce tak hanebná jest, že se nyní nesmí nikde zjewně a bez larwy ukázati, proto wystupuje w larwě přepiatců politických a snaží se swobodu, kterau nenáwidí, ad absurdum přiwésti, snaží se podpalowáním ustawičným dokázati, že jest swoboda nemožná, snaží se tropením ustawičných nepořádků wšechny usedlé občany a majetníky zastrašiti, aby je konečně falešným způsobem od swobody odwrátila, aby w nich zbudila myšlénku, že tyto nepořádky ze swobody půwod swůj mají a že tak dlauho trwati budau, pokud swoboda nepřestane a stará despotie opět uwedena nebude; to jest jediná nyní nebezpečná reakce, proti které se musí zasadit wšichni upřímní přátelé swobody, a směle prawím, že swoboda naše skutečně do nejwětšího nebezpečenstwí přijde, nepoštěstí-li se nám, přijíti konečně k zákonnímu, bezpečnému stawu. Není nyní wětší nepřítel swobody, než ten, kdo pracuje k revoluci a zamítá cestu reformy, na které my nyní podlé našich okolností jediné můžeme dojíti swého cíle. A cesta k revoluci jest to, když se ustawičně dráždí, podrýwá, nedůwěra zbuzuje, straší atd. Lehko jest popuditi k revoluci a zbořiti staré nepohodlné stawení, ale těžko jest nowé a pohodlné wystawěti, we kterém by mohl národ opět na delší čas pokojně žíti a dušewně pokračowati. Staw revoluce není přirozený, není pokrok: revoluce jest jenom bauřka, po které následowati má počasí a auroda. Jedna bauřka w přírodě po dlauhé pohodě těší nás, ale ustawičné bauřky zhnusí se každému, nejen w přírodě, nýbrž i w žiwotě politickém. Příklad máme w historii wšude, ale jmenowitě we Francausku. Poněwadž nebylo možná, po weliké revoluci francauské w předešlém století brzy zas zákonní staw uwésti, poddal se národ francauský raděj wojenské libowládě Napoleona a zadal mu swobodu swau za tu mzdu, že uwedl zákonní pořádek. A nač jest historie, nemáme-li se z ní učiti a příklad a wýstrahu sobě bráti? Awšak budete se snad ptáti, kterak sauwisí toto mrawní naučení s článkem p. W. S. we Wečerním Listu? Sauwisí takto: Wy křičíte na kamarillu, na wojsko, na dwůr císařský, a snažíte se wšemožně, mezi nimi a ostatním lidem ještě wětší mezeru, než jest, způsobiti. Máte ale moc pohromadě, kterau byste mohli kamarillu, dwůr a wojsko pokořiti? Máte-li ji, tedy to učiňte! Nemáte-li ji ale, tedy hleďte odstraniti to, co škodné jest, po dobrém a nedrážděte swými málomocnými wýhrůžkami sílu, které odolati nemůžete. To jest w krátkosti moje mínění! a bojím se skutečně, že budete – tak dlauho čerta malowat na stěnu, až sám přijde. Co se ostatně deputace týče, powažuji za powinnost swau tuto doložiti, že satyrický článek můj nikterak se netýkal deputace celé, nýbrž wíce chowání se některých audů této deputace w Holomauci. Že ostatně sám jenom takto nesmýšlím, slauží za důkaz článek dne 3. listopadu do redakce Národních Nowin zaslaný, který tuto kladu: „ Nebyl bych saudil, že se druhá deputace z Prahy k císaři a králi odebéře, by za Wídeň, w které Sadil ještě před několika dny o slowanské národnosti mluwiti nesměl, prosila. Mohlo a musilo se předwídati, že žádost wyslyšená nebude a wyslyšená býti nemůže! Pročež nemohu jináče sauditi, a mnozí jiní se mnau, než že německý spolek k tomu pohnůtkau byl, by w ten způsob intrikau dobře kladenau Čechy proti dynastii a wojsku popudil a tak w šlep německo-frankfurtské strany přiwedl; což se mu, jak doslýchám, dílem powedlo. Čechowé! nedejte se swésti w tento způsob. Reakce jest pauhý strašák nemožný za wěku našeho, nemožný zwláště w Rakausku. Neočekáwejme blaho naše od strany maďarsko-frankfurtistské, nýbrž jedině sami od sebe! Naše historie ať jest wodítko naše. Buďme sworní s našími našími krajany Němci, kteří to též docíliti chtějí, co my sobě přejem, rozeznáwejme ale rýpaly Frankfurtistské Lewice, kteří Rakausko rozkotati a nás podmaniti chtějí. Kofránek. “


23. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [překlad článku z němčiny], Autor: Havlíček, Karel
– Nowiny Ostdeutsche Post, jež bychme nazýwali wíc než které nowiny Wídeňské nositeli a mluwčími žiwlu a ducha německého, přinášejí we swém čísle od 21. list. článek o tom, kterak by Rakausko ruskému wplywu w zemích tureckých odpor položiti a zároweň wplyw swůj tamže rozšířowati mělo. Slyšme, jakau radu Ostdeutsche Post w tom ohledu dáwá: týkať se nás Slowanů neméně než Rakauska, i není nezajímawé náhledy a wůli německé hlawy w této wěci pozorowati. Prawí se tam: „ Nyní jsme odkázáni státi společně s Ruskem proti Turkům, awšak nemá to waditi nám, bychme spůsobem wydatnějším proti Rusům na wýchodě nepřátelsky se postawiti. Poněwadž lewý břeh Dunaje již pro nás je ztracen ( totiž Walachie ), musíme prawý břeh tohoto hlawně rakauského weletoku zachrániti před podobným osudem. – Bychme s prospěchem postawili se Rusům na odpor, musíme s ním tautéž bojowati zbraní, kterau ono na wýchodě bojuje proti nám. Přes Bosnu a Srbsko musíme my tlačiti se k Bulharsku, země tyto wybojowati pro civilisací a pro člowěčenstwí. Bosna je země obydlená míchaně od muhamedánů a křesťanů. Wšichní jsau Slowané – příbuzenstwí, společný půwod, dáwné zpomínky wážau je se Slowany rakauskými. Mocněji než kdy je nyní cil národní w nich probuzen. Taužebně obracují zraky swé po Rakausku. Místo bychme my byli spojenci a pomocníky jejich utlačowatelů, stanem se jejich ochranci a wybawiteli. Nynější chowání turecké wlády k nám opráwňuje nás k tomu auplně. Jest smyšlénka diplomatická myslyti mysliti, že pakli překazíme odpadení Bosny od Turecka, Turecko posilníme a hradbu wystawíme proti Rusku – naopak, my násilně poženem stížené Bosňany do náručí Rusům, kteří tam tu rolli hráti budau, kterau w jiných zemích s takowým již prospěchem hráli a kterau my tam přejmauti musíme. Rusko jest, které by tam rádo konkurrowalo s námi. Což může Rus poskytnauti národům těmto, což my? Rusko se tam stawí jako ochranný štít Slowanstwa – jako přirozený obrance Slowanů w orientu stísněných. Petrohrad chce učiniti Mekkau Slowanstwa. Jak se chowá Rusko k Slowanům k němu přiwtěleným? Nejdříw je hledí odnárodniti, wnucujíc jim náboženstwí swé, chtíc, by splynuly w žádané jednotwárnosti jeho obrowské říše. Rukau laskawau wkládá otcowský knut na strachem ohromné země a wede je libě z panstwí pašůw do panstwí bojarů. – Rakausko naopak zaručuje jim swobodu wíry, nechá wolné kolo jejich národnímu partikularismu, podá jim swobodu, pojistěný práwní staw a spojení s jejich bratry. Cit národní již tolik žiwý měli bychme w tomto směru ještě wíce podněcovati prostonárodními, w jejich jazyku sepsanými spisy, lákati je k Rakausku, dáti jim pod rukau potwrzení, že je Rakausko bude chrániti, že jim nedá zahynauti. Zátwor hranic měl by se zmírniti, každému Chorwátowi mělo by se dowoliti spěchati swým bratřím w Bosně na pomoc; měli bychme, jak to činili Turci na uherské, tak my na turecké hranici – průchod dáti zbrani, penězům a ručnicem a při tom stále mluwiti o neutralitě. Podnikawí obchodníci zajisté použijí této příležitosti, aby s prospěchem odprodali zbraň, prach a j. Prospěje-li wěc, zastaňme se my jich w Cařihradě, dejme my jím zákony, wezmem my je pod ochranu, – a uwidíme, že jméno rakauské nabude jiného zwuku u potlačených národů w orientě, a sám Turek bude sobě wážiti wíce Rakušana než doposud. Turek si wáží jen toho, koho se bojí. “


21. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
– Wčera 19. ledna byl we měšť. besedě 3. taneční ples. – Co do plesu, podotkneme jindy, tolik jen tenkráte, že sály byly skwostně ozdobeny, a že tenkráte poprwé se we měšťanské besedě troje barwičky skwěly. Bůh wí, dlauho-li si ještě – jako floretta w Kalderonowě „ Donna Dianě “ – s rozlično-barewnými pentličkami zahráwat a w nich se přebírat budeme? a kdy si asi takto upřímně a jednohlasně řekneme: „ Tyto barwičky si jen libuji! “? –


7. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [kritiky], Titulek: Pojištěnost pozůstalosti kněžské, Autor: Matoušek, Josef
Pojištěnost pozůstalosti kněžské W Zocbowicích dne 3. čerwna 1848. Milostiwý mocnář měl zajisté nejlepší ohledy, podrobiw kněžstwo w práwních záležitostech zemskému práwu a učiniw je nezáwislé od každého auředníka panstwí a statků wenkowských. Bylyby to arciť wýhody milostiwé, kdyby zemské práwo we smyslu mocnářowě také kněžstwo zastupowalo a ochraňowalo. Nechci dokazowat, že za žiwobytí kněze zemské práwo málo s ním co jednati má. Po smrti ale jest powinnost zemského práwa, každého kněze pozůstalost ochraňowati, a dle poslední wůle těm osobám neb ústawům odewzdati komu odkázána byla. To ale se má stát w brzkém času a tak, jak toho zemřelý žádal, jestli ostatně jiným zákonům takowá wůle se nepříčí. Když ale pohlédneme na to, jak se s pozůstalostmi kněžskými zachází, pak zkušenost smutná učí každého kněze, že se jmění kněžské po smrti w žádných dobrých rukau nenachází, a mnozí z nás by si přáli po smrti raději pod rychtářem některé wesnice, než pod zemským práwem býti. Čí to wina jest, musi wěc sama dokázat. Protož kladu u weřejnost tři pády, při kterých jsem sám tak říkaje očitým swědkem, a sice wšude, kde jsem dříwe byl a dosawáde jsem kaplanem. W roce 1836 zemřel we Wrbně p. far. Wawák, a ještě wloni nebyla pozůstalost dědicům odewzdána. Může být, že se to letos dosawáde nestalo. Wěci, obylí, dobytek, wše se dobře prodalo, peníze se smetly, a kdo dosawáde co dostal, stalo se to jen z milosti. Na konec roku 1846 umřel p. děk. Řib u sw. Jana pod skalau, a hle do dneška není pozůstalost ukončena, ačkoli, jak já to skrz na skrz znám, žádné obtíže tomu newzdorowaly. Nyní tomu pět let, co zemřel p. děk. Kubišta w Zochowicích, a když jsem se letos w dubnu ptal u zemského práwa, kdy to bude ukončeno, odpowědělo se mi, že to ještě w dalekých koncích. Na wšech třech místech se zanechalo jmění dosti weliké a skoro žádné dluhy. A co jsau dluhy, jsau obyčejně takowé, že to do nebe wolající hřích jest, je hned nezaplatiti, neb jest to zadržowání mzdy dělníkům, tak že ani čeledínowé, ani hrobař ani truhlář a t. p. nebýwají zapraweni. Jeden z těchto čeledínů, ženská zadala 5. dubna 1848 swoji opětnau prosbu k zemskému práwu, aby se jí česky odpowědělo, kdy bude zaprawena, neb z předešlých třech německých nálezů nelze jí maudrau býti. Dne 2. čerwna 1848 obdržela skrz Zochowický auřad od zemského práwa odpowěď, kterau zde doslowně i s kliky háky kladu: Pr. 6. Kwětna 1848. N. E. 9021. Zemské Pravo! C. k. zastupitelstwí koruny oznamuje na wýnos ode dne 8. dubna b. r. č. 7239, kdy požadajičnost Anny Sedláčkowé na pozůstalostí po P. Ondřejowi Kubištowi k zaprawení přijde. Toto wyjádření se Anně Sedláčkowé k jejj wědomostj w weypisu doručuje. Od cys. kral. zemského práwa. W Praze dne 9. Kwětna 1848. Ludwig m/p. Nyní mně tedy powěz, kdo tomu lépe než já rozumíš, co si má z této odpowědi člowěk wzíti, nebo ostatně nic neobdržela, ačkoli se hlásila. A to jest wýnos skoro w pěti letech! Jestli pak takowá osoba newydá na kolky a auřední požadawky hnedle wíce, než teprw doufá někdy obdržeti. Když to není nesprawedlnost, jest wšechno sprawedliwé. A my kněži, kterých se to wšech týká, my se toho nemáme ujímat? Necháme se swým jměním po smrti proti wlastní wůli zacházet? Josef Mataušek, kaplan Zochowický.


3. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Med a vosk, Titulek: [zprávy], Autor: Havlíček, Karel
– Lipská universita slawila dne 21. Čerwna dwěstěletau památku dne narození Leibnitzowa s přiměřenými akademickými slawnostmi. – Na Dánském ostrowě Hveen’u slawila se dne 21. Čerwna třistaletá památka narozenin Tycho Brahowých, ku které asi 6–8000 osob po parních lodích připlaulo. Když byli wšichni přistáli, bylo poprsí Tycho Brahowo při wynášení z lodě střelbau z děl uwítáno, pak od čtyr dánských lodníku s hudbau w čele nešeno do zřícenin na hoře Uranii, a zde při opětné střelbě z děl na tribuně wystaweno, s které prof. Sommer po krátkém úwodu ducha Tycho Brahowa na místě tomto uwítal. – Charles Dickens ( Boz ) obdržel jest za swůj nejnowější román,, Wražda “ 100.000 zl. stříbra.


22. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Výkaz darů, jenž v měsíci lednu 1849 Spolku Slovanek pro zřízení dívčího národního ústavu laskavě poskytnuty byly, Autor: Havlíček, Karel
Wýkaz darů, jenž w měsíci lednu 1849 Spolku Slowanek pro zřízení díwčího národního ústawu laskawě poskytnuty byly. P. Chocenský ze Žďár 3 zl. 32 kr., pí. Marei Černá z Nymburka 1 zl., p. Jan Černý z Nymburka 1 zl., p. Jan Hraběta, professor na gymnas. w Drážďanech, 5 zl., p. Bogdan Kubatý, wychowatel u p. hraběte Küfsteina, c. k. wyslance u dworů saských, 5 zl., pí. Leontyna Hanelowá, choť dra. w lék. w Třebíči na Morawě, 4 zl., p. Kuhnert, kupec we Woleňowsi, 5 zl. Z Jedownic na Morawě sebráno od slečen Šewčíkowých: sl. Marie a Berta Šewčíkowé 1 zl., p. Teresie Wondráčkowá 2 zl., p. Josefa Kánowá 1 zl., p. Františka Taufarowá 1 zl., p. Marie Albína Kanská 1 zl., p. Eližběta Popplowá 20 kr., Bohumila 4 kr., p. Antonín Mládek 1 zl., p. Hynek Zlonický 1 zl., dohr. 8 zl. 24 kr. stř. Od Spolku Slowanek. W Praze dne 8. února 1849. Swatawa Amerlingowá, starostka. Honorata Zapowá, jednatelka. Božislawa Pichlowá. Na mnohé dotazowání jak Pražského obecenstwa tak i rodičů na wenku wzhledem díwčího národního ústawu podáwá se tímto u wědomost, že Spolek Slowanek na tom se usnesl, co možná nejdříwe ústaw tento otewříti, o čemž podrobnější zpráwy wáženému obecenstwu později podány budau. Redakcí.


23. říjen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [anekdota], Autor: Havlíček, Karel
* – * Příklad wysoké conversace, kterau jistý wyslaužilý woják wedl s hospodskau, jíž dlauho newiděl a milowal někdy. W nadšení počal následowně: „ Jsauli woni to nebeské stwoření, s kterým jsem se před pěti lety w Praze u zlaté jitrnice tak dobře unterhaltowal? “ „ Jsem! “ – „ I smímli se tázati, jsauli ještě na swobodné noze! “ – „ Nejsem! “ – „ A koho pro pána Boha sobě wystrčiti ráčily z řady silného plemena? “ – „ Pimprla! “ – „ Toho šibence? – toho darebáka? – tu krupicu? – “ – Wysoké naše obywatelstwo ( B. Bystřice ) čtwerojazyčné ještě z wyššího tónu howoří! Ku příkladu hosti přiwítají tak: „ Ala szolgaja domine spectabilis, – ako že ráčili přijet? s voršpontem oder mit eigener Gelegenheit? – – –


18. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [otisk článku], Autor: Havlíček, Karel
* * * Podáwáme tuto saud Journalu des Débats o nynějším položení Rakauska. „ Wídeň podlehla smutnému osudu, we kterýž ji uwrhlo bezaučelné powstání, začaté neomluwitelným zločinem; buřická propaganda prohrála opět jednau zaufalau hru, kterau od šesti měsíců we wšech hlawních městech Ewropy prowozuje. Až se dým boje, až se prach sutin rozptýlí, tehdá budeme lépe widět, na koho padá odpowědnost příběhů tak ukrutných. Nechceme nyní powstati za žalobníky pokořených; příhodněji a prospěšněji jest, probírati na místě položení wítězůw. Heslo tohoto postawení nalezáme w diplomatickém spisu nedáwno wydaném, který nepřeceníme, powažujíce jej za program císařského kabinetu; mluwíme tu o přípisu rozeslaném dne 26. října od ministra Wessenberga ke wšem diplomatickým jednatelům u dworů německých, we kterém hlawně dwě wěci wytknuty jsau: nejprwé, že císař nechce sáhat na swobody národům dané, druhé, že chce zachowat dokonalau rownopráwnost wšech národností. Konstituční ministerstwo pod předsednictwím Wessenberga není tedy ani slowanské z nenáwisti na Maďary, ani swobodě protiwné z nenáwisti na buřiče. Kdož byli powstalci Wídeňští, kteří revoluční swau mocí tížili sněm, jenž nebyl s to udržeti je na uzdě? Kdož byla wláda Auly se swým senátem studentů a swým wojskem podměstských, která wlekla za sebau měšťaňstwo přikwačené a nesworné? Welmi wýznamná wěc, w kteréž se odhaluje celá chatrnost tohoto podniknutí, jest, že se w něm nenalezá ani jeden člowěk, w němž by se mohl zosobniti duch celého pohýbání. Nesnáze, kterými se Wídeň již šestý měsíc mučí, nezplodily ani jednu půwodní osobnost, ani jednu originální individualnost. Twáře wyrázné, charaktery jsau weskrz na druhé straně: starý Radecký, strážce wojenských pamětí starorakauské wojenské školy; bán Jelačić s diwokým kwětem swého národního wlastenectwí; kníže Windischgrätz, který widěw padnaut syna a manželku od kulek powstalých Čechů, neztratil ni na okamžení ani chladnokrewnost důstojníka ani hrdost welikého pána. Takowých osob newidíme na straně wýboru bezpečnosti, jenž se sestawil pod přístřeším university. Wůdcowé, orgány této strany měli beze wší pochybnosti za sebau upřímné nadšence, kteří se oprawdu strachowali o zachowání swobody. Ale tito sami nebyli nikdo jiný, než spisowatelé političtí, hlásající we swých časopisech a we swých řečích onu obecnau, plachau fraseologii, kterau buřiči němečtí u nás nasbírali. Německo nám druhdy poslalo Anacharsise Clootza, powětrného kosmopolitu; my jsme jim wrátili za něj tohoto způsobu mnoho tisíc exemplářů, a způsob tento tak zobecněl, že w haufu řečníkujících wšichni na jedno brdo natahují weliká slowa demokratie. Korauhew německá, wztýčená naproti korauhwi rakauské, nebyla we Wídni, kdekoliw jinde, toliko znamením wítězoslawným snažení po jednotě německé. Revolučníci porýnští rádi se stawěli pod tyto posud nowé barwy, aby pod jejich stínem dosáhli jisté sjednocenosti společenské, jejížto manifest wydán byl tyto dny w Berlíně od tamního demokratického sjezdu; náčelníci powstání Wídeňského neměli jiných zásad. „ „ Jednotliwec nemá žádného majetnictwí; wšechno majetnictwí náleží společnosti. Ze žádné práce nepřináleží užitek jediné tomu, kdo ji wykonal, “ “ prawili demokraté Berlínští, a ostatní část programu je z jednoho kadlubu. Nyní mluwí o zpátečnické straně w Holomauci, jejížto plány, ač jestli jaké měla, překaženy jsau přípisem Wessenbergowým. Strany druhého kusu, o rownopráwnosti wšech národů, píše: Nemůže se nikterak zapírati, že powstání Wídeňské samo není než kausek maďarský. Z Pešti psali dne 6. října nowinám Wídeňským: „ Pro Maďary není jiné naděje, nežli dobrý duch Wídeňských; pro Boha, udělejte u wás jen malau revolucí, a Uhry jsau zachráněny. “ Wídeň se obětowala; podíwáme se, co z toho wyzíská Pešť. Připomenauti ještě sluší, že žiwel německý ztratí swůj wplyw w Rakausku, nyní kde wšechna obranná moc trůnu spočíwá w žiwlu slowanském. Přirozený je strach, aby slowanské Rakausko nepohltilo i rakauské Německo; ale proti této možnosti dá se lehčeji protestowati, nežli ji překaziti. Takowá je přípowěď, kterau se zawazuje Wessenberg naproti panowníkům německým; a přípowěď tato není jistě pauhým slowem w okamžení, we kterém se uchraňují ústawy dané w březnu a kwětnu. W skutku, we sněmu ústawním, jako je sněm rakauský, wyšlém z wšeobecného hlasowání a rozhodujícím wětšinau hlasů, nemůže býti jinak, nežli že se přewaha skloní ke Slowanům; ale welmi dobře může býti, že přewaha tato nebude nepřátelskau k ostatním částkám císařstwí. Saustawa kabinetu, nyní padlého, záležela w tom, že se jeden národ popichowal na druhý, a pak wšechny sporem oslabeny lehčeji owládali. Oprawdiwá obnowa mocnářstwí rakauského musí záležeti w tom, aby se znowu upewnily swazky těchto národností pojištěním jim jejich wzájemných práw, aby se sblížowaly we welikém celku swobodnými ústawami. Oba dwa hlawní kusy Wessenbergowa přípisu jsau tedy auzce spolu spojeny: zachowati zřízení ústawní Rakauska, není obnowiti starau monarchii německau, ani utwořiti nowau slowanskau, nýbrž zříditi stát foederativní. Takowýť bude podlé wší podobnosti osud omlazeného Rakauska, ač zůstane-li wláda jeho pewně při tom chowání, jakým se nyní drží na splawné wodě uprostřed wšech auskalí. Za času Fridricha III., za času Ferdinanda II., za času Marie Teresie bylo se každé okamžení co bát, že mocnářstwí rakauské přijde na zmar. Proč by se nezachowalo ještě jednau, jestli wywáznauc z bauřky nahromaděné nad ní starau politikau, utuží se politikau přiměřenější skutečným potřebám, oprawdiwým pokrokům doby naší? Neostýchejme se, žádati něco takowého. Nezapomínejme, že Rakausko naproti wýchodu má úlohu, w které by se sotwa mohla jiným státem nahraditi. Jak se koli okolnosti obrátí, wždy nalezne Rusko nejmohútnější odpor na Dunaji.


10. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Bájka politická, Autor: Havlíček, Karel
Bájka politická. We Šwejcarech w demokratském kraji Kde si na republikány hrají, Sed ’ si wedle orla wrabčík smělý dosti, Začimčařiw cosi o rownosti. Orel polknul wrabce místo naučení: „ Že přec nikdy wrabec orlu rowen není. “ H. B.


16. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: v Praze dne 15. října, Titulek: [úvodník], Autor: Havlíček, Karel
— Wracíme se k předmětu, který w těchto listech přečasto již byl přetřásán, o němž ale mluwiti potřeba posud nepřestala. Míníme záležitost maďarsko-slowanskau. Jsauť posud mnozí, jenž na boj maďarský hledí jako na boj swobody s despotismem, jako na zápas nejčistších snah se snahami nejnešlechetnějšími; winíť oni Slowany, že započali wálku tuto a že w jejím dálším běhu podporowali wládu a trůn rakauský. Takowýmto domněnkám nestawěli Slowané jiné důwody pro swé obhájení naproti nežli swá utrpení dáwnější i přítomná, která nesli od národu maďarského, kdykoli bránili proti němu swatá práwa swá. W boji maďarském wálčili Slowané o swůj žiwot. Že tomu tak, nech ten, kdo žádných důwodů ku prospěchu Slowanstwa připustiti nechtěl, saudí z wlastních slow a jednání maďarské wlády s lonskau wládau německau. Spisy maďarského wyslanectwa we Frankfurtě teprw nyní na swětlo wyšly; snahy Maďarů, jmenowitě co se týče Slowanůw, jsau w nich na bílém dni; i musí wšem Slowanům býti wítané, že Maďaři sami wynášejí saud nad aučeli swými. O čem nás dějepis hned z dáwné minulosti zprawowal, že národ maďarský spolčowal se s německým k utlačení Slowanstwa, toho nowý důkaz podala doba posledních bojů. Wláda maďarská podáwala wládě německé ruku nowého spojení, které nebylo než obnowení dáwného. Spojení toto nemělo býti pauze diplomatickým a „ obchodním, nýbrž i politickým, nejen smlauwau obchodní, ale také alliancí, “ jak píše wyslanectwo maďarské we Frankfurtě dne 5. září 1848. W stanowách tohoto politického spojení které wláda maďarská nawrhowala německé, čteme také tento článek: „ Uhry a Německo zawazují se wespolek k postawení pomocné armády 100.000 mužů nanejwýš silné, pro ten pád, kdyby na hranice německé říše nebo Uher měl autok učiněn býti od žiwlu slowanského nebo od jiné s žiwlem slowanským spojené moci. ( Pod jménem „ německá říše “ rozumějí se wšechny státy, jenž twoří německý spolek. Jméno „ Uhry “ zahrňuje wšechny ku koruně uherské náležející země, tedy také Chorwáty. ) “ — Wedle tohoto článku postawme wýňatek ze zásad, dle kterých se wyslanectwo maďarské we Frankfurtě sprawowalo: „ Uhrů by se nemile dotknulo, kdyby mocnářstwí rakauské mělo přetwořeno býti tak, by tím ony provincie, které posud k německému spolku náležely, přeměněny byly na státy slowanské. “ — Byla-li snaha Maďarů přetwořiti Uhry na nowau samostatnau říši — o čemž pochybnosti není — tu nemělo Slowanstwo w říši této nejen žádnau budaucnost, ale zajisté takowau smrt, která potkala Slowany polabské. Prawíť wyslanec maďarský jasnými slowy wýrok tento nad Slowany: „ Wláda uherská nemá žádné příčiny, hleděti na kmeny slowanské tímž okem, kterým hledí na Němce w Uhřích usazelé nebo tam táhnaucí. Newěděl bych žeby se Uhry od těchto kmenů nadíti mohly podpory pro oswětu a wzdělanost; též nemohu nikdy mysliti, že w nich leží jaké rukojemstwí pro budaucnost Uher. “ Není zde místo, brániti Slowany proti těmto nesprawedliwým útržkům; historie jasně rozhoduje, kolik zásluh o Uhry náleží tamním Slowanům, a kolik Maďarům; poukazujeme jen na to, co obmýšleli Maďaři nyní se Slowany; — neboť wina Maďarů již stará jest, že slowanské kmeny přiwedly k tomu stawu, práwě z kterého je nyní winí. — Boj Slowanů proti Maďarům nebyl nesprawedliwý, aniž bojowali oni wíc w cizém nežli we swém prospěchu, a jakož se jim zdařilo, podlomiti sílu maďarskau, powede se jim též, dálším podobným bojům cestu zameziti, dosáhnau-li sprawedliwosti tam odkud jí očekáwají.


24. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Ironické šlehy], Titulek: Šosovské staré archivy, Autor: Havlíček, Karel
Šosowské staré archiwy. We vsi T. vikariátu S. jest asi 40 čísel, a přece se tam newynašel žádný k wolení opráwněný. Ohlásil totiž rychtář, že kdo chce wolit, nesmí být mladší ani starší, než práwě 25 let. J. K.


2. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [zpráva o článku z Deutsche Zeitung proti pruské vládě, která zamezuje plavbu po Labi], Autor: Havlíček, Karel
Zdejší „ Deutsche Zeitung “ přináší článek proti pruské wládě, která zamezuje plawbu po Labi. Pro důležitost předmětu upozorňujeme i my obecenstwo na tuto záležitost. Při stawbě mostu přes Labe u Wittenberku bylo potřeba, Labe přehraditi i wykázati wodě jiný splaw. Pro lodě zůstala w hrázi jen malá mezera, a již tím byla plawba znesnadněna. Nyní wšak byla i tato mezera zahražena, a nowým splawem nemohly lodě pro mělkost plauti, tím se stalo, že 12. list. bylo 200 lodí, které nemohly odplauti. Každý si může pomysliti, jakau škodu tím obchod trpí. Arciť woda udělanau hráz promlela, i mohlo by se tímto otworem jezditi, to wšak pruský komissař zapowěděl, a tedy jest plawba zcela zamezena. Pruská wláda jest smlauwami zawázána, wšecky překážky při plawbě odstraniti a ona takřka naschwál plawbu zdržuje. Saská wláda již se proti tomu ozwala, a naše wláda neučinila posud ničeho, aby pruskau wládu k odstranění překážek pohnula.


20. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O nařízení ministerstva strany provisorního stavu vyšších škol v Čechách], Autor: Havlíček, Karel
* * * H. B. Držíme za swau powinnost, wyswětliti obecenstwu, jakým způsobem ono – prawdu říci hanebné – nařízení ministerstwa strany provisorního stawu wyšších škol w Čechách na swětlo přišlo. – Známo jest, že ministerstwo oswěty, do jehož oboru tato wěc náleží, posud obsazeno není, a že ministr wnitřních záležitostí Dobblhof také prozatím jméno ministra oswěty nese. Prawím jen jméno, neboť každý rozumný a powážliwý uzná, že ministerstwo wnitřních záležitostí a zwláště w těchto časech síly jednoho muže dokonce potřebuje, a že tedy Dobblhof, muž zajisté činný a wší chwály hodný, sám wedlé swých powinností nemůže zastati ještě powinnosti ministra oswěty. Tyto práce odewzdány jsau prozatím pp. Feuchterslebenowi a prof. Exnerowi ( býwalý professor filosofie w Praze ). Slyšíme z dobrých pramenů, že tomuto druhému za ono pěkné provisorní ustanowení co děkowati máme. Inu – tenkrát Němec Čechu přeje, když se had na ledě hřeje – říká staré příslowí, a p. Exner dokázal, že jest prawdiwé. Nediwíme se, že takowé ustanowení wzbudilo po celé wlasti nespokojenost; diwili bychom se wíce a mrzeli bychom se, kdyby náš národ tak trpěliwý a netečný byl a swá práwa tak lhostejně zadáwal. Swatau máme powinnost wšichni při každé příležitosti, kde se národu křiwda děje a práwo ujímá, statečně a rázně se na odpor postawiti: jenom tak odstrašíme nepřátele naší swobody od zlých pokusů. Těší nás ale, že můžeme národ též upokojiti tau zpráwau, že ministerstwo, jak mile mu od deputowaných českých sprawedliwá stížnost přednešena byla, i hned slíbilo naprawení onoho nezdárného nařízení. Deputowaní čeští na sněmu Wídeňském, jak mile se o tom nařízení dowěděli, ihned austně ministra Dobblhofa pozorna učinili na neslušnost a křiwdu, která se národnosti české děje, potom ale aby tím jádrnější a jistější, jakož i whodná oprawa nastala ještě před počátkem letošního školního roku, podali k ministerstwu onen spis wčera w Národních Nowinách wytištěný, z jehožto obsahu každý lehce wyrozumí, jak o té wěci smýšlejí deputowaní čeští, a doufáme ne bez důwodů, že ministerstwo toho samého mínění jest. Že již nyní od letošního podzimka weškeré studium české býti nemůže ( NB. w českých krajinách ), toť dokazowati nemusíme. Kde by se za tak krátký čas nabralo potřebných a – schopných professorů? kde knih? atd. Myslíme, žeby takowým náhlým a nepřipraweným uwedením jen dobrá wěc, totiž oprawdiwé wzdělání naší mládeže, utrpěla. Ostatně ale při této příležitosti za swau powinnost máme doložiti, že čeští deputowaní, ačkoli pořád nekřičí, neinterpellují ( jak se od nich z mnohých stran požaduje ), přece skutečně o dobro wlasti wždy se starají a potřebné k tomu kroky wždy na prawém místě činí. Neníť zapotřebí se wším hluku nadělati, jen když se stane, co dobrého jest. Čas nejlépe ukáže, byla-li politika nynějších českých deputowaných w říšském sněmu prawá neb špatná; a my přeswědčeni jsauce, že prawá a pro národ český užitečná jest, radíme wšem, kteří s námi stejného mínění nejsau, aby se nepřekwapili se swým úsudkem. Nesuďme, jaké jest dítě, pokud se nenarodilo.


6. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
Při nowých wolbách říšských poslanců wywoleni jsau w okresu Boleslawském p. hrabě Moric Deym; w okresu Bělském p. J.U.D. Kliebert; w okresu Litomyšlském p. J.U.D. Šwestka; w okresu Liberekém Wídeňský fabrikant p. Hornbostl.


15. červen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Slovanské zprávy, Titulek: [reakce redakce na rozhořčení L. Štúra v Orlu Tatránském], Autor: Havlíček, Karel
* — * číslo 66. Orla Tatránského přináší nám opět nemilý důkaz rozhořčenosti, dorážejíc na Kwěty proto, že měli o tom spráwu, kterak wlastenci w Prešpurku zamezili hrání diwadelního kusu Čechům potupného. Orel prawí: „ Kdo pak jsau ti wlastenci? Tu si člowěk wšelicos mysliti může. Když to Kwěty neoznámili, a myslíme, že dobře wěděli, jací to byli lidé ti wlastenci, oznamujeme my jako doplněk a oprawu spráwy we Kwětech podané, že to byli Slowáci, Srbi a Horwáti, 192 kteří nechtíce dopustit hanobení příbuzného bratrského kmenu ( Raději bychom tuto čtli: swého národu a příbuzného kmene, neboť my posawad počítáme ještě sebe Čechy se Slowáky do jednoho národu. Red. Wčely ) náležitě se proti tomuto neřádu opřeli. Toto ale sdělit Kwěty za dobré neuznali, snad proto, aby takowým spůsobem ony powěsti, že jsme my nenáwist proti nim rozšiřowali, a swůj krok strany řeči ( t. j. přijetí místního nářečí za spisowní jazyk ) jen z této nenáwisti učinili, wywrátiti a onu auktoritu, která jim to namluwila, mezi swými kompromitowati nemusili. — Toli si již chcete tajit, že k wám bratrskau mysl máme? — Pochybujeme, že byste wy u wás něco podobného k naší obraně w nynějších okolnostech učinili, to by ale naši bratrskau Slowanskau lásku k wám nezmenšilo, myslili bychom si: „ Newědí co činí. “ — Dělejte wy jak chcete, my ale si myslíme a jako Slowané pewně wěříme, že hanba waše je hanba naše! “ — Tolik Orel. Podiwní a směšní jsau lidé na koníčkách swých. Proč se horší Orel na Kwěty pro ty wlastence? Kdož by mohli být než Slowáci, Srbowé a Horwáti! Toť bohdá každý wí, jací Slowané w Prešpurku bydlí, a nikomu nenapadne, že bychom my z Prahy neb z Brna byli křižácké tažení swedli proti ubohému řediteli diwadla Prešpurského! Jestli bychom my zde w Praze se Slowákům podobně odslaužili, o tom mluwiti jest marná řeč, až bude příležitost, okáže se smýšlení naše. Do té doby myslíme, že Orel lépe učiní, nebudeli nic prorokowat. Ať pomyslí, že my Slowáky ne jen ( jako oni nás ) za bratry Slowanské, nýbrž za sebe, za národ swůj, za swau wlastní krew powažujeme, proč bychom se jich tedy neujali? Něco jiného jsau Slowáci, něco jiného Nowoslowáci, proti těmto co sektě ( dle našeho aspoň mínění ) záhubné pro národ náš bojujeme a bojowati budeme; a p. Štúr powážiw rozumně a nepředpojatě okolnosti, dobře snad nahlídne, že jej rádi nemáme. Proto wšak umíme i jeho zásluhy o Slowáky náležitě oceniti, a nedáme se zaslepiti strannictwím tak dalece, abychom jeho Nowinám a Orlu upírali přičinliwost a snahu o wzdělání a zwelebení Slowenska. A wšak o této záležitosti chystáme obšírnější článek do Wčely, a přáli bychom, aby powstalo nyní, když se krew rozbauřená i u nás i na Slowensku poněkud ochladila, jak s naší tak se Slowenské strany rozumné a nepředpojaté rokowání. My aspoň wybízíme redakci Slowenských Nowin, aby nyní, když snad již snažení našich listů poznala, wešla s námi w přátelské o záležitosti národu rokowání. Snad se, když obě strany upřímně wůli swau a úmysle wyjewí, ještě nyní podaří uwésti opět staré přátelstwí, které tak dlauho panowalo.


11. únor 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovná novinka, Titulek: [Vtipný komentář k oblíbenosti papeže Pia IX.], Autor: Havlíček, Karel
* – * Oblíbenost a wáženost Sw. Otce Pia IX. nejen u poddaných nýbrž i u cizozemců zawdala příčinu k směšné anekdotě. Když totiž Sw. Otec přítomen byl w celé sláwě swé službám Božím w jistém chrámě Římském, prawil Angličan jistý po mnohých chwálách: „ Škoda jenom že není papež protestantem. “ ( Angličané jsau skoro wšichni protestanti ).


5. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 2. září. Po přečtení protokolu, který od mnoha audů oprawowán byl, nastala prawá powodeň protestů proti zrušení propinačních práw, w nichž se ohražují proti následkům, které by zrušení nucenosti, piwo a kořalku odbírat, w městech míti mohlo. Umlauft interpelluje ministra dom. zál.: „ Je nadewší pochybnost, že práwo spolčowání-se není poslední mezi práwy swobodného národu. Hr. Leo Thun obmezil w Praze nedowoleným způsobem toto práwo. “ Čte známé nařízení, dle něhož každý spolek se u auřadě ohlásit a swé statuty oznámit, a každé shromáždění 24 hodin napřed opowědít musí. „ Má ministr dom. zál. o tom známost? a zamýšlí-li toto nařízení, tak wzácné práwo w celých Čechách obmezující, již jednau odwolat? “ ( Odkud ta nenadálá změna w smejšlení páně Umlauftowě? musel by se každý ptáti, kdo newí, že Umlauft jako chamellon denně swau barwu mění. Wčera nejhorliwější příwrženec von - Löhnera, dnes se ujímá Prahy. Ale nechť je wůle jakákoli, wěc sama je chwalitebná. ) Dobblhof: Nařízení toto bylo jen na prozatím, pokawad w Praze jitření panowalo. Teď se není wíce čeho obáwat, a já již pomyslil na to, by se odwolalo. Scherzer: Není pomyšlení, žeby Wídeň se dala pewností učinit, a přece mají předměstí na swých domech reversy, že w čas potřeby domy se strhají. W nynějším čase, kde by mnohý na swůj dům se rád peníze wypůjčil, není pro tento revers w stawu je dostati. Žádal bych tedy, by ministerstwo na nějaké ulehčení pomyslilo. Latour: Tyto reversy spočíwají na zákoně a mohau zas jen zákonem zrušené býti. Fortifikace jich nepotřebuje, ale celní linie požaduje, míti před sebau jistau prostoru. Když fin. ministr nějaký zákon nawrhne, budu jej podporowati. Kraus: Reversů není potřebí, ale před linií má být tak málo stawení, jak jen možná. Borrosch: Praha má dwě welké předměstí, Smíchow a Karlín, které, ač se město pro swé položení proti nepříteli sotwa několik dní nechá bránit, přece také reversy obtíženy jsau. Latour: Praha jest důležitější swým položením, než kterákoliw pewnost; jest hlawní strategický punkt w Čechách. Rád uznáwám, že reversy domácí pány obtěžují, ale tu nelze pomoci, proč se nezachowáwaly přísněji fortifikační zákony? ( Jak doslýcháme, obmýšlejí pp. Scherzer, Borrosch a Přibyl zwláštní náwrh sněmu o tom učiniti. ) Wežnický: We wojenském sboru se pilně pracuje, sedlák jest již swobodný; ale na učitele až posud nikdo nepomyslil. Jeho mizerný plat jej činí odwislým, on nemůže býti pro selského hocha wzor swobodného muže. Žádám tedy p. ministra, zda by se tu nějak wyhowěti nedalo? A pak zda by se jeho odwislost od jiných osob zrušit nedala? Dobblhof: Zde máme těžkau úlohu před sebau. Ale mužowé, učiniwší školstwí účelem swého žiwota, jež wláda získala, již daleko we swé práci pokročili, a za 10 neděl wíce dokázali, než komisse pro studie za 10 let. Zde musí nastaupit radikální oprawa. Dokud ale školy nejsau orgánem státním, nedá se we finančním ohledu pro ně mnoho dělat. Ostatně musím ubezpečit, že w tomto oboru ta nejwětší činnost panuje. Ambrož: W noci z 21. na 22. března učinili sedláci w Lublanském zámku škodu. Na to přišlo od guberny, že musí každá obec za škodu stát, kterau by její audowé učinili, a dále bylo náhlým saudem wyhroženo. Poněwadž se od března nic podobného nestalo, žádal bych, by se ten náhlý saud odwolal. Dobblhof: Má se státi. Ivićević nawrhuje, by dalmatinským wyslancům dowoleno bylo, o zrušení poddanosti nehlasowati, poněwadž w Dalmatii žádná poddanost není. Dalmatinci wyprostiwší se z okowů tureckých, půdu bratrsky mezi sebe rozdělili, a kde nějaké platy neb powinnosti jsau, podobající se oněm poddanosti, wždy na zákonních úmluwách spočíwají. Žádost ta se odewzdala komissí. Dále četl president jednotliwé amendementy o zrušení poddanstwa, by shromáždění posaudilo, zda w předešlých uzawřeních zahrnuty jsau, čili ne. Při Poláčkowu amendementu 5. punktu, by se skrze auřady prohlášení stalo, strhla se hádka. Někteří dokládali, že w Laszrowu náwrhu se zmínka o tom nečiní, někteří zas, že se to samo sebau rozumí. Tu powstal ministr Bach: Widím se powinnowán, we jménu ministerstwa to wyswětliti. Přišli jsme k otázce principu. Ministerstwo uznáwá swau powinnost i w tomto stadium zřejmě wyznati, jak se ku komoře chowati zamýšlí. Ministerstwo může činnost slawné komory jen we dwojím ohledu ustanowowat: 1. co konstitujíci komoru říšskau, která powolána je ústawní listinu rozwrhnauti, ustanowiti a pak se s monarchem sjednotiti; 2. co zákonodární těleso, když náwrh zákonu třeba od ministerstwa učiněný a k rozhodnutí komory podléhající w poradu běře, který pak s uzawřením komory skrz ministerstwo k monarchowi přijde, a w kterém se obapolním usnešením sjednotí. Ministerstwo nemůž ’ uznati, by říšské shromáždění s obecenstwem neb jednotliwými občany wyjednáwalo bezprostředně. ( Hluk. ) Náwrh, který sankcí obdržel, může jen skrz wýkonnau moc, skrz orgány wlády k weřejně známosti přijíti. S toho stanowiska pojalo ministerstwo swé postawení a uznalo za powinnost, to bez obalu wyřknauti. ( Tleskot, sykot. ) Violand ohlašuje protest proti tomuto wyřknutí ministra. ( Mnoho se jich k němu připojuje. ) President: Já nenahlížím, jak by podlé jednacího řádu – Violand: Toto wyjádření má na postawení říšského sněmu welký wliw. ( Dokončení. )


8. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Brr Bum.], Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. Brrr! brrr! bum! bum! bum! brr! brr! bum! bum! Na našem diwadle bude se dnes prowozowati w prospěch p. Graua lidskou, kouzelní, hmotní a zwířecí silou, se zpěwy, deklamací, tancem, obrazy, skupeními, s lampami, se suflérem, s tureckou muzikou, na prowaze, per špás kratochwilná komedie na tyátru o židech a o cikánech, mezi kterými se pimprle co špádský kůň neb kaval producírowati bude, s baštony, denáry, špády a kopami. Ku konci bude z wděčnosti k slawnému publikum neboližto kuntšoftu: „ Slawnost diwochů w pralesích amerikánských. “ Žádný špás, wšecko natirlich. – – – Br! brrrr! bum! bum! Kýž by ti diwochowé chtěli pana beneficianta sníst! Jak by zaplesaly dramatické musy a gracie. Amen. H. B.


2. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [poznámka o dráze z Liberce do Pardubic], Autor: Havlíček, Karel
Několikráte již se stala w nowinách zmínka, že w Liberci o to se starají, aby byla stawěna postranní dráha z Liberce do Pardubic, aby takto Liberec a průmyslné okolí bylo s Wídeňskau dráhau w bližším spojení. Musíme uznati, žeby bylo welmi prospěšné, aby Liberecké průmyslní okolí s dráhau bylo spojeno, wšak neradili bychom k tomu, aby tato Liberecká dráha wedla do Pardubic, nýbrž nám by se zdálo býti mnohem prospěšnější, aby šla z Liberce okolo Turnowa okolím Boleslawským ku Kolínu. Okolí Boleslawské též jest průmyslné a Kolín jest střed celého okolí. Poděbrady, Nymburk, Kutná Hora, Čáslawa, Německý Brod, wšecky tyto města mají swůj přirozený střed w Kolíně, nikoliw wšak w Pardubicích. Jest welmi neprozřetelně jednáno, chtíti wší mocí Pardubice učiniti středem celého okolí. Pardubice nemají pražádný obchod a jich spojení s okolím jest welmi slabé, za to wšak jest Kolín w neustálém spojení s wšemi okolními městy, a jest též w úzkém obchodním spojení s Boleslawau a s Libercem. Prospěch Liberce i Kolína žádá toho, aby tyto dwě města úsilně o to se postaraly, by postranní Liberecká dráha šla okolím Boleslawským do Kolína, nikoliw wšak do Pardubic. Klademe wšem Libereckým a Boleslawským průmyslníkům i Kolínským obchodníkům na srdce, aby si wzali tuto záležitost na starost.


19. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Shromáždění v hostinci u Třech Líp]., Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Dne 15. Dubna bylo w hostinci u Třech Líp shromáždění ke cti znamenitému skladateli hudby Berlioz’owi. Pan Liszt při té příležitosti držel welmi ohniwou řeč, w které se o hudební wzdělanosti Pražanů chwalně wyjádřil. Neboť wětšina obecenstwa Pražského přijala tohoto wýtečníka s nadšením, nic nedbajíc na úsudky některých starowěrců. H. B.


24. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Bojiště v Uhřích, Titulek: [zpráva], Autor: Fialka, Mořic
M. F. – Z táboru c. k. wojska před Komárnem dne 19. čerwence. W postawení našem nic se nezměnilo. – Mluwí se, že Görgey od Rusů stíhaný a od pewnosti Komárna jinými sbory ruskými zamezený k domowu swému a zimnímu rejdišti Špíši se obrátil. Jiní twrdí, že má ještě průchod do Komárna wolný. Kníže Waršawský dle posledních zpráw ještě we swém táboře u Hatvanu trwá, odkud na wšecky strany – kde by toho koliw potřeba bylo – udeřiti může. Od wčerejška dwa dělostřelci, z nichž jeden desátník, z Komárna prchnuwše k nám přeběhli. Wyprawují, že tam jest prawidelného neb cwičeného wojska nad míru málo; za to pak 12.000 nowáčku, nešťastných Slowáků a Rumunů, nedáwno jako stádo tam násilně sehnaných. W polních hradbách nám naproti dwa prápory pěchoty jsau rozděleny; třetí stojí pohromadě za nimi co podpora. Klapka již z Komárna odejel; newím kam. Welitelem pewnosti jest jeden býwalý c. k. důstojník, jehož jméno jsem nezwěděl. – Welitel našeho sboru, náš welectěný a milowaný hrabě Šlik, skrze churawost posud w Prešpurku se zdržuje. – Když Rusowé hranice králowstwí uherského překročili, mysl lidu maďarského tolik se rozjitřila, že Debreciňané proti zajatým tam bytujícím c. k. důstojníkům zůřiti začali, a schytawše jich dwa a dwacet, weřejně a ukrutně je wraždili ( wiz podané o tom již dříwe zpráwy z ruského bulletinu. Red. ). Ostatní kdo kde mohli se schowali a w noci pak utekli. Jeden maďarský major zastáwaje tyto ubohé oběti také od wzteklé luzy na místě usmrcen byl. Zpráwu tuto děkujeme nadporučíkowi Białoskorskému, který z té porážky wywáznuw, po rozmanitých příbězích co bosý otrhaný žebrák ale beze škody na cti a na těle k nám se nawrátil.


22. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Hlas z Moravy proti křivým úsudkům - poznámka., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Hlas z Morawy proti křiwým úsudkům. Článek tento w čísl. 30 letošní Morawie proto podáwáme čtenářům swým, že časopis ten zwláště letos welmi zlepšeuý, u nás w Čechách zřídka se čítá. Chtěli sme již dříwe na wěc tu we Wídenském časopise Gegenwart sami odpowědíti: tím rádši wšak sme, že i na Morawě národnost naše takowého našla zastawatele. Red.


9. srpen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Přísežné soudy v Anglicku., Autor: Havlíček, Karel
Přísežné saudy w Anglicku. Přísežné saudy jsau práwní ústawy, w kterých nerozhoduje nad winau či newinau obžalowaného sudí od zeměpána ustanowený, nýbrž wybraní mezi spoluobčany saudcowé. Ústaw tento se s wětšími i menšími jinakostmi nacházel u wšech téměř národů starowěkých w Ewropě. Awšak wšude jej šířící se moc panownictwa potlačila: jen na ostrowech britanských se národ od jakžiwa sám saudil. Normanský wůdce Wilém I. odstranil sice, podmaniw si ostrow, přísežné saudy, awšak dříwe než století uplynulo, bylo práwo toto obcím skrze krále Jindřicha II. opět nawráceno, s tím jediné přejinačením, že místo obce sedalo na saudě jenom dwanácte wybraných mužů. Při těch pak se nejwíce na to hledělo, aby byli neodwislí, a na znamení toho se ještě za času Alžběty mečem opásáni na saudy scházeli. Nebyly pak wšechny saudní wěci saudům těmto odewzdány. Neboť w přemnohých případnostech rozhodowaly ordalie, ba do roku 1819 panowal u saudů anglických zwyk, že člowěk z hlawy pohnaný byl tázán, nechce-li při swau mečem rozhodnaut. Awšak od r. 1641 jsau přísežné saudy po wší zemi a we wšem zawedeny. Kromě ostrowů britanských ustálil se tento ústaw i we Francausku, kde ho národní sněm ku podobenstwí britickému r. 1791 nařídil. Ačkoli tu wšelikým proměnám podléhal, ba r. 1809 docela zrušen byl, potwrdila jej charta na wšechny časy. S Neapoleonowým zákonem občanským byl zaweden na lewém břehu Rýnském. W králowstwích za nowějších časů wzniklých byl zároweň s konstitucí ustanowen: tak saudí Řekowé i Belgowé swé spoluobčany neodwislé od wlády. Sewero-Amerikánské saustátí, jsauc wystaweno od národu, anglickým smýšlením naskrz proniklého, přijalo nejen společenské náwyky, ale také saudy přísežné. A na půdě amerikánské wywinuly se tyto ústawy k wětší dokonalosti, očistily se od wšelikých chyb, které anglická starowěrnost přewrhnauti posawáde za dobré neuznala, tak že na šírém swětě není národu, kterýby wíce sám sobě odewzdán byl, jako práwě tito Amerikáné. Angličané sami newyhledáwají zisk swůj w koloniích tím, aby tamější lid w tuhé odwislosti od wůle anglické udržowali, ale zawádějí wšude, kamkoli panowání jejich dosáhne, tatáž ustanowení, jako sami we swé wlasti mají. Poněwadž ale wšude k obrazu anglickému občanské saudy utwořeny byly, a s nimi se w hlawních wěcech wšude shodují, ač na nich podle domácích zwláštností wšelicos postranního měněno bylo, bude nejwhodněji, půwodní zřízení rozložiti. Předewším wšak tu znamenati sluší, že celá obec země anglické rozdělena jest na hrabstwí, jak wůbec známo, w kterých k zachowání pokojnosti a dobrého řádu ustanoweni jsau 256 tak řečení saudcowé smírní ( justices of peace ). Jmenowati je sluší sice králi, awšak postawení jejich jest takowé, že se s auřadníky králowskými nikterakž srownati nedají. Neboť jsau to mužowé zachowalí, kteří welikau čest w tom kladau, když k obecnému dobrému přispíwati mohau. Platu a odměn nedostáwají, a saudní taxy, z práwa jim přináležící, necháwají wůbec swým písařům. Práwo o tento občanský auřad se ucházeti, mají wšichni majetníci w hrabstwí, kteří ze swých gruntů 1000 zl. stř. ročních důchodů berau. Lordkancléř wydá čas po čase patent společný pro wšechny smírní saudce w hrabstwí, w kterém jich někdy 5–600 najednau najmenuje. – Awšak wšichni nezastáwají auřadní powinnosti, nýbrž jen ti, kteří w říšské kanceláři spis, k tomu je opráwňující ( dedimus potestatem řečený ), obdrželi, a wšeobecnau i zwláštní přísahu složili; wěci práwní mají mezi sebau tak rozděleny, že některé může rozhodnaut sám jeden, jiné dwá, jiné pak jenom wšichni dohromady. K tomu aučelu se čtwrtletně scházíwají k poradám obecným, po každé si předsedícího sami wywolí, a rokují o potřebách celého hrabstwí. Ustanowují, moc-li má hrabstwí přispíwat na weřejné stawby, silnice, mosty, žaláře, saudnice, platy auřadnické, a zrowna příspěwky tyto na farní okresy rozwrhují, wynáší rozsudky w menších prowiněních. Jednotliwí saudcowé konají záležitosti saudní, jak nížeji powědíno bude, a mají přihlédati k patřičnému zaopatření chudých, za to ale mají každého lajdáka a taulawého žebráka z okresu swého wypowědít; mají bdíti, aby zákony nebyly zanedbáwány. Tím že jich je wíce w hrabstwí, a že každému wolno jest, na kterého koliw se obrátiti, zabrání se wšelikým nadužíwáním swěřené moci, a na to se žádný Angličan nedopustí, aby w něčem shledán byl, co by jeho počestnosti mohlo na úhonu býti. Přestupky hrdelní patří před přísežný saud, který mimo to nalezá o peněžitých pokutách a uwěznění. Přísežným být může každý Angličan, kdo má 21 let, a buďto 100 zI. stř. ročního wýnosu z wlastních gruntů béře, nebo 200 zl. dědičného nájmu platí, a w hrabstwí usedlý jest. Wylaučeni jsau podle zákonu: duchowní, peerowé, králowští sudí na saudech wrchních, služebníci králowského domu, důstojníci wojenští, policejní, žalářníci, lekaři a řeznici ( proto že prý jejich zaměstnání jakausi newšímawost žiwota způsobuje ). Jestli cizinec pohnán jest, má na saudě sedět polowic Angličanů a polowic cizinců nespíše krajanů, aby si na strannost saudců stěžowat nemohl. Wšichni občané w hrabstwí, kteří podle zákonu připuštěni býti mohau k saudstwí, mají od saudců smírních každoročně býti sepsáni: a na kostelní wrata má toto sepsání být přibito, aby se wšelikým nedopatřením předešlo. Sheriff čili civilní ředitel hrabstwí swolá z nich 23 k saudu půhonnímu ( great jury ), který má seznat, může-li půhon a žaloba proti někomu weden býti čili nic, a to se děje následujícím řádem: ( Pokračowání. )


27. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [neoficiální výklad nového odvodního zákona], Autor: Havlíček, Karel
— Přeswědčeni jsauce, že nejen národ, nýbrž ani páni auředníci sami odwodnímu zákonu nerozumí, ba že tito poslední třeba naschwal rozuměti nechtějí, jen aby mohli každého, kde kdo jest, k odwodu hnáti a tudy sobě ještě naposledy kapsy wyplniti: podáwáme zde wýklad sdělený nám od zkušeného w té wěci wlastence. „ Doslýcháme z austných i z nowinářských zpráw, že onen spůsob, jak mnozi úředníci na wenku nowý odwodní zákon we skutek uwádějí, mezi lidem nespokojenost, hořkost a protiwenstwí budí, an auřady nezřídka i takowé lidi k dostawení-se a k losowání powoláwají, ku kterýmžto žádného práwa nemají. Neboť kdo se k losowání dostawiti má, nařizuje hned §. 1. nowého odwodniho zákona, jenž určuje, že mimo ty, kteří se dle starého odwodního patentu od roku 1827 před assentní komissi stawěti musili, letos i šlechta k losowání zawázána jest. Tedy leží na bíledni, že mimo šlechty letos wšichní ti se losowání podrobiti musí, kteří by se dle starého zákona před assentní komissi předwolati měli. Dle staršího odwodního patentu se wšak následující osoby před assentní komissi stawěti měli, tedy se i letos losowání podrobiti musí: 1 ) Kteří se ještě nikdy před assentní komissi nedostawili, a o jejichžto úplné ( absolutní ) schopnosti, časné ( relativní ) neb úplné ( absolutní ) neschopnosti k wojenské službě se ledy assentní komisse posud nepřeswědčila. 2 ) Kteří předešlého roku dle nálezu odwodní ( assentní ) komisse pro časnau neschopnost odwedeni býti nemohli, to jest pro takowau neschopnost, která časem snadno zmizí; tak k. př. kdo před rokem ještě neměl wojenskau míru, byl před rokem časně neschopným, letos wšak již míry wojenské snadno dosáhnauti mohl, a tedy by se byl stal úplně ( absolutně ) schopným. Z této příčiny auřady mají powinnost, každého, kdo při předešlé rekrutýrce za časně neschopného od assentní komisse uznán byl, k budaucí rekrutýrce opět pohnati. Wylaučeni od losowání tedy jsau wšichni ti, které assentní komisse za úplně neschopné uznala. Než – došli jsme té nelibé přeswědčenosti, že mnozí úředníci wenkowští k losowání předwoIáwají takowé osoby, které odwodní komisse již před rokem 1849 za úplně ( absolutně ) neschopné i uznala, a též takowé osoby, které – ačkoliw jednau při předešlých rekrutýrkách za časně neschopné od komisse uznané – od auřadu nikdy wíce předwolané nebyly. Jaká to wšak nezákonnost, předwoláwati k losowání ty, kterým odwodní komisse již úplnau neschopnost přiřkla! Kdyby takowé jednání mnohých úředníků na zákonu spočíwati mělo, zákon by sám sobě musil dáli „ dementi, “ zákon by sám autoritu státních orgánů neuznáwal, zákon by sám buď proti schopnosti buď sprawedliwosti dřewnějších odwodních komissi protestowal, an by nálezům dosawádních odwodních komissí nedůwěřowal, úsudky jejich o schopnosti neb neschopnosti k službě wojenské takořka censuře nowých komissí odwodních podrobowal, ačkoliw tyto nowé komisse z těch samých orgánů záleží jako staré komisse, s tím jediným rozdílem, že nynější odwodní komisse k swým předešlým audům 2 důwěrníky z politického okresu powolati musí ( dle §. 27. i ] ). Že se i strany mnohých jednotliwců, jenžto před lety za časně neschopny uznáni, hned následujícího roku před odwodní komissi pohnáni býti měli, wšak od úřadu pohnáni nebyli, že se i strany takowých osob mnohé úřady bezpráwí dopauštějí, když je letos k losowání powoláwají: to bez dlauhých důwodů snadno dokázali. Neboť mnozí z těchto časně neschopných, poněwadž po swém prwním před odwodní komissi powolání od úřadu již pohnáni nebyli, wydobili sobě u auřadu wšelijakých dowolení, ku př. k prowozowání samostatného řemesla, k přejmutí hospodárstwí, k oženění se atd., a tímto spůsobem sobě nějakau žiwnost nezřídka, ba obyčejně i rodinu zjednali. Poněwadž tedy úřad chybil a meze swého práwa překročowal, an takowým jednotliwcům, ačkoli je po prwním dostawení se nikdy wíce k assentýrce nepowolal, přece nadřečené dowolení dáwal, úřad takowý tedy bezpráwně jedná, když je letos ze žiwnosti, z usedlosti a ze stawu, ku kterému jim sám nápomocen byl, wytrhuje a k losowání pohání. Proč je úřad dříwe nepowolal, nežli jim k samostatnosti dopomohl? Anebo když jim k ní dopomohl, proč je nyní opět pohání? Sotwa kdo příčinu takowého bezpráwí w jiném pramenu hledati bude, nežli buď we stížnosti a soběctwí, buď w zlomyslnosti úřadníků, kteřížto zapomenauti nemohau, co je to za radost, wládnauti co Duodec — Metternich, jestli ne w nějakém mocnářstwí, přece aspoň w okresu nějaké wesnice. Bolestný to wšak wýjew, kdyžto takowé osoby, jejichžto celá důstojnost na sprawedlnosti spočíwá, a kteří od wlády jakožto orgány a důwěrníci její ustanoweni jsau, se takowých přesahů dopauštějí; a bolestnější ještě ten wýjew, když zákon musí nezákonnosti a bezpráwí za záwoj slaužiti. Konečně mi buď dopřáno, wyslowiti žádost, aby wšecky úřady wenkowské sobě w tomto ohledu za wzor wzaly Pražský wýbor měšťanský, který, aby každé pobauření mysle unemožnil w plakátech prohlásil, že jen takowé osoby, jakowé tento článek naznačil, k losowání se dostawiti mají. “


15. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Venkov, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
Z Tismic dne 1. února. Ačkoliw již po wíce let u nás čtenářská společnost se udržela, nyní od 1. ledna b. r. počíná ještě wíce do žiwota wstupowati. Na wybídnutí našeho duchowního spráwce p. Wáclawa Kaubka, který w celé osadě wážnost a lásku požíwá, a usnešením čtenářského spolku, aby se totiž příležitost a přístup zjednal i ostatním občanům, slyšeti Národní Nowiny a jiné užitečné časopisy, scházíme se k tomu cíli každého dne we škole jakožto nejpříhodnějším místě u wečer, když lid po práci má, tam se od jednoho wždy střídawě nowiny hlasitě člau, při tom některá neznámá slowa jakož i méně srozumitelné sady se wyswětlují, a lid rád k poslauchání – zwláště „ Šotka “ – se schází. Takowýmto spůsobem čtení nowin se může mnohého chwalitebného aučele docíliti. Sprostší lid, nemaje příležitosti a prostředků sobě nowin zaopatřiti, aniž času ku čtení, a byť i měl, nerozuměje jim tak snadno, býwá mnohými jen austními powěstmi klamán a w mnohých pochybnostech držán, a tudy často i wzpaury pro wěc dobrau a sprawedliwau, jsauc lžiwě poučen, co loď bez wesla zmítán, a tím to přichází, že se zmatek stane a dobré wěci se škodí. Frant. S. Kocaurek. Dod. Red. Přáti si musíme, aby za příkladem takowým též i jinde se pokračowalo. Neníť zajisté možná, zwláště proto, že naše školy na nízkém stupni se posud nacházely, aby weškerý lid mohl celým nowinám rozuměti. Redakce Národních Nowin, ačkoli se wšemožně snaží o lehkau srozumitelnost, musí se přece wyznati, že není w stawu každau wěc tak obšírně wyložiti, aby tomu každý dobře rozuměti mohl, který o zeměpisu, dějepisu, konstitučním žiwotě atd. nikdy nic nezwěděl. Není wšak pochybnosti, že se pilný čtenář, zwláště má-li prwní čas některého laskawého wykladatele při ruce, za krátký čas tak dalece z našich nowin poučiti může, aby budaucně wšemu i bez wýkladu rozuměl.


8. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Tuto podáváme Čechům věrný překlad Jednání Frankfurtského konstitujícího sněmu ve věci rakousko-slovanské dne 1.července, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Tuto podáwáme Čechům wěrný překlad Jednání Frankfurtského konstitujícího sněmu we wěci rakausko-slowanské dne 1. čerwence Von-Beisler mluwil prwní co aud wýboru pro slowanské wěci. Náwrh wýboru zní takto: 1. Ohledně na wolení w Čechách a na Morawě. Nech se wyzwe wláda rakauská, aby bezprodleně a důkladně nařídila w německo-slowanských říšských zemích rakauského mocnářstwí posud chybující wolby k zastaupení národnímu do Frankfurtu, aby chránila wolení před rušícími wplywy, nařídila již woleným, posud nepřišlým poslancům, by šli za jich powoláním, anebo — potřeba-li toho — předsewzala doplné wolení. Ostatně připowídá konstitující shromáždění, důwěřujíc, že rakauská wláda bude chránit důležitosti Německa, jí podporau w krocích k tomu wedaucích. 2. Ohledem na události Pražské a na náwrh od posl. Bergera a Schillinga ( aby se shromáždění spolkowé hned wyzwalo, by nařídilo k ochraně obywatelů německých w Čechách wtrhnutí baworských a saských wojsk do Čech ) stawí wýbor tento náwrh: aby konst. shromáždění se wyjádřilo: „ Kroky od Bundestagu učiněnými stalo se wšechno, co wyhledáwala potřeba okamžení, a konstit. shrom. udělí wládě rakauské we wšech její krocích k ochraně Němců w Čechách od české strany napadených w potřebě nejsilnější podporu. “ Kuranda poukázal na to, že podlé počtu poměrného je w Čechách jen asi o 500.000 Čechů wíc než Němců, že ale tuto přewahu wzdělání německé daleko přesahá Čechowé, jenž dostali swobodu z Wídně, nechtějí nyní uznáwat práwa Němcůw. Tito musejí wšemožně být chráněni, a byť musíme w principu být proti knížeti Windischgrätzowi, musíme přec uznat, že hájil wěc německau. Von-Radowitz prochází wšeliké saustawy, jenž se wystawily při twoření státu: předně saustawu territoriality, pak pod Napoleonem saustawu přirozených hranic, nyní saustawu na zásadě národnosti. We wšech ale zdá se, že přijdau Němci wždycky zkrátka, w poslední saustawě ( wezmem-li ji w nejužším smyslu ) jakoby welký národ se musel obmezowat na hranice řeči. Šleswiku, kde by se neměla odtrhnaut ani jedna wes, má Německo pustit polowici, poněwadž obywatelé mluwí dánsky. Polowic Poznaňska ztratilo se z tétéž příčiny, a uwoděno je Německo na pokraj wálky, o jejížto těžkosti si mnozí posud nejsau wědomí, o níž si ale musíme předstawit, žeby to byla wojna, která by z Německa učinila bojiště mezi wýchodními a západními sausedy. Žádalo se na Němcích, aby postaupili wlaské Tyroly, což znamená tolik, aby postaupili dwéře swého wlastního domu. Pustí-li Německo swůj wplyw na Wlachy, rozdělí se o ně Francauz a Angličan. W Čechách se žádá totéž. Dříwější ustanowení učinily Čechy odwážnými; nejdříw se odtrhowali, pak zbauřili, což bylo potlačeno. Německo nedopustí, aby se 600leté spojení roztrhlo; laskominám odtrhowacím musí se učinit konec. K tomu cíli musí se prowést wolení, a proto se musí Německo prohlásit, že hodí swau wáhu do wážek. Řečník poukazuje na postawení dwau wojsk, sasko-pruského asi 20.000 a baworského asi 10.000 mužů na hranice, která by mohla w 6 dnech dostat odsud rozkaz ke wtrhnutí. Řečník tedy nawrhuje, aby skrze shromáždění spolkowé rakauská wláda se wyzwala, by swé powinnosti spolkowé učinila zadost a se postarala o to, aby we 14 dnech děly se w Čechách wolby pro národní shromáždění; wyjádří-li se wláda, že není s to, přiřkne se jí pomoc spolku a ta bude pohotowě. Posl. Jeitteles přidal se k Bergerowu náwrhu. Posl. Wiesner nalezá wýraz: „ Německo-slowanské říšské země “ být powážliwým, a žádá, aby se řeklo pauze: Německé říšské země. Wojska spolkowého že není potřebí: neboť Praha je hřbitow. Dostačí nedopustit, aby nezplanul oheň z popele. Česká strana jmenuje sebe demokratickau; ale po ta leta, co jí stáwá, neodpustila wenkowanům ani jednu robotu. Rolnické obywatelstwo rozhodne se spíše pro Německo, sezná-li základní práwa, jenž je jeho přináležejícím přiřknau, spatří-li, že mu Německo wíc podáwá než Češstwo. Řečník nawrhnul, aby se základní práwa po jich přijmutí přeložily do českého a rozšířily w Čechách. Cokoliw se uzawře, jmenowitě wtrhnutí wojska, musí jediné skrze konstitující shromáždění uzawřeno býti; poněwadž se nesmí zdáti, jakoby wláda rakauská aučinkowala spolu, že wolá na Čechy, jenž nemohau posud zapomenaut na bitwu Bělohorskau, nepřítele do země. Neugebauer obrátil zrak na poslední události. Wláda rakauská držela na oko se snahami slowanskými; rakauský ministr řekl rakauské jedné deputaci, nebylo-li by možné, aby Rakausko příště bylo hlawně říší slowanskau. Proč se wolby i nyní newypisují? Chtěla se dát milost zbauřencům, a jen silné wystaupení jednoho muže dokázalo, že se we wyšetřowání pokračuje. Ruské a polské peníze aučinkují tam. Řečník ale klade we wládu nyní důwěru a žádá, aby se učinil pokus. Von-Roeszler: Němci mají práwo na Čechy; od století byli nejpilnější wzděláwatelé půdy. Ruge zastáwá mínění menšiny we wýboru, která činila tento náwrh: W důwěře, že wláda rakauská, jenž se přidala ke wznešeným dnům kwětnowým we Wídni, bude wědět, kterak by sama obnowila pokoj w Praze mezi obywatelstwem a wážnost auřadu, uzawírá shromáždění konstitující: 1. Bez wyzwání wlády rakauské nesmějí žádné německé spolkowé wojska wstaupit na půdu českau. 2. Jak mile ale rakauské auřady, kterékoliw, k ochraně zákonního pořádku a k bezpečnosti žiwota a statku powolají pomoc wojenskau, mají wojska pruská, saská a baworská, jenž uzawřením spolku dne již 20. kwětna jsau ustanovena, jim poskytnauti podporu národu německého. 3. Po odstranění porušení pokoje a wálky domácí w Praze nemají se práwa národů a swobody weškerých občanů státních zákony wýminkowými zkracowat, a práwo rozdílných národností, jež konstitující shromáždění swým wyjádřením w protokolu slawně uznalo, má se w auplné míře zachowáwat. On to beře ze stanowiska politického a že se musí podat podpora auřadům proti každému pokusu rušení k opatření zákonního pořádku. Jiskra se drží stanowiska národního a proto náwrhu wětšiny. Von-Neuwall: Česká strana ztratila na wenkowě daleko wšechen kredit. Chtějí raději zůstat při konstitučním Rakausku než při nějaké pochybné nowé stwůře. Berger: Přijde na to, jak Čechy nyní stojí? Kdo zwítězil? To powí nejlépe kníže Windischgrätz. Wídeňský poslal deputací do Prahy, kterau přijalo wojsko rakauské s pozdrawením: Deutsche Hunde! ( Němečtí psi! ) Hlídali je granátníci, a od Windischgrätze dostali odpowěd: „ Jinde zwítězila revoluce, zde já, a já jsem sluha mého císaře. “ Čechowé a Němci stojí proti reakci, a oběma se musí dát ochrana. Tím se nezadá nic wěci německé. Wolby musí jíti před se, ale ne násilím zbraně, nýbrž poučením. Řečník ruší swůj prwnější náwrh, je proti tomu, aby se přijalo wyjádření, že spolek wšechno již byl zařídil, a chce, aby se do náwrhu wýborowého č. 1. přijalo: že chce ( konst. shrom. ) aučinkowat k podniknutí woleb poučením aučelným. — Na to se hlasowalo, Radowicůw náwrh se zawrhl a přijal náwrh wýboru we prwotní formě. Poznám. Red. To jsme wědělo každý, že Němci we Frankfurtu zuby nehty uchopí se našeho neštěstí, a že co nemohli proti nám dokázat, když jsme byli mrawně silní, budau nyní chtít prorazit, když jsme tělem slabí. — Widíme z těchto jich řečí, že málo přejau nám Čechům samostatným, ale mnoho Čechům pokořeným, leč ale to je útěcha pro dáwného hrdinského ducha českého, že nám hrozí wojskem wšelijakých wýložek teď, když se zdáme zcela kleslými a když se nám stalo neštěstí. My máločetný národ český stojíme proti takowé síle Němectwa sami, bez pomoci, hnaní skoro k zaufalému odporu. Newíme ani, kolik máme nepřátel a kdo je ním. Co se týče Němců za hranicemi, kteří si nás zpupně příosobují, stawíce se na základ zpukřelý, totiž na starý spolek německý, spolek knížat, ne pak národů, na spolek, jehož hlawu: Bundestag, práwě zlomili, tož doufáme, že na sněmu říšském se musí rozhodnaut konečně a pro celé mocnářstwí tato wěc německá; proto že budeme mít pokoj od woleb do Frankfurtu da capo. Kdybychom se chtěli nyní smát, našli bychme w těchto řečech znamenitě mnoho látky k srdečnému smíchu. Pomněme jen na slowa Wiesnerowa: „ Česká strana jmenuje sebe demokratickau, a po tu dobu, co jí stáwá, neodpustila wenkowanům ani jednu robotu. “ Mnohá špekulace wynášela wíc než ubohé wlastenectwí, a newíme ani jeden příklad, žeby se byl který wlastenec wlastenectwím zmohl na panstwí, aby mohl odpauštět robotu; ba ani ty často zmíněné peníze ruské a polské žádnému nepomohly k panstwím. Za druhé litujeme swobodný národ německý, který za každého woliče hotow je postawiti wojáka německého s bodákem a kulkau; dále litujeme naši wládu, že si musí nechat líbit wnucowání trojbarewné exekuce na nás Čechy; na konci ale sebe, neopřeme-li se na sněmu říšském wší silau proti náwalu Němectwa.


4. únor 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovná novinka, Titulek: [Vtipná příhoda o úbytku volů ve Lvově], Autor: Havlíček, Karel
– Newděk jest černý hřích. Doufáme tedy, že každému bude milo zwěděti něčeho o našich welikých dobrodincích, kteří žiwotem swým žiwot náš zachowáwají – míníme polské woly. Lwowské nowiny se zwláštní šetrností udáwají počet těchto we Lwowě r. 1845 a 1846 pro wšeobecné dobro na smrt wydaných. Zabito a snědeno jich we Lwowě r. 1845 – 19913, ale r. 1846 – 20435, což jest patrným důkazem pokroku a wzdělanosti, neboť 1846 mnohem wíce wolů we Lwowě ubylo Každodenně ubyde we Lwowě 58 kusů!