20. květen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky, Titulek: [Tři vtpiné příhody], Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. * – * W Hullu w Angličanech oddáwal kněz mladé zasnaubence. Při swatební řeči usnula newěsta a ženich se tím tak rozzlobil, že hned z kostela odešel a – ze sňatku nebylo nic. * – * Nedáwno přišel w Pešti čistě ošacený člowěk do jistého domu táže se, nejsauli tam také obtížní obywatelé, kteří nájmu neplatí a obyčejně šwáby se zowau, a nabízel se, že je za malý plat wyhubí. Paní jeho náwrh přijala a druhého dne přišel se swau wodičkau, která tak oškliwau wuni rozšířila, že paní hbitě kuchyň opustila a do pokoje odešla zawřewši při tom pewně dweře, aby wůně ta dále se nedostala. Když se za chwíli šla podíwat, zdali se pokus podařil, uzřela, že se zdařil pokus docela jiného spůsobu: wůně tam byla a za to scházely lžice stříbrné, nože a podobné wěci. * – * W Londýnské kawárně seděl německý kupec u krbu, a blízko jeho přišediwělý Angličan, kauře cigáru a čta Times. Popel z cigáry upadl Angličanu na westu; dobrosrdečný Němec wida to, prawil mu: „ Pane, popel z cigáry Wám padá na westu! “ Žádná odpowěď. Popel upadl na náprsník a opět prawil Němec: „ Pane, popel Wám padá na náprsník a pošpiní Wám jej! “ Zamračeně pohlédl naň Angličan ani nepromluwě. Od cigáry chytal již šátek Angličanůw, a Němec nemoha se udržet zwolal: „ Pane! Wáš šátek dautná! “ Zdlauha powstal Angličan a prawil mrzutě: „ Pane, newím, proč se o mne tak staráte. Wáš swrchník hoří již čtwrt hodiny od kamen, a já jsem se kozla o wás staral. Dejte i wy mi swatý pokoj! “


4. červen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Ukradená kráva]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. - Kdesi byla Zahradníkowi ukradena kráwa a nawzdor pilnému pátrání nebylo možná wyslíditi zloděje. Druhý den přiběhla kráwa do wesnice k swé stáji a měla na krku opasek se 40 tolary; dárce jich ale se má podnes přihlásiti. - W jednom americkém diwadle předstawowal se po páté nowý kus, w kterém hlawa welikého zbojníka odpraweného se ukazuje, při čemž jak se rozumí, majitel hlawy pod stolem seděl. W rozhodném okamžíku wrhl kdosi hezké množstwí silného tabáku šňupawého na jewiště, tak že se po něm po celém rozprášil. Nebohý odprawený začal kýchat a opona musela u wšeobecném smíchu spadnaut. - W Pešti bylo na rozích oznámeno welikými literami, že Liszt bude tam dáwat koncert dne 31. Dubna. Ten musí míti práce, že k wůli němu nowý den nebe seslalo!


7. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: Ve věcech slovanského sněmu v Praze, Autor: Havlíček, Karel
We wěcech slowanského sněmu w Praze. Podepisujíce prowolání k slowanským bratřím našim w říši rakauské, aby dne 31. máje t. r. shromáždili se w Praze ku poradě o společných záležitostech našich, i majíce přitom také zření k powinnostem, ježto máme k neslowanským našim krajanům, widíme se tím býti pohnuti, o úmyslech a zásadách, ježto nás k tomu wedly, zřetelně i neukrytě tímto se pronésti: 1 ) Prohlašujeme se zjewně a swatoswatě, že jsme pewně i nepodwratně odhodláni, k dědičnému našemu podle zásad konstitučních nad námi panujícímu domu Habšpursko-Lotharinskému zdržeti bez porušení starau wěrnost i hájiti zachowání celosti a samostatnosti císarské říše rakauské wšemi nám možnými prostředky. A protož wšecka od lidí zlomyslných snad na nás uwalowaná podezření nějakého separatismu, panslawismu, rusismu, a jakkoli ta hesla jinak ještě znějí, již napřed od sebe odwracujeme tam, odkudž přicházejí, totiž do říše lží a utrhačstwí. 2 ) Prohlašujeme se taktéž swatoswatě, že nikdy nebyl úmysl náš ani kdy bude, abychom některé neslowanské národnosti ubližowali aneb ji potlačowali; ale snažení naše odjakžiwa směřowalo jediné k tomu, aby se zásadě auplného stejného práwa wšech národností w říši rakauské zjednalo náležité uznání i praktická platnost. 3 ) Konečně prohlašujeme se, že jsme odhodláni práw, ježto nám podle této nyní wyslowené zásady w žiwotě národním i státním náležejí, w auplném jich obsahu pohledáwati, je sobě zachowati i před každým autokem, přijď odkud přijď, hájiti, a že proto shromáždění slowanské, ježto zamýšlíme, nemá w sobě žádné jiné příčiny, nežli žádost, abychom přátelským srozuměním-se rozdělených od sebe kmenů dosáhli tohoto nám swatého cíle spolu nejjistějším i nejpokojnějším způsobem. Poněwadž tedy národní samostatnost i sjednocení naše spolu záleží na dalším zachowání celosti a samostatnosti císařské říše rakauské, protož jest patrné, že celé toto naše podniknutí we swé podstatě jest powahy zachowání a že w něm není žádné příčiny, pročby sprawedliwí a swobodomyslní naši spoluobčané kmene neslowanského mohli se i dosti málo nepokojiti. W Praze dne 5. máje 1848. Josef Matiáš hrabě z Thunu. – Jan rytíř z Neuberku. – Wojtěch hrabě Deym. – Hanuš hrabě Kolowrat-Krakowský. – Karel Maria swob. pán Villani. – Bedřich hrabě Rummerskirch. – Wáclaw Hanka. – Robert swob. pán Hildprandt. – J. Erazim Wocel. – J. Franta Šumawský. – Mat. Fr. Klácel. – Wáclaw Štulc. – Wáclaw Staněk. – Karel Jaromír Erben. – Frant. Palacký. – W.W. Tomek. – Wáclaw Nebeský. – Med. dr. Fanta. – Dr. Fr. Ladislaw Rieger. – Karel Wladislaw Zap. K pozwání na slowanský sjezd do Prahy w předwčerejším čísle obsaženém dodáwáme ještě podpisy: Stefan Aranitski. – Dr. Jan Dwořáček na Mareyši, Morawan z Tisňowa. – Jerzy Lubomirski. – Jan Dobrzański, jako peƚnomocník rady narodowéj Lwowskiej. – Vincenc hrabě z Waldšteina. – Maxim. Papić, protopresbyter. Pozwání toto rozeslalo se wčera illyrsky, polsky, lužicko-srbsky a německy po rakausko-slowanských krajinách.


14. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: V Praze dne 13. října, Titulek: [poznámka kritizující popravy], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Již několikráte uwedli jsme w našich nowinách články z Wídeňských časopisů, neschwalující tak četné poprawy w Uhřích, awšak nemůžeme se zdržeti po nejnowějších zpráwách z Aradu a z Peště opět se k této wěci nawrátiti. Wčeobecně se očekáwala amnestie, která za politické pozdwižení wšude obyčejně nastupuje tam, kde powstání tak wšeobecné celé země se zmocnilo, jako jsme to we Wlaších a w Uhřích widěli, tam již skutečně nezbýwá nic než amnestie, proto že pustiti zákonu plný běh bylo by nemožné — ( neboť nelze přece miliony lidů odprawiti, jako zákon žádá ) a odprawiti některé a jiné zcela bez trestu nechati, jest urážka citu slušnosti a sprawedlnosti. Tím wíce wšak zarmucující jest nynější neočekáwané poprawowání w Uhřích, když s jedné strany widíme hlawní wůdce buď uprchlé buď zcela bez trestu ( Görgey ), pak posádku Komárenskau w pokoji do cizích zemí se rozcházející po kapitulaci w každém ohledu čestné, jakau jen může nepřítel nepříteli sobě rownému powoliti: a s druhé strany widíme wěšeti, mezi wojsko za sprosté strkati, na pewnosti a do wězení odsuzowati a mrskati potupně, často zajisté s menší winau než mají ti, kteří docela bez trestu odešli. My nejsme zajisté žádní přátelé Maďarů, což jsme po celý čas wojny příliš určitě a odhodlaně wždy oswědčili slowy i skutky; ale můžeme říci že i nás pokaždé hluboká žalost schwátí, když slyšíme o nějakém odprawení neb krutém odsauzení w Uhřích. Co má wláda z takowé, ať díme nejméně, pomsty? Za skutečný zákonný trest beztoho takowé wěci se w Uhřích od národu nepowažují, neboť jest známo, že w podobných politických rozepřích a powstáních každá strana swau wěc za sprawedliwau drží, a tedy po nešťastně ukončeném boji nemůže odprawowání swých až posud milowaných a wážených wůdců nikdy za zaslaužený trest powažowati. Proto také wzbuzují tyto poprawy jen wětší kyselost a zarputilost w národu a neodstraší nikoho: a přece by měla wláda jen k tomu hleděti, aby již konečně po newyhnutelných bojích nastala doba smíření, doba pokoje a dalšího zákonnitého rozkwětu obnoweného Rakauska. Na tento spůsob ale nenastane nikdy, a špatnau službu prokázali dynastii ti, kteří jsau příčina krutého odsuzowání a trestání w Uhřích. Až posud mělo Rakausko dwoje místo bolné, Wlachy a Polsko: teď se obáwáme, že budau Uhry třetí.


22. červenec 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Dvě vtipné příhody ze Slezska a Anglie], Autor: Havlíček, Karel
* – * známo jest, že letošní drahota a chudoba zvláště ostře zasáhla do Slézska, tak že správy odtamtud bolestí naplňovaly srdce každého lidumila. Avšak k truchliwému býwá vždy přimícháno i směšné. Tak se tam dva wyhladowělí tkalcové dobyli nedáwno do panské komory, aby hlad svůj ukojili, což, jak myslíme, dokonale učinili. Neboť snědli tito dva hladoví: 4 bochníky chleba po 45 kr. jeden, 4 buchty kulaté, 2 kwarty másla, studeného pečeného zajíce, šunku, zbytky dwau telecích kýt, 4 pečená kuřata, 5 lib. švýcarského sýra, welkau mísu koláčů, a na zavlažení 2 flašky rosolky a 5 masů wína. Což divu že takto najedeni již po 3 hodinách w lese polapeni jsau, načež se sami přiznali. Tak vypravuje Morawie: a my pochybujíce o tak znamenitých schopnostech krajanů swých myslíme, že si snad něco pro zejtřek uložili. * – * Také Angličanů se chopil školácký pedantism. Báseň k installaci prince Alberta za kancléře university Cambridge'ské složená začíná s autokem na dobyvatele Napoleona, přechází k zásluhám almae matris uniwersity a konečně k zásluhám princovým.


9. listopad 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Žihadlo, Titulek: [Orel Tatránský – polemika o jazyce], Autor: Havlíček, Karel
Orel Tatránský užíwá někdy slohu welmi „ přirozeného “ nepochybně „ tatránského “, a tuto položíme spicilegium ze článku od p. Ctiboha Čochiusa proti ohlášení spisu p. Launera profesora na lyceum Šťáwnickém, jenž zastáwati chce řeč biblickau proti Štúrowině. Píše tam p. Ctiboh we swé horliwosti „ Litujeme p. L., že se dal do takowé psotné práce. Za tuto plúhawú od cizinců již na močku wyžwajkanú ( wyžwejkanau ) a wywrhnutau od p. L. zas znowu do ust wzatau zásadu zaslaužil by p. L. “ atd.!! ( Obraze líbezný! ) „ aby se, když to má být, wykotily a wyprasily ty wšelijaké potwory slowenského neslowenstwa, které w každém kautě jako zlé bejlí wyrostau — zhnijí, smradu způsobí a zhnijí.... ale weš kašle a nemá plíc, prawí Slowáci. “ Totoť jest stylus kurialis p. Štúra a jeho wěrných milých. Tím se neaurodné Tatry mají snad zúrodniti, aby na nich kwetla lípa wšeslowanská. Ó Hrone a ty Wáhu! proč jste p. Čochiusa ještě newyprali, nač tečete Slowenskem?! H. B.


5. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: P. T. čtenářstwu našemu, Autor: Havlíček, Karel
P. T. čtenářstwu našemu. Nawrátiw se práwě z delší cesty swé po krajích slowanských mocnářstwí našeho, mohu opět weškerau sílu swau wěnowat redakc Národních Nowin, jakožto nejmilejšímu powolání swému w tomto předůležitém čase. K. H. Borowský


6. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Měšťanská beseda]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. ˂k˃Beseda měšťanská. Zpráwa jednatelowa w obecné schůzce besedy měšťanské w Praze dne 30. Ledna 1848.˂/k˃ Položíce protokol posledního obecného shromáždění besedy měšťanské dne 31. Ledna 1847 za základ, wezmeme před sebe zase ty wěci, o kterýchž tehdáž bylo jednáno, a ježto se dotýkají stawu besedy, i dáme zpráwu, kterak se nyní nacházejí; neb jen takowým porownáním nynějšího stawu se stawem předešlým možné jest nabýti jasného přehledu, w čem a kterak se za ten čas beseda naše zdokonalila, a w čem i pokud tohoto roku klesla. Nejdůležitější wěc, na kteréžto žiwot besedy naší, jako každé jiné společnosti, záleží, jesti staw jmění, kterýžto se zakládá na příjmu a na wydání. W prwním jewí se obecné aučastenstwí, a wíce neb méně příchylné smýšlení k besedě; z druhého se poznáwá, čeho k udržení besedy potřeba jest, a zdali se jí na budaucnost může předpowídati stálost. Páni audowé mají wýtah z aučtů od roku 1846 až do konce měsíce Září 1847, jakož i přehled dosawadního příjmu na rok 1848, we swých rukau, pročež mohau o tom obém sami s pohodlností přemýšleti. Zde budiž mi jen to připomenauti dowoleno, co k lepšímu přehledu a ku porownání stawu nynějšího s předešlým náleží. Podle starých aučtů od 1ho Listopadu 1845 až do 31. Října 1846 byla summa wydání......... 8736 zl. 13 kr. a odrazímeli od toho mimořádné wydání za besední nářadí a za zřízení bytu, summau.... 4532 zl. ˂e˃„˂/e˃ 6 kr. ˂e˃„˂/e˃ zůstáwá řádného wydání.. 4204 zl. ˂e˃„˂/e˃ 7 kr. ˂e˃„˂/e˃ Podle dalších aučtů až do 31. Října 1847 byla summa wšeho wydání. 6113 zl. 38 kr. a odrazímeli od toho mimořádné wydání na zaplacení starých dluhů, a takowé wydání, které podle aučtů ještě do předešlého roku náleží, summau...... 2131 zl. ˂e˃„˂/e˃ 21 kr. ˂e˃„˂/e˃ zbýwá řádného wydání na r. 1847 3982 zl. ˂e˃„˂/e˃ 17 kr. ˂e˃„˂/e˃ z čehož se poznáwá, že se potřeby besední minulého roku znamenitě zmenšily, a že možné jest, nyní, kdežto wšecky staré dluhy, které při počátečním zřízení besedy byly newyhnutelné, již zaplaceny jsau, besedu nejen udržeti, ale i časem dostatečné jmění k zakaupení wlastního domu zachowati, budeli obecné aučastenstwí jen takowé, jako bylo předešlého roku, o čemž při nastáwající změně okolností ani se nedá pochybowati. Toto se dotýče těch laskawých pánů, kteří jakési obzwláštní zalíbení w tom nalézají, roztrušowati wůbec, že se beseda neudrží, a že již jako na sklonku jest. Nyní obraťme se ku pramenu besedního žiwota, totiž k obecnému aučastenstwí, a pohledněme, kterak se w obau třídách audů besedních, činných totiž a přispíwacích, posawad jewilo a jewí. L. 1846 bylo audů činných 261 a přisp. 260, léta 1847 bylo ˂e˃„˂/e˃ audů ˂e˃„˂/e˃ činných ˂e˃„˂/e˃ 207 - přisp. ˂e˃„˂/e˃ 376, na rok 1848 počítá se potud a. č. 141 - přisp. ˂e˃„˂/e˃ 317. Z toho se poznáwá, že činných audů každý rok o 60 ubylo, přispíwacích ale že předešlého roku o 100 přibylo, a letošního roku že se také w témž stawu aspoň udrží. Wezmemeli tyto 3 léta auhrnkem, wypadne na každý rok audů činných 200 a přispíwacích 316. Tento staw, kdyby byl stálý, postačowal by besedu skwěle udržeti; měloliby ale ubýwání audů činných dále pokračowati w té míře, jako potud, obáwati se jest, že bychom za 3 léta neměli nikoho do wýboru. Nedá se zapříti, že k tomuto odstupowání audů činných mnoho přispěla změna §. 15. základních prawidel, kteráž se w posledním obecném shromáždění učinila, w nejlepším owšem aumyslu, aby totiž i ti páni měšťané, kteří jsau méně zámožní, snáze mohli do společnosti wstaupiti; což ale má se sauditi o těch pánech, kteří majíce swé domy a znamenité příjmy, a kterým o 6 zlatých wíce neb méně wydati nikoli neběží, wždy přece jen za audy přispíwací se 6ti zlatými chtějí přistupowati! Cestné smýšlení o besedě měšťanů Pražských, které nejenom w Čechách a w jiných zemích Rakauských, ale i také w cizých zemích panuje, jewí se patrně w počtu hostů, kteří každého roku besedu měšťanskau nawštěwují. Podle zpráwy předešlého protokolu bylo hostů od počátku besedy až do posledního Ledna 1847, tedy za dwě léta 647 osob, a mezi ními 74 z cizých zemí; tudiž wypadá na každý rok hostů 323 osob a 37 cizinců. Za letošní rok, totiž od 1. Unora 1847 až do dnešního dne wystaupil počet hostů již na 533 osob, mezi kterýmiž se jich počítá 157, kteří mimo zemi Českau swůj domow mají, totiž: 76 Němců, 22 Morawanů, 19 Uhrů, 13 Poláků, 11 Illyrů, 5 Francauzů, 4 Rusowé, 3 Wlaší, 3 Angličané, a 1 Amerikán. Domácí naše Rakauské i cizí zahraničné časopisy ˂s˃42˂/s˃ mluwí s úctau o Pražské besedě měšťanské, wychwalujíce w ní přede wším, že podle swých statut není zřízena na způsob indické kasty Šudrů, aby se nikdo nesměl přiblížiti, leč jenom Šudra, ale že jest ustanowena pro obecenstwo rozličného stawu a powolání, aby se jeden druhého naučil sobě wážiti, kdo jinak wážnosti jest hoden; a dále, že není ustanowení její jediné pohodlí těla, jako w obyčejné krčmě: ale že se při tom také stará o zotawení a zušlechtění ducha dobře wolenau hudbau a zpěwem, weřejným čtením a auprawně zřízenau čítarnau. Což pánowé! jaká hana a potupa by to byla w celé Ewropě, kdyby se w týchž časopisích potom zase hlásalo, že tento krásný ústaw pro wlažnost p. p. měšťanů musel zahynauti! Wšak že se to nestane, za to ručí čestná hrdost a prawá, šlechetná mysl p. p. měšťanů Pražských, kteraužto se prwé každého času slawně wyznamenáwali, a která nikoli ještě neutuchla a bohdá také neutuchne. Než ale přistupme dále k wěcem, w protokolu předešlé obecné schůzky obsaženým. Uzawřelo se totiž w dotčené obecné schůzce jednohlasně, aby se dosawadní místo besední wypowědělo, a jiný byt, totiž w domě pána Frencla, „ u Černé růže “ nazwaném, w kolowratské třídě, aby se najal; dotčený dům měl se toho léta přestawěti, a w něm prwní poschodí mělo se zříditi pro besedu podlé náwrhu stawitele a spolu wýbora pana Jana Rypoty; při tom se společnost uwolila, že w tom nowém bytu nejméně 6 let zůstane a každoročně z něho 2000 stříbra platiti bude. Spolu pak dána jest wýboru moc, aby jmenem besední společnosti s p. Frenclem uzawřel o to smlauwu. — Podle tohoto usnešení dána jest dne 9. Unora předešlého roku wýpowěd z nynějšího bytu besedy až do Hromic tohoto léta; smlauwa pak s p. Frenclem zawřena jest před tím dne 8. Unora, načež pak i s plánem wšech najatých místností besedních na jmenowaném domě p. Frencla w knihách měšťanských wtělena byla. Ale že pro nepředwídané příčiny dům „ u Černé růže “ minulého léta dostawen a do nynějších Hromic pro besedu zřízen býti nemohl, postaral se wýbor o to, aby společnost besední, až do zřízení nowého swého bytu, w dosawádním obydlí mohla ještě zůstati; zatím ale již učinily se příprawy, aby se tyto dni mohl naložiti led do sklepů w domě „ u Černé růže, “ kteréžto sklepy, podlé prohlášení se p. Frencla, dne 17. Ledna t. r. wýboru písemně podaného, jsau k tomu již připraweny. Dále uzawřelo se w předešlém shromáždění, aby se změnily některé § §. základních prawidel, totiž: § §. 4, 5, 7, 8, 10, 15 a 20, a kromě toho i §. 14 spráwních článků; kteréžto změny od wýboru Wysoce Sláwnému c. k. presidium zemskému ku potwrzení byly předloženy, i také wšecky wysokým dekretem dne 22. Čerwence 1847 č. 42.959 byly bez wýmínky potwrzeny. Znějí pak tyto změněné § §. takto: ˂k˃Prawidla základní. ˂n˃Odwoláwáme se na rok 1846 Pražských Nowin, kdežto jsme auplné zřizení Besedy Měšťanské podali. Red.˂/n˃˂/k˃ §. 4. Jen měšťan Pražský může býti zakladatelem a členem činným, přispíwajícím wšak každý, jakéhokoli stawu, jejž wýbor w towaryšstwo přijme. §. 5. Práwa členů, co se dotýče zábaw a prospěchu, jež ústaw poskytuje, jsau wespolek stejná, i každému členu také dowoleno jest, ponawrhowati, co by ku prospěchu společnosti slaužilo. Při poradach a jednáních obecného shromáždění může každý člen činiti náwrhy a spolu rokowati, a kdykoli k učiněnému náwrhu nejméně dwa členowé přistaupí, musí se o něj hlasowati. Hlasowání wšak náleží jen činným členům, jako wůbec weškeré řízení záležitostí společenských, a též i wolení wšech nowých audů. Zakladatelé jako takowí do knihy památní towaryšstwa budau zapsáni, a jsau spoluaudy činnými. Kdyby towaryšstwo atd. §. 7. Sbor obecný činí wlastně jenom audowé činní, jsauce sami a jediní representanti a ředitelé towaryšstwa besedního, wšak ale i přispíwací členowé k tomu přístup mají. Každého roku dwakráte, w den od wýboru ustanowený a 14 dní napřed wůbec oznámený, sbor obecný držán býti musí, při kterémž o záležitostech společenských se porokuje, a od činných audů rozhodne. O každém hlawním shromáždění atd. §. 8. Aby uzawření mělo platnost, třeba jest, aby nejméně český díl činných členů při sboru byl přítomen. Při tom rozhoduje atd. §. 10. W obecném shromáždění, kteréž se každého roku nejprwé bude držeti, wystaupí jedna polowice wýborowých audů ze swé powinnosti, a na místo jich podle předešlého §. nowí zwoleni budau, druhého pak roku zase druhá polowice, která prwé zůstala, z wýboru odstaupí, a taktéž nowými audy nahrazena bude. Tím způsobem zůstane každý wýborowý aud we swém auřadu dwě léta, potom musí odstaupiti, může ale přes rok opět do wýboru zwolen býti. §. 15. Přistupowání k towaryšstwu děje se způsobem tímto: Kdo de společnosti přistaupiti chce, nechť oznámí wýboru swé jméno, swůj staw a byt, wýbor pak w nejprwnějším swém shromáždění dwěma třetinami hlasů buď jej přijme, a nebo zawrhne. Proti zawržení není žádného odwolání. Jakož jen skutečný Pražský měšťan činným členem býti může, tak také podle prawidla každý Pražský měšťan wždy jen za činného člena přistaupiti má, a jen wýjímkau zwláště w ohledu na skrownau majetnost, wýbor i měšťana za auda přispíwacího přijmanti může. §. 20 ( Článek b ) docela se wynecháwá. ) ˂k˃Prawidla spráwní.˂/k˃ §. 14. Jednatel jest stálým referentem, a k ruce přednosty ustanowen. Za jeho službu náleží mu honorár, kterýž podle nynějších okolností na 200 zl. stř. ročně wyměřen jest. On zapisuje atd. ( Dokončení ).


7. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Provolání o spolku pro veřejný pokoj a pořádek, Autor: Havlíček, Karel
Zdejší německý Sicherheitsverein, o němžto jsme myslili, že po bombardowání Prahy již nic na tomto swětě si nepřeje a činnost swau ukončil, přece ještě wydal následující píseň, o které se wí, že je zpíwaná známau notau: Našim spoluměšťanům w městech wenkowských a w krajích. Smutné události, které zlomyslní a zblaudilí lidé w Swatodušním týdnu na Prahu uwalili, a které tím bolestnější jsau, protože nejenom zdejší měšťanstwo we swém poctiwém wyzískání, nýbrž i wenkowské obywatelstwo následky jejich dlauho pocítí — tyto nešťastné události aspoň z jedné strany nám útěchy podáwají, neb dali poznowu důkaz o zdrawém smyslu a statečném chowání českého národu, jehožto nejwětší díl, ačkoliw dle řeči rozdělený, sjednocený jest w srdci a duchu, kde se o nejwyšší statky, o prawdu, swobodu, o zákon a pořádek jedná. Nejen zde w městě, nýbrž i na wenku rozkřičely se lžiwé powěsti a předstírání o příčině zdejšího zbauření, a jednalo se o to, wenkowské obywatelstwo předstíráním, že swobodě naší nebezpečenstwí hrozí, k tažení do Prahy a k opření proti zákonné wážnosti poňuknauti. Ale díky přistálosti českého národu k swému dobrotiwému mocnáři, dárci swobody a hájiteli práwa, díky opatrnosti a rozwážliwosti spoluměšťanů našich na wenku, že buřičům nedůwěřujíce se swésti nenechali, a brzo uznali, jak se jen o to jedná, je we zlém úmyslu z pokojného příbitku od prospěšné práce do Prahy přilákati, a napřed zde, pak ale w celé zemi zmatek a zkázu způsobiti. Také wětší díl zdejších obywatelů i méně mohowitých při powstalém zmatku se s řídkau wýminkau dobře a pokojně zachowal, jen jednotliwci swaté zákony jmění zrušili a brzy nejwětší blaho měšťanstwa: pořádek a pokoj, bez kterých prawé swobody není, obranau ředitelstwa se nawrátily. My wšichni doufáme a přejem, aby se tyto skwostné dary co nejdříwe zase upewnily, a aby naše drahá wlast owoce nowé swobody auplně užíwati mohla. Tuto swobodu s hůry jakausi mocí nám odejmauti nelze jest, bylaby jak w Praze tak wšudy jinde od měšťanstwa na žiwot a smrt bráněna a zajisté naproti každé mocnosti pojištěna. Přeswědčeni jsme ale také, že naše wláda tu wůli nemá, nám swobodu poněkud ujímati. Že ale má hrst ctižádostiwých a samolibých lidí, kteří by rádi na welké pány hráli a swau žádost po panowání a wýzisk swůj na cizí autraty zwýšili, a k tomu cíli každého prostředku užíwajíce, lež, nenáwist a neswornost w naší ještě před krátkým časem pokojné a bratrskau sworností požehnané zemi roztrušují, že tyto nejwýš nebezpeční nepřátelé swobody u našeho národu žádného schwálení nedojdau, za to nám ručí poslední události a tak brzké nawrácení pokoje. Chraňte se tedy, milý krajané, i pro budaucnost před těmi wlky w owčí kůži! Důwěřujte prozřetelnosti a ochotnosti dobromyslného Pražského měšťanstwa, a ubezpečeni buďte, že se ničeho neobáwáme, co by k zkrácení prawé swobody našeho národu bylo. Také i my se pewně důwěřujeme, že wy dokázanau opatrností a dobromyslností waší i w budaucnosti popudiče a rozšířitele zlých powěstí dobře posaudíte, a že obhájením pokoje a pořádku předewším potřebného naši wlast od záměrů zlowolných zachráníte. Bůh buď s námi! On požehnej a ochraň naši milau wšem rozšafným obywatelům jak českého tak německého jazyka drahau wlast! W Praze na den sw. Petra a Pawla 1848. Od spolku pro weřejný pokoj a pořádek.


4. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Slovanský sjezd, Titulek: Slovanský sjezd. Sekce česko-moravsko-slezsko-slovenská, Autor: Havlíček, Karel
Slowanský sjezd. Sekce česko-morawsko-slezsko-slowenská. Přepseda: patrně jde o překlep: předseda p. dr. Pawel J. Šafařík. Místopředseda: p. dr. Jan Dwořáček. Písař sborowý: p. Karel Štorch. Náhradník písaře: p. Wáclaw Nebeský. 16 starších do welikého wýboru: PP. Dr. Pawel Jos. Šafařík. Miloslaw Hurban. Frant. Matauš Klácel. Michal Milosl. Kodža. Dr. Jan Dwořáček. Hrabě Wojt. Deym. Dr. Jan Helcelet. Dr. Fr. Palacký. Rytiéř Jan Neuberk. Hrabě Hanuš Kolowrat-Krakowský. J. Erazim Wocel. Ljudewit Štúr. Wáclaw W. Hanka. Dr. Josef Fryč. Prawoslaw Trojan. Dr. Frant. Brauner. Podstarosta celého sjezdu: p. dr. Fr. Palacký. Písař sjezdowý: K. Hawlíček. Náhradník: p. Wáclaw Seidl. Sekce jihoslowanská. Předseda: p. Pawel Stamatowić. Místopředseda: p. Frant. Zach. Písař sborowý: Dr. Jan Subotić. Náhradník: p. Torquat Brlić. 16 starších do welikého wýboru: PP. Pawel Stamatowić. Nikamor Gruić. Dr. Jan Subotić. Jiří Stojakowić. Zlatojewić Petrowić. Jiří Popowić-Danyčić. Pawel Ridjički. Torquat Brlić. Thad. Brkić. Josef Praus. Math. Topalowić. Frant. Zach. Alois Šparować. Ant. Slobočnik. Jiří Ban. Bohumil Georgiewić. Podstarosta celého sjezdu: p. Stanislaw Vraz. Písař sjezdowý: p. Maksim Prica. Náhradník: p. baron Dragutin Kušlan.


5. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Zprávy dvorních komisařů], Autor: Havlíček, Karel
Poněwadž se sluší, wšechny strany slyšet, podáwáme tuto zkrácenau: Zpráwy dworních komissařů hr. Mensdorfa a Klecanského o událostech Pražských w měsíci čerwnu 1848 k ministrowi domácích zál. Komandující generál w Čechách kníže Windischgrätz byl od měsíce března t. r. z Prahy pryč. Wrátiw se, nechal dne 5. čerwna t. r. weškeré wojsko Pražské posádky na plac před invalidownu wytáhnaut k přehlídce. Při té příležitosti prowolalo wojsko swému wůdci hřímawé Lebehoch! což mělo obecenstwo za demonstrací strany zpátečnické. Pak se roznesla powěst, že kn. Windischgrätz při té parádě wojenské wysočiny Wyšehradu a Josefskau kasárnu děly dal obsadit. Proto žádali studenti skrze deputaci o powolení 2000 ručnic, 80.000 ostrých patron a wystrojenau baterii, pak odstranění děl proti městu obrácených; dostali wšak zápornau odpowěď. – W sezení Nár. Wýboru dne 7. čerwna wyslowila se wětšina pro dwojí komoru u českého zemského sněmu. I to se powažowalo za pletichu zpátečnické strany. K tomu přišlo několik welmi rozněcujících řečí shromážděných w Praze Slowanů a nepříwětiwé přijmutí, jaké prý se stalo českým studentům w prwních dnech měsíce čerwna w Aule a we wýboru studentském we Wídni. Byly-li mimo to ještě jiné a které příčiny wypuku krwawých nepokojů w Praze, a kam tyto nepokoje čelily, okáže se z wyšetřowání zemských auřadů učiněného. Dne 12. čerwna byla u sochy sw. Wáclawa na Koňském trhu slawná ( slowanská ) mše, načež četné lidstwo z Koňského trhu k generálnímu komandu táhlo, písně zpíwajíc. Před domem gen. komanda wolalo se prý pereat kn. Windischgrätzowi, četnau deputací měšťanů, jenž prosila kn. W. o podržení swého komanda, poháněla prý strana pohybu, a uražen prý byl skutkem důstojník od osoby civilní. Hned na to přišlo k weřejnému boji mezi přispěchawším wojskem a zmáhajícím se lidstwem. Padly rány z obau stran, a zákeřnická rána z protějšího domu zastřelila kněžnu Windischgrätzowu w její komnatě, paní pro wysoké ctnosti wůbec wáženau. S prwním náwěštím o tom spěchal gub. president hr. Leo Thun z domu guberniálního z Malé strany na radnici Staroměstskau, aby we srozumění s místním auřadem a komandujícím generálem potřebné kroky učinil. Na cestě zajali jej ale studenti a dowedli do Klementinum. Zatím byly wšude barrikády wystawěny, kn. Wind. uchopil se hned důrazných prostředků; po twrdošíjném boji dobyl si do 8 hod. wečer spojení od gen. komanda přes Příkopy atd., wyšturmowal Aulu ( Carolín ) od ozbrojených studentů obsazenau, zajal něco studentů a měl imposantní postawení. Druhý den dne 13. čerwna neděly se žádné nepřátelstwí. Padaly pauze jednotliwé rány z oken na barrikády a naopak. K 8. hod. ráno umlklo neustálé šturmowání na wěži Týnské střílením wojska, načež bílými korauhwemi na radnici Staroměstské a deputací ku kn. Wind. přišlau projewilo se pokojné smýšlení města. Kn. W. wyjewil se býti nakloněnu k zastawení wojenských operací, pakli se hr. L. Thun ihned wydá a barrikády odstraní, načež že wojsko odejde, městské stráže a studentská legie zbraň podrží a wšechny od wojska zajatí civilnímu auřadu wydáni budau. – – Prwní wýminka se ještě ten wečer wykonala. Gub. pres. hr. L. Thun se propustil, a on připowěděl po obdržené swobodě odpuštění za swé zajetí, jakož wšem w boji zajatým civilním, nebudau-li shledáni we zwláštní wině. Druhá wýminka míru se jen na Malé straně wyplnila, ne tak na Starém a Nowém městě, kde se ráno barrikády nejen neodklídily, ale i nowé stawěly a starší upewňowaly; teprw popoledni odstranily se některé barrikády. Na welkém a na jiných náměstích držely se řeči, rozdáwaly se plátky, wyzýwající lid, „ aby se nepoddali, Čechy že musí být samostatné “ atd. Přes to měl se kn. Wind., aby wzbudil důwěru, k tomu, že pustil šturmem dobytau Aulu ( Carolín ) a nárožní domy Celetné ulice na rynk od wojska obsazené, a že powolal powystrčené wojsko blíže k generálnímu komandu. Dne 14. čerwna o 6. hod. ráno dorazili dworští komissaři do Prahy. Když po auředních náwštěwách u komandanta a gub. presidenta na staroměstskau radnici přišli, byli předewším o to prošeni, aby k tomu pracowali, by kn. Wind. bylo wzato gen. komando w Čechách, přenešeno bylo býwalému komandantu Mensdorfowi, a wojsko, jmenowitě granátníci wzdáleni byli z Prahy. Tutéž prosbu opakowala deputace městská, w čele purkmistr Dr. Wanka, písemně, a druhá deputace, w čele dr. Brauner. Deputowaní wážili si předností rytířských kn. Wind. od dw. komissarů líčených, nedali si ale wzít, že patří on ke straně zpátečnické. Z wážných ohledů a prospěchu hlaw. města a země, spojených s peticemi, ustanowili se dw. komissaři, uzawříti nad těmito peticemi teprw druhý den a žádajícím to oznámiti, zwlášť když den 14. čerwna odběhl bez rušení weřejného pokoje a wojsko zůstalo we swém dobytém postawení. Další dobýwání barrikád na Starém Městě byloby wydalo wojsko w úzkých ulicích nerownému krwawému boji; protož se stáhlo wšechno w noci mezi 14. a 15. čerwnem ze Starého a Nowého města přes wodu na lewý břeh Wltawy na Hradčany a Malau stranu, tak sice, že wojsko zajmulo welmi pewné postawení, že mohlo každý náwal zbauřenců ze Starého a Nowého města snadno odrazit a na obě města střílet. Sotwa ale tam bylo, začalo se s druhého břehu s mnoha míst na wojsko střílet. Načež se odpowědělo děly. O polednách dne 15. čerwna objewily se na mnohých wěžích Starého města bílé korauhwe, a když se proto přestalo střílet z obau stran, přišel purkmistr s několika poslanci města do hradu králowského a prosil dw. komissary důrazně o jich prostředkowání, aby bylo město uchráněno před neštěstím střelby, aby k zjednání pokoje a pořádku gen. komando s kn. Wind. přenešeno bylo na hr. Mensdorfa. Autority země nepřipowídaly sobě sice od powolení petic žádaucí účinek; aby ale žádný prostředek se nepustil k obnowení rušeného pokoje we wlasti, odhodlal se kn. Wind. k nejtěžší oběti swého rytířského srdce, odlaučiti se od swého jemu wěrně oddaného udatného wojska a složiti swé dosawadní místo do rukau J. M. C. – Hr. Mensdorf přejmul gen. komando na prozatím. Tato ustanowení oznámily se w písemném ohlášení od 15. čerwna poslancům města wybýwajícím jejich petice, a oni se wrátili okolo 2-3 hod. odpoledne na Staré město. Za několik hodin po tom přišla druhá deputace ze St. m. na kr. hrad, prosíc dw. komissary, aby šli na St. město a tím dali obywatelstwu nowý důkaz důwěry a swědectwí o prawdě toho ohlášení. Dw. komissaři šli ihned, tím spíše, že dostali příležitost, preswědčiti se osobně, zdaliž a jak oznámení toto aučinkowalo smířliwě. Bohužel ale nebylo přeswědčení dw. kom. příjemné; neboť ač bylo již mnoho hodin wypršelo od oznámení, nestal se se strany města žádný krok, aby barrikády na cestě z Karlowa mostu ke Staroměstské radnici a gen. komandu odstranily, naopak upewnily se staré a stawěly nowé. Na radnici byli dw. kom. příwětiwě pozdraweni, jewila se radost nad proz. komandem hr. Mensdorfa, ale mluwilo se znowu o nowých peticích, a jeden technik prawil, že wydané ohlášení newybylo dostatečně články podané. Zároweň odkryli dw. komissaři, že si w tisku toho oznámení dowolen byl w městě přídawek, který nebyl w půwodním ohlášení, a který byl we formulowání tolik neprawdiwý, jako dw. komisse a čestného postawení udatného wojska a jeho wůdců docela nedůstojný. Purkmistr dne 16. čerwna ráno k osprawedlnění wolaný, wyřkl s poslanci jej doprowázewšími, že ten přídawek z nedopatření se stal a že se weřejně odwolá. ( Wiz Nár. Now. č. 57. 1. ohláš. 16. čerwna. ) Dříw než purkm. ke dw. komissi osobně byl přišel, přišli jiní dwa deputowaní z Prahy a podali hr. Mensd. psaní purkmistra, w němž se prawí, že newole a nedůwěra w Praze posud panují, a že se jest nejstrašliwějšího co báti, nestane-li se wšechno k přeswědčení obywatelstwa o upřímném jednání. O rukojemstwí se strany města nebyla žádná zmínka. Brzo po tom přišla deputace obywatelů Malostranských s písemnau prosbau o pokračowání w začatých wojenských krocích. Mezitím došla dw. komissařů zpráwa, že netrpěliwost a newůle wojska na lewém břehu stále roste, a že dosáhne stupně powážliwého, složí-li kn. Wind. komando. Uwažujíce tuto welkau nebezpeč a nemajíce se strany města o wykonání wýminek podaných od dw. komisse žádné jistoty, uzawřela dworní komisse, pustiti swau auřední činnost a žádati kn. Wind., aby přejal opět gen. komando; což se stalo. ( Wiz N. N. 3. ozn. dne 16. čerwna. ) Sotwa se toto ohlášení uweřejnilo, přišla s wečerem 15. čerwna opět deputace paní a mužů z města, u autorit zemských a komissařů dw. kom. od 15. čerwna. – Mezítím se se Star. města střílelo znowu na wojsko Malostranské. Wojsko odpowědělo malau a hrubau střelbau, při čemž dřewěné mlýny u Karlowa mostu granátem zapáleny, s wodárnau wyhořely. Též se hodily dwě pumy ( bez paliwa ) do města, které w powětří praskly. Dne 17. čerwna ráno přišly k zemským autoritám a k dw. komissí opět deputace. Jedna ze Starého města Prahy, kde byli nejwážnější měšťané, a druhá z Boleslawského a Bydžowského kraje, jenž prosili ustawičně: aby šla dw. komisse znowu na Staré město a zprostředkowala pokoj a pořádek w dobrotě. Dw. komisse šla we srozumění s komandujícím a gub. presidentem a snažila se mnoho hodin, aby dosáhla přijetí a wyplnění wýminek od zemských autorit určených. W celku se jim to podařilo. Barrikády se odstraňowaly a zbraň u majistrátu odwáděla. Co zemské autority we wyjádření města protokolně psaném nedostatečného našly, řekli deputací dne 17. čerwna wečír s wyjádřením příšlé. Při té příležitosti odpustilo se městu daní žádaných rukojmí. ( Dne 18. čerwna ráno odjela dw. Komisse. ) We Wídni dne 25. čerwna 1848. Mensdorff, gen. jízdy. Klecanský, c. k. dworský radda. Dod. Red. Časem swým podáme ke zpráwě této swá poznamenání, wyswětlení, námítky, oprawy atd.


28. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [satirické zprávy], Autor: Havlíček, Karel
* – * Čtenářům našim musíme přede wším oznámiti, že we Lwowě wychází časopisek německý, nazwaný „ Leseblätter “, tištěný na papíře podobném režné košili, pod redakcí rownež tak režnau p. Max. Reinaua. Tento režný časopisek přináší nám w letošním 82tém čísle také následující spráwu: „ Ein böhmischer Schriftsteller heisst – Nierensaft. Wie kann da bei einem Zuschauer ein Gefühl in dem tragischen Sinne (!!? ) erweckt werden, wenn er denkt, dass der Dichter Nierensaft heisst? “ Podíwejme se, jací lidé si již s námi posměwawé žertíky tropiti počínají! Nepotřebujeme dodati, že celý tento newčasný strach o naše tragické obecenstwo powstal jen z newědomosti slawné redakcičky, která si, jak se dobře pamatujeme, napřed sama ( newíme již w kterém čísle ) našeho p. Rirenšafta tak překrautila, a pak teprw wtipu swému na posměch Čechům uzdu pustila. * – * W čísl. 109. „ Journalu des Österreichischen Lloyd “ čteme pod článkem z Celowce ( Klagenfurt ) datowaným podpis spisowatele „ Jacob Scheliessnigg “. Kdož by w tomto přepodiwném přestrojení hledal poctiwého Jakuba Železníka? –! * – * Na jistém místě nalezáme weřejný mnohonásobný nápis: „ Dle wysokého nařízení c. k. českozemské říditelny od 13. Čerwna 1844 č. 34069 bude skrz nedowolený wstup na dráheň každý přestupník peněžitau pokutau příměrem okolostojičností 1. až 5. zlatých stříb. trestán, w případu platu nemožnosti na 1. až 5. dní do šatlawy uwržen. “ * – * Jeden dramatický spisowatel maďarský wybral si welmi mokrau látku ke truchlohře. Hodlá prý sepsati, aneb snad již má sepsanau truchlohru s titulem: „ Bor és pálinka “ ( Wíno a kořalka. ) – Požehnaný básník český, kterému napadne prwnímu sepsati truchlohru s titulem: „ Piwo “! * – * Císař Josef II. oswobodil diwadelní herce od wálečné daně; i přišla deputace poděkowati se za takowé wyznamenání. Císař se zasmál řka: „ Mýlíte se, panowé, oswobodil jsem Wás proto, že nepatříte k žádné třídě občanstwa; jednoho dne jste králowé, druhého žebráci. * – * W Paříži w jisté společnosti pokaušel Francauz německého spisowatele A. Weila wšelikými posměchy o německé řeči, prawě také mezi jiným, že jest to řeč pro koně. „ Proto se ji nemohau oslowé naučiti “ – odpowěděl Němec. – Ipse, wtip se, jak říkáme. * – * Jaké náboženstwí by se nejlépe hodilo pro lenochy? Odpowěd: W neděli křesťanské, w pondělí starořecké, w auterý perské, we středu assyrské, we čtwrtek egyptské, w pátek turecké a w sobotu židowské; aby měli totiž každý den swátek a nemuseli nic pracowat. * – * Doslýcháme náhodau, že nepředwídaným neštěstím uhořel w Pardubicích jeden wýtisk našich Nowin a Wčely. Poněwadž se tam takowé elementární neštěstí již letos po druhé přihodilo: nabízíme se zawésti assekurací, jejížto comanditu snad by přejal w Pardubicích horliwý zastawatel a přítel náš jistý Medicinae Doktor, zač bychom my ( kdybychom chtěli ) mohli spisy jeho známých wychwalowat, a žádný nehanět!


8. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Literární oznámení, Titulek: Česká kuchařka., Autor: Havlíček, Karel
Česká Kuchařka aneb knížka wšem i zběhlejším kuchařkam prospěšná, w které se dočísti mohou, jakby za malý peníz co nejlepší a neyskwostnější jídla se ustrojit dali. Složená od Anéžky Špendlikářowy. Pokawad žaludek lidstwo na welikau potřebu jídla upomínati nepřestane, zůstanou wždy knihy podobného druhu prawým pokladem každé literatury. W dobře zawedené bibliotece by owšem naše česká kuchařka chyběti neměla. Bez žertu řečeno se w ní podáwá w krátkosti a srozumitelně nawedení a zprawowání kuchyně wůbec, a wzadu na 9 přidaných tabulkách wyobrazení, kterak se hostinský stůl w rozličných případnostech zřiditi a přistrojiti má. I napřed jest pro zwýšení chutě celá kuchyně i s kuchařkou tak čistě wypodobněna, jak by býti měla. Cena: 16 kr. stř.


10. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Die deutschen Hegemonen, Autor: Havlíček, Karel
Die deutschen Hegemonen. ( Pokračowání. ) Na Labi okázal nejlépe Němec, jak on křesťanstwu rozumí. Tu počal markrabě Gero obracowání na wíru hostinau, při které 30 slowanských knížat, swé hosti, powraždil, a Jindřich Ptáčník, Otto Weliký, Jindřich Lew, Albrecht Medwěd a Bernard Sasík pokračowali w tomto křižáctwí proti slowanským psům Saxonům voce Slavi canes vocantur. Helmold č. 16. se swatau horliwostí, jejížto swětský aučel ani německy zaslepeným očím Dithmora Merseburského, Adama Bremenského a Helmolda neušel Takto píší staří němečtí letopiscowé:.... Slyšel jsem také, žeby byli Slowané již dáwno beze wší pochybnosti na wíru křesťanskau obráceni, kdyby nebylo lakomstwí Sasůw, kteří radějí wybírají poplatky, nežli by národy obracowali na wíru. A přece ani nepozorují tito bídníci, do jakého nebezpečenstwí se uwrhli pro toto swé lakomstwí; oni nejprwé pokalili wíru křesťanskau swým lakomstwím mezi Slowany, pak podmaniwše jo je swau ukrutností, přinutili je k autěkům, a nyní opowrhují blahem těch, jenž by wěřii chtěli, peníze jen od nich wynucujíce, a kdybychom jen wíru od nich žádali, již by oni blaženi byli, a my bychom měli pokoj. ( Adam Bremen. III., 25. ) — Tentýž kníže ( Bernhard ) utlačujíc swým lakomstwím ukrutně národ Vinulůw, přinutil je k pohanstwí. ( Helmold 1. c. 16. ) — Kníže saský Bernhard we zbraní sice udatný, ale lakomstwím celý nakažený, podmaniw sausední Slowany buď wálkami buď smlauwami, takowé poplatky jim ukládal, že ani nepomněli na Boha, aniž kněžím w něčem nakloněni nebyli. ( Tamtéž k. 18. ) — Ale náboženstwí křesťanské a obřady w chrámech málo nalézaly příwrženců, poněwadž w tom překáželo lakomstwí knížete a Sasůw, kteří wšechno schrabujíce netrpěli, aby buď kostelům nebo kněžím něco zůstalo. ( Aamtéž k. 19. ) — Knížata ( němečtí ) rozdělili se o peníze. Na wíru křesťanskau se při tom ani newzpomělo... z čehož poznati lze nenasycené lakomstwí Sasůw, kteřížto wynikajíce we zbraní a umění wálečném nad ostatní sausední národy wždy wíce si hledí ukládání wětších poplatkůw, než aby Bohu duše získali. Sláwa křesťanstwí byla se by usilowáním kněží již dáwno mezi Slowany royšířila, kdyby nepřekáželo w tom lakomstwí Sasů. ( Tamtéž, k. 21. ) — Slowané swrhli osbrojenau rukau jařmo otroctwí, a s takowau wytrwalostí hájili swobodu, že raději wolili umříti, než by přijali jméno křesťana, anebo dáwali poplatky knížatům saským. Tuto hanbu způsobili si Sasowé sami sobě swým nešťastným lakomstwím, neboť dokawad bylí mocní a často wítězíwali... utiskowali slowanské národy, jež wálkami nebo smlauwami sobě podmaňowali, takowými poplatky, že trpkau nutností byli přinuceni, aby odoláwali zákonům božským i otroctwí knížt. ( Tamtéž k. 25. ) — Knížata naši chowají se s takowau krutostí k nám, že pro poplatky a nesnesitelnau porobu wíce si přejeme smrti nežli žiwota... Každodenně býwáme podwádění a utlačowáni až do posledního eechu. Kterak tedy máme přilnauti k tomuto nowému náboženstwí, abychom stawěli chrámy a přijímali křest, jimiž se nám každodenně naznačujn wyhnanstwí? Kdyby jen ještě bylo místa, kam bychom utéci se mohli. Přejdeme-li přes Traveou, hle tytéž nehody tam na nás čekají; přijdeme-li k řece Panis, není lépe. Co nám tedy zbýwá, než abychom opustili zemi, plawili se po moři a bydlili w jeskyních atd., a to s ukrutností, kterau může jenom Wuttkowská filosofie osprawedlniti. Slowané podrobili se nowé wíře a dani císařské, která s ní, že od Němců přišla, newyhnutelně spojena byla; jenom žádali, aby jim bylo řízení domácích swých záležitostí ponecháno, a aby byli ušetřeni od německého rozdělení na Gaue, co byl již tenkrát spůsob demarkace. Ale ačkoli byly tylo wýmínky křesťanské, přece nebyly germanské, a proto jsau zawrženy. Ani to nepomohlo, když slowanský král Gottschalk sám se stal apoštolem kříže, a chtěl aspoň swému lidu srozumitelné učiniti naučení, we jménu kterého byl wražděn; když se pokusil o to, aby strašliwě temnau němčinu biskupů a missionářů přeložil do domácí jasné slowančiny. Tato srozumitelnost nelíbila se Němcům; neboť jim bylo ewangelium jako diplomatický spis Bülowský, čím nesrozumitelnější tím užitečnější: církew se mu zdála jen tenkrát pewně založena, když ji na hřbitow Slowanů pobitých postawil, a kříž jen tenkrát wítězný, když wztýčen byl nad hroby! Také na Wltawě usadil se Němec pod přilbicí křesťanstwa. Cizí německý paustewník Günther, jenž se byl ze swěta wzdálil, aby nebi slaužil, zachowal w sobě přece ještě tolik swětsko-německého smyslu že slaužil císaři německému jako wyzwědač proti českému Břetislawu, a Spitihněw musel slowanské knězstwo ze země wyhnati a místo něho německé usaditi. Od té doby opautal feudální germanismus nešťastné Čechy swau křesťanskau sytí; kostely, staly se pewnostmi německými w této zemi, a ani tak mocný král jako Otakar nemohl se ubrániti. K tomu přišla ještě brzy německá dynastie na slowanský trůn český; Jan Luxenburský by byl již málem swé slowanské králowstwí za německé hrabstwí prošachrowal, ba i koruna německých císařů, kterau si národ český na hlawu posadil, byla pro něj jen korunau trnowau. Ďábelské pomíchání křesťanstwa s němectwem podařilo se zde tak dobře, že se nemohlo již ani mysliti na zwelebení národu bez odpadnutí od církwe, a že wlastenec Hus, když wystaupil proti německým utiskowatelům, musel bojowati s německými biskupy, a že, kdo chtěl býti Čechem, musel se státi kacířem, a že se i Wlaidislaw Jagělowec proti powinnostem katolického knížete, a že on, který způsobil spojení s pohanskými Litwiny, báti se musel spojení s kacířskými Čechy! Husitstwí kléslo, ale s ním také český národ, a konec dowršil řád jezowitský jenž jsa kosmopolit jako Němci, hubil zároweň s kacířstwím i Slowanstwo a katolická učení zároweň s památníky národního jazyka do plamenů házel. Na Wisle a Wartě byli owšem Slowané šťastnější, že křesťanstwí hned přijali; a slowanský apoštol Wojtěch ušetřil jim, že si nemuseli dát náboženstwí lásky a snášeliwosti od Němců ohněm a mečem wštípiti. Awšak neodřekl se germanec toho, aby i w těchto krajích zasíwal blažené símě swé politické theologie, a polský kníže Konrad Mazowecký byl tak dobrosrdečný, že německému řádu tehdy ze zaslíbené země wyhnanému a bez domowa potulujícímu hranice swé říše otewřel. Tento německý řád, jehožto prwní slib byl chudoba, započal hned činnost swau w Polsku takowýmto spůsobem. Hermann von Salza, jak mile wstaupil do Polska, hned se dal od německého císaře powýšiti za knížete říšského a přijal léno od něho na wšechny země, které dobude — zrowna tak, jak dekretowal německý Bundestaat, že jest Poznaň, která ani do Bundu nepatřila, německau pewností; we welikých přivilejích, která kníže Mazowanů řádu udělil, widěl tento hned práwo k wrchnímu panowání — zrowna jako teď páni Welcker a Wutke we swobodách které Polsko swým německým spoluobčanům udělilo, widěli práwo k demarkaci. Tak se wzala hned na počátku Polákům Chelmská země a Dobrzyn, pak se wyšachrowal Michalow, a Lokietek byl ošizen o Pomoří. Nadarmo napomínala římská kurie k nawrácení odcizené země, nadarmo ustanowila saud a dala křesťanský řád do křesťanské kletby. Neboť u německého řádu tehdá jako nyní u německého parlamentu osprawedlnil „ pud na wýchod “ wšechny zločiny. A tento pud měl před sebau weliké pole a weliké plány. Neboť za impertinentně křesťanským Polskem ležela posud skromně pohanská Litwa, weliké pole pro německo-křesťanskau propagandu; a již číhal w Kurlandsku řád mečowý na wýdajné křižáctwí. Litewský kníže Mindowe hleděl sice bauřku odwrátiti a přijal křesťanstwí; ale Němci newěřili jeho prawowěrnosti, pokud oni sami neměli jeho zem w rukau, a ačkoli jim Mindowe po swé smrti celau říši upsal, přece již za jeho žiwobytí chtěli kus po kusu zděditi, tak že nešťastný nowokřtěnec zase musel k pohanstwí se obrátiti. Následník Mindowa Giedymin hleděl se těmto nebezpečným dohazowačům křesťanstwa wyhnauti, a obrátil se zpříma k papežowi, aby byl pokřtěn; ale nemecký řád wynasnažil se wšemi prostředky, aby to zamezil, a zawraždil i křesťanské mnichy, kteří učili w Litwě křesťanstwí bez jeho patentu. Tu se spojil Giedymin s Polákem Lokietkem; rowina Plowecká byla swědkem německé hanby, a brzy stala se náboženská i politická unie mezi Polskem a Litwau. Králowna Jadwiga podala se swau rukau knížeti Jagielowi křesťanský kříž a polskau korunu, a Litwa přijala od Polska wíru, ústawu a swobody. To se owšem nelíbilo křižákům, a wynasnažili se wšemožným spůsobem tuto unii osočiti; rozesílali posly k papeži a ke wšem knížatům, aby Jagiella očernili. Ale nikdo se nedal omámit, a když tedy slowa nepomohla, chopili se meče. Byl to prawý božský saud ona bitwa u Grunwaldu, která zawdala moci řádu poslední ránu, ačkoli byl Jagiello tak špatný politik a tak dobrý Polák, že welíkomyslně jednal a přemoženému nepříteli swobodu darowal. Pak klesal řád až k Toruňskému míru; a když se widělo, že obchod w křesťanstwí se již newyplácí — liquidowala weliká křešťansko-germanská agentura, a země dobyté pod firmau katolictwí rozdělili si pod firmau reformace mezi sebe! Tak weliké wěci učinil meč wíry w rukau německých. Brzy wšak otupěl, a skrze reformaci docela zdřeweněl; tu se chopil německý Hamlet jiné zbraně w sauboji se Slowanem. Na místo wíry nastaupila civilisace, a filosofická spekulace pokračowala we wýdělcích, které křesťanská započala. Co se nesnášeliwé wíře proti slowanské zemi nepowedlo, to se poštěstilo snášeliwé civilisaci. We jménu tolerance dráždil Friedrich II. odbojné dissidenty w Polsku; we jménu civilisace spojil se s císařownau ruskau Kateřinau proti sarmatskému ( polskému ) barbarstwí. Tu se wztýčil národ w nebezpečenstwí a měl w sobě ještě tolik přirozené síly, že udělal konstituci od 3. máje — konstituci, jakau tenkrát neměl žádný národ, konstituci, která neměla jako nynější hned při narození sauchotiny, nýbrž dobrý zárodek dalšího pokroku, konstituci, která nesnižuje wšechno, jako nynější ( zkažená ) demokratie ke swé prostřednosti, nýbrž powyšuje wšechno k prawé wzdělanosti, a která nehledá rownost w nedostatku zásluh, nýbrž w důstatku jejich. Ale tato wlastní slowanská civilisace byla civilisowaným Němcům zrowna tak protiwná, jako dříwe křesťanským Němcům wlastní slowanské křesťanstwí. Pruský král sice zaručil našemu krái Stanislawu udržení konstituce od 3. máje — zrowna jako welministr křižácký Mindowowi křesťanstwí. Jenom lže byla tenkrát zráda šťastnější a že místo bitwy Grunwaldské padla bitwa u Maciejowic. Chcete-li najíti slowo proto w morálním swětě, co je we fysickém aqua tofana, pro staw wěčného umírání a každohodinného krwácení, laookontského zápasu s hady a herkulského samospálení; pro staw, kde se obět wěčně třese pod sekerau, neslyšíc jiné útěchy nežli Vae Victis! kde se to „ umírání a nemožení umřít “, které náš básník tak strašliwě popsal, skutečností stane.... ejhle! toto slowo jest nalezeno a u Slowanů mu říkají: německá civilisace. Podwázali Slowanu poslední žilu a odňali mu samému chuť k žiwotu; nožíkem rozlízawé kritiky roztrhali nerwy jeho národních a náboženských pozůstatků; lžiwau a alexandrinským hlaubalstwím pokaženau historii pokazili jeho minulost wěčným poručnictwím, oněmili jej a olowněnými cizými zwuky ochromili mu dokonce jazyk; zrádně wypočteným wychowáním učili již malé dítky bez pomyšlení slabikowati, prokletí na swé otce, a filosofii, která wšechno osprawedlniti dowede, naučili je wymluwiti si bezpráwí jim učiněné; ustawičným pronásledowáním přiwedli jej tak daleko, že mohl jen woliti mezi tělesnau a dušewní samowraždau; skrze kolonie civilisující wyhnali i wlastní otců jeho swaté kosti, a skwělau industrií wyhladowili jej poznenáhla a ožebráčili; newiditelnými nitkami opletli jej tak, že newidí swého nepřítele a proti wlastní swé krwi brojí; skrze české bürokraty w Haliči a skrze haličské w Čechách, skrze chorwátské w Ilyrsku a ilirské w Chorwátech, skrze welkopolské w Horním Slezsku a hornoslezské we Welkopolsku naučili kmeny, aby se obapolně nenáwiděli; skrze zwláštní systém patriarchálního panstwí rozdwojili syny jedné matky, bratry ozbrojili proti bratřím, a pak se ujali z dworního kanceláře we jménu wůle národu a souverenity jeho palice Szely.... To bylo usilowání a působení německé civilisace we slowanských zemích! Péro Tacitowo by se zhrozilo psáti tajnau kistorii této civilisace, oko Thukydida zblaudilo by w pátrání po tomto krtkowým podzemním podrýwání, které pozorujeme nad zemí jenom z ruin. Německá civilisace nadělala dušewních a fysických proletářů z celého národu w Čechách, w Haliči, we Welkopolsku, wMazowsku a w Horním Slezsku a wrchol jejich sprawedliwosti jest onen wýrok pruského státníka, „ žeby se proti typhusu w Horním Slezsku nadarmo hledaly prostředky, poněwadž toto plemeno patrně k wyhynutí jest určeno! “ ( Pokračowání. )


22. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [polemika], Autor: Havlíček, Karel
— Prager Zeitung je w čísle swém 275 od 21. list. welice nespokojena s naším dopisowatelem z Dalmatska we Feuilletonu, a wypočítáwajíc wšechno to, co wláda rakauská pro Dalmatsko učinila, shrnuje wšechnu winu nepodaření na obywatelstwo slowanské. Náš dopisowatel jest daleko, a Bůh wí, přijde-li mu Prager Zeitung před oči, proto powažujeme za powinnost swau zastati se o něho alespoň na krátce. My wycházíme w politických záležitostech wždy od té zásady, že se schopnost a zásluha wlády nesmí měřiti dle dobré wůle a pokusů, nýbrž dle skutečného podaření. Podíwejme se na Dalmatsko: jestli je skutečně w tak špatném stawu, jak se to popisuje w našem Feuilletonu a jak to též ani neupírá p. spisowatel článku onoho we wládních nowinách, co to platno wypočítáwati wšechny dobré aumysle a pokusy wlády? Skutečnost ukazuje, že se tyto pokusy nepodařily, a z toho zas wyswítá, že nebyly okolnostem přiměřené a praktické. W politice se wšechno měří jenom podle zdaru, a co se nepodaří, je špatně uděláno! Když jest zem we špatném stawu, jest to wždy hlawní wina wlády: či má ještě kdo jiný za to odpowídati? Již dosti dlauho jest Dalmatsko pod berlau rakauskau, a ještě se jeho staw téměř w ničem nezlepšil: patrno tedy, že se wláda neuchopila přiměřených k tomu prostředků. Owšem pauhé uniformowání province, zawedení ústawů protiwných národnímu duchu, ignorowání hlawního národu atd. — to nejsau nikdy cesty ke zwelebení země.


5. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Beseda měšťanská]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. – Beseda měšťanská. Naše beseda měšťanská počíná s tímto měsícem druhý rok swého působení. Za příští tuto zimu musí se rozhodnauti, zdali naše weliké naděje a očekáwání o tomto krásném ústawu sanguinické byly aneb prawdiwé. Dosawad jenom ( nechceme ani sobě ani jiným pochlebowati ) w dušewním smyslu vegetowala, byla dobrá restaurace s dwěma paradními pokoji, t. j. conversačním a čítárnau. W čítárně ale by se mnohem wíce a rozmanitěji čísti, a w conversačním pokoji mnohem wíce a mnohem, mnohem wážněji conversowati mohlo než posawade. Jak doslýcháme z dobrých pramenů, nastanau s tímto nowým ročníkem i mnohé oprawy, na které se srdečně těšíme. Neméně potěšitelná jest ona okolnost, že mnoho nowých audů již přistaupilo, a jak slyšet, ještě přistaupiti míní. Na každý spůsob ale může naše Pražské statečné měšťanstwo, budeli jen chtíti, ústaw ten powznésti na onen stupeň dokonalosti a sláwy, jak jest dostojno naší staré Prahy. Zde jest již wšechno zůstaweno naší wlastní příčinliwosti, a pakli že se nepowede, nemůžeme si na jiného stěžowati než sami na sebe. Patřme jen na jiné ústawy podobného spůsobu buď w cizozemsku neb i w Rakauských zemích, a uzříme jistě dobrý příklad. Tak ku př. držela se dne 5. Října roční weřejná schůzka w Nowosadské srbské čítárně ( na spůsob naší besedy ) w Uhřích. Dopisowatel o ní mluwí we Slowenských nowinách s welikým nadšením, kterak wšelicí stawowé o její prospěch a zwelebení starostliwau péči wedau. Sám J. Excell. metropolita ( arcibiskup srbský ) Rajačić byl přítomen, a krásnau řečí napomínal společnost k lásce a swornosti we záměru společném t. j. oswícení a wzdělání národu swého, jako též aby se wšelikého politického podezření warowali. Pak se jednalo o dosawadní činnosti její, o překážkách, které se až posawad do cesty kladly, o bídném stawu wzdělání lidu Srbského, o nedůstatečném wychowání atd., samé wážné i předůležité wěci, o kterých by se i u nás mnoho mluwiti dalo. Účastenstwí obecenstwa Srbského bylo weliké, neboť kromě 16 časopisů nakaupilo se za ten rok minulý mnoho knih a uhospodařila se znamenitá suma peněz k základní jistině.


28. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Medvěd, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Nedwěd. ( Pokračowaní. ) Když kněžna wešla do sálu, zawál na ní aromatický blahowzduch swětského, swátečního žiwobytí. Udušený cit swětskosti probudil se w ní opět w býwalé sile; příwětiwě se usmála na důstojníky a šwiháky hrnaucí se ji přiwítat, a nestačila ani odpowídat na jejich otázky, prosby a wýkřiky. Kněžno! Ach kněžno!... Jaké překwapení! Jaké štěstí! Jak dáwno neměli jsme štěstí wás widět! Prwní walčík! A mně druhý walčík! – A mně mazurku! – Ach kněžno, nedoufali jsme, že wás zde najdeme. Toť je prawá slawnost! – Kněžno! Mně kadrilu, třeba osmau, nemůžete? – Tedy třeba extraturu we walčíku. A wšichni ti oficíři byli tak hezky staženi we swých uniformách, a šwiháci tak důwtipně wymyslili swůj letohradní oblek, náprsníky jejich tak skwěle se blyštěly, fraky měly tak zaufalý kroj, na šátkách skwěly se takowé fantastické kwěty, že bylo až milo hledět. A najednau se kněžna ohlídla... W kautku, shrbený u zdi, tiše stál nedwěd. Široký černý frak jeho byl, jak se zdálo, šit podle nějaké starottatické pohowky. Široké rukawičky přetwořily jeho ruce w nespůsobilé nedwědí pracky, a k doplnění wšeho neštěstí bílý naškrobený krawatek, s mašličkau w spůsobě motýla, nemilosrdně jej dusil na krku, ukazuje na sobě w týlu ohromnau ocelowau přesku. Kněžna se ulekla a zčerstwa se obrátila. Zlobila a styděla se. Kníže Muchrobatow neopustil ji ani na krok. „ Wíte, kněžno “, prawil, „ w Gasteině je dlauhá chwíle, w Franzensbruně je dlauhé chwíle, w Hanawě je dlauhá chwíle; ale tak dlauhá chwíle jako zde jsem ještě nikdy nezakusil. Žádná swornost w společnosti, žádná jednota. Zde jsau lidé žiwi, jako by je wšechny hlawa bolela. Budete se mnau tančit mazurku? „ Račte “, prawila kněžna. „ Řekněte mně, prosím wás, jaký je to kukuč tamhle w kautě? – Zdá se mi, že jsem jej kdesi widěl... “ Kněžna se začerwenala. „ Pomyslete si, držel jsem tu figuru za slaužícího, přišel jsem k němu a řekl: „ nařiď, hochu, mému kočáru, aby jel domů. “ On na mne wywalil oči a tak se na mne díwal, jako by mne chtěl polknaut. Musí být zlostný! “ W tuto chwíli sestawowala se francauská kadrila, a jeden skwěly pár neměl žádný protějšek. Domácí pán, dohlížející na řádný běh swé slawnosti, šel hledat potřebný pár; ale wšichni tančící byli již zadáni. W kautku jen smutná seděla přezralá již slečna, kterau již od nepamětných dob wždycky o bále bolíwala noha, a za ní tiše stál nedwěd. W okamžik popadl je oba domácí pán za ruce, wstrčil je naproti čekajícímu páru, a promluwiw několik zdwořilých slow odešel, nedaje nic na wzdorowání a wýmluwy. Nebylo žádné pomoci. Nedwěd počal se ohlížeti zaufalým okem. Zralá slečna příwětiwě se na něho usmíwala. Zdálo se mu, že by ji byl s to zaškrtit. Orkestr zahrál překrásnau kadrilu. „ A což, na mau wěru “, pomyslil si nedwěd, „ oč pak jsem horší než wšichni ostatní? A což by to tak těžko bylo, tak se krautit, jak oni se krautí? A ona tomu ještě tak chce?... Ať se jí stane po wůli! “ „ My začínáme “ řekla odkwetlá krásawice. Ó, je! Nedwěd se dal se zaufalau odhodlaností do skoku, a dupal s tak podiwnými posuňky, s tak úplnau nepowědomostí w taktu a we figurách kadrilních, že jeho dáma, ačkoli tolik let netancowawši, stawila se uraženau, a kolem nich mezi tancujícími nastal smích a šeptání. „ Podíwejte se pro Boha! Co je to? kdo je to? A to by člowěk smíchem umřel! – Podíwejte se mu jen na ruce. Jak sem jen takowého člowěka 238 mohli pustit? Toť je podiwný nápad! – Podíwejte se, jaký skok!... a ještě... Wida, teď se docela zmátl, a balansuje s pánem wedlejšího páru... Hlasitý smích počal se šířit po celém sálu, tak že ku konci kadrily nebylo se wšech stran slyšet nic než wtipy a posměšky. Ubohý nedwěd utřel si šátkem pot z čela, a wzhlednul na kněžnu, ona se rychle a mrzutě od něho odwrátila. „ Powězte mi, prosím wás “, zeptal se jí domácí pán, „ proč jste si přála pozwání takowého podiwného tanečníka. “,, Odpusťte “, – odpowěděla kněžna, „ on jest můj saused w letohradech, a prosil mne welmi, abych mu opatřila čest, míti přístupu we wašem domě. Nikterak jsem si nepomyslila... Wěru mrzí mne welmi... “,, Ó! nic neškodí... mne wždy welmi teší... Počala mazurka. Kněžna tancowala s Muchrobatowem a byla welmi líbezná. Bál ještě dlauho trwal; ale ona nezůstala do konce. Zawolala guwernantku a odjela. – Co si myslila w kočáře, newím; ale druhý den byla bledá a zamyšlená. Po obědě wyjela jízdecky, ale jen se slaužícím. Z mrzutosti počala šwihat koně. Kůň nezwyklý na takowé rány, zahryzl do uzdy a wznesl se jak wítr. Kněžna křikla, chytila se strachem hříwy, a již měla spadnaut; nebezpečí bylo weliké, ještě krok, ještě minuta a skoro jistá smrt. Ale po cestě běžel mladý člowěk a wrhnul se proti rozháranému koni. Kůň se w okamžení zastawil.... kněžna poznala nedwěda, a podala mu ruku. „ Wy jste můj ochránce! Wy jste mně žiwot zachowal! “ „ Neulekla jste se? “ ptal se pečliwě nedwěd. „ Wy jste sám žiwot swůj nasadil! “ „ Jaké štěstí, že jsem se zde nahodil. “ „ Jak mne milujete! “ pokračowala zamyšlená kněžna. „ Dowolila jste mně wás milowat. “ „ Ano... ano.... Jenom, wíte... prosím wás... netancujte nikdy francauskau kadrilu. IV. „ Slyšela jste? “ – „ Ne, a co pak, powídejte prosím. “ „ Ale wždyt se o tom wšude mluwí; kněžna, příbuzná známé hraběnky... “ „ Ó prosím powídejte. No což pak? “ „ Pomyslete si, zachází Bůh wí s jakým člowěkem, jezdí s ním weřejně jízdecky, a přiwedla jej na bál k Štětinowskému. “ – „ Ach ma cher, wždyť je to strašidlo! “ – „ Strašidlo, owšem, strašidlo, ale přece nebezpečný člowěk. Není úředníkem, nehledá nikde protekce. Jistě nějaký žid, taškář, – což pořádného bude, podskočný hráč, wyzwědač, aud nějaké tajné společnosti, něco takowého. Ubohá teta! Dobrá hraběnka! Jak se bude trápit! Jaká rána pro její aristokratickau wážnost! Ostatně musí se i w tom prawda powědít, že to na ni patřilo. Tak je naplněna hrdostí, že je ji směšno a mrzuto poslauchat. A nač se může pyšnit?... Oč je lepší než wšechny, než já?... Blázniwá stařena, oškliwá ženská! – A takowé jsau teď holky... “ Tak se mluwilo a roznášelo w kwětinowých baudách na petrshofské silnici. „ A to je žert “, říkaly nejhodnější. „ Jaký žert? “ odpowídaly záwistiwé, „ tak nemají žertowat holky! “ Mladí lidé se smáli. Stařeny krčely rameny, zapomenuwše na swau mladost. Zkrátka, pomocí kněžny našel se konečně pro mladé letní wyhnance předmět rokowání, tak že po obyčejných úsudcích o powětrnosti, bylo jenom slyšet komentáry a úwahy o staré tetce, o nesmírně hlaupé guwernantce, o nepowážliwé holce, a o mladém chytráku. Ale to je málo. S petrshofské silnice donesly se tyto řeči rychlostí blesku do Petrohradu, přeletěly wšechny ostrowy, donesly se po železné dráze do Cárského-sela, do Pawlowska, a podiwný žiwot kněžny s nekřtěným židem, trestaným již pro zlodějstwí, stal se předmětem wšech rozmluw. Sama kněžna nic o tom newěděla. Obětí jsauc wlastní dowádiwosti nemohla si sama wyswětliti swé city. W náružiwosti její bylo tolik oprawdiwé síly, a zároweň tolik newázané diwokosti, že jí často býwalo auzko, strašno a těžko u srdce, tu zas weselo w mysli. – Ona také milowala, a wšak stydíc se jaksi před swětem a před sebau samau: ale jeho láska byla nezkončená. Nejen že byl wždy hotow dáti za ni žiwot swůj, ale počal také již pečliwě předěláwat celau swau bytost. Na jediné slowo kněžnino najednau se změnil w šwiháka, oblekl se dle nejnowější módy, udělal několik visit, byl také na dwau bálech, na kterých wšak netancowal, – a nikdo nemohl pochopit, jak těžko mu to přicházelo. A wšak při wší pečliwosti swé byl přece směšný we swém nowém spůsobě, mladí swětáci pronásledowali jej swými úsměšky, a ubohá kněžna styděla se před swětem za swého milence, ana přec o samotě byla hrdá na jeho lásku a šťastná. Ale jaká pomoc? Swět hledí na zewnějšek, a zewnějšek nedwěda w saloně byl k pláči. K doplnění neštěstí swého to sám citil, a srdce se mu zaléwalo krwí, když pozorowal, že kněžna žertowala s módnými šwiháky, a pečliwě se wyhýbala jeho smutnému pohledu. Owšem, když byli sami dwa, byli opě šťastni; ale tyto doby šťastné byly jenom pro něho beze mraku. U kněžny již se wkrádal jakýsi obtížný cit nedůwěry a neupřímnosti. Počala mluwit o spůsobech, o překážkách, o okolnostech, na které on ani nepomyslil. Tak prošel měsíc... Kněžna byla jeden den wesela, druhý smutná, tu měla naději, 239 tu zas litost: ale nejwíce ji mučila nejistota, kterak se zkončí její romantická láska – a zkončila se welmi obyčejně. Hraběnka se nawrátila. Jako kawky sletěly se k ní se wšech stran známé a příbuzné, a každá pod rauškau účastenstwí wyprawowala jí podiwnau powěst o známosti její sestřenice. Hraběnka wyslechla wšechno s úsměwem, prawila, že o wšem wí z psaní sestřenice ( která jí ani řádku nepsala ), že to wšechno je hlaupost, že nestojí za powšimnutí, wymyslila si celau powídku, které jak obyčejně žádný newěřil, wyjewila dosti urážliwými slowy wděčnost swau za takau pozornost, zůstala dlauho o samotě s knížetem Muchrobatowem, a poslala zwlášťního posla ku knežně. ( Pokračowání. )


19. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: [Z Kostelce u Náchodu - poznámka]., Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Tuto spráwu, ač místní jest, podáwáme přece čtenářstwu, snášejíce se úplně s míněním p. dopisowatele, že jest dobře takowými slawnostmi w lidu wzbuzowati nějaké wyšší myšlénky a historické upomínky, aby duch z obyčejné wšednosti poněkud powýšen byl, a proto myslíme, že welice záslužno jest, použíti každé whodné příležitosti k podobné nějaké slawnosti. Red.


8. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraničné zprávy., Titulek: [Šlesvík Holštýn.], Autor: Havlíček, Karel
Zahraničné zpráwy. W Němcích. Šleswík-Holštýn a Holštýn-Šleswík, Eduard und Kunigunde, Kunigunde und Eduard – pořád ještě straší w německých nowinách. Nebylo toho dosti, že srdnatí mužowé ze wšech kautů Německa poslali adresy k Šleswicko-Holštýnským, dodáwajíce jim smělosti proti králi Dánskému – nastaly krutější časy, i ženské chopily se 364 – ne meče ale per a papírä a napsaly adresu. Hamburské hrdinky totiž napsaly ženám hrdinů Šleswicko-Holštýnských statečný dopis, w kterém jim za projewené již hrdinstwí jejich mužů slušnau pochwalu a uznalost projewují, napomínajíce je, aby i o budaucí statečnost pánů manželů swých péči měly. – Jaké štěstí, že jest práwě wynalezena střelní bawlna! Tu budau moci německé dámy, až wojna s Dány nastane, ze wšech swých zbytečných šatů munice nadělati, a powážímeli, jak mnoho dámy zbytečných šatů míwají, musíme nahlídnauti, že w německé říši nebude nedostatek munice!


31. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský deník, Titulek: [Zpráva o besedě, která proběhla 27. ledna], Autor: Havlíček, Karel
Havlíčkovo autorství je nejisté – Beseda držána dne 27. Ledna w obnoweném konviktském sále, kterážto s družkau swau druhau Unorowau dohromady má býti náhrada za letošní český bál, překwapila nás zajisté pěknau ústrojností a hlučnau náwštěwau. Powážímeli, že téhož dne byly také na Smíchowě a w Karlíně české bály, budeme se wěru diwiti, odkud se již tolik horliwých tanečníků a tanečnic nabralo. Wýbor postaral se o wšechno, čeho zapotřebí jest, jak náleží dobře: nejwíce se nám ale zawděčil několika milostnými zpěwy slečny Gaučowé, které celau společnost k hlučnému potlesku powzbudily, tak že na wšeobecnau žádost ještě jednu národní píseň ( Ach! není tu není ) připojila, welmi dojemně přednešenau. Společnost zůstala asi do 2. hodiny pohromadě. Hlawní přednost besed takowých před bály jest ta, že se nepřichází w tak skwostném oděwu, což zwláště o damách platí. Nám se ale ty příliš skwostné bály práwě z té příčiny nijak líbiti nechtějí. Pro pohodlí našinců podáwáme zde spráwu, že kancelář besed, kde wstupní lístky se dostanau, jest u p. Šumawského w č. 127–2 wedle Zlatého saudku, w druhé Hawířské ulici.


29. prosinec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: [Poučné články], Titulek: Kapitola o kritice. (Pokračování a Dokončení.), Autor: Havlíček, Karel
Kapitola o kritice. ( Pokračowání a Dokončení. ) Každé umění nese na sobě jakýsi znak nepochopitelnosti, jakési arkanum: ne snad že by oprawdu umělci mezi sebau nějakých cechowních tajností ukrýwali před obecným lidem, nýbrž jen proto, že umění wšeliké wyznačeno jest jistau neobmezeností, nezpautanosti, swobodau. Tato swoboda nmění welice již byla zle užíwána od lidí neschopných, kteří zwyklí jsau si swobodu předstawowati co staw nějaký bez wšelikých prawidel, beze wšech úwazků; kdežto přec wlastně zcela naopak swoboda w umění práwě nic jiného není, než weliké nezkončené množstwí rozličných prawidel, z kterých si práwě proto, že jich welmi mnoho jest, wybírati může umělec. A tak se tedy umění jen zdá býti bez prawidel, práwě proto, že jich tuze mnoho jest, která se tedy nedají do některé instrukce neb náwodu wtěsnati. Toto stanowisko jest předůležité při posuzowání uměleckých wýtworů. Wšeobecná stížnost umělců býwá 414 na pedantstwí, auzkoprsost, jednostrannost, školáctwí atd. swých kritiků, a musíme přiznati, že wěru sprawedliwá jest. Wyswětluje se dobře z wýše. Takowý kritik znaje sám jen několik prawidélek pokládá tuto swau zásobku za úplný codex, a nemaje tušení o nezkončenosti umění hotow jest wšude kacéřowati, kde se umělec dle jeho ( kritikowých ) prawidel neřídil. Prowedeme toto zdání swé prakticky, při čem se wšak pauze na poesii, jakožto nejwšeobecněji známé umění, obmezíme, dokládajíce jen tolik, že jest staw kritiky ostatních umění jako: hudby, malby, divadelního herectwí atd. mnohem bidnější ještě a temnější než poetické kritiky, ačkoli i ta ubohá jest z wětšího dílu. Obyčejně se říká, že jest umění samo w sobě ukončené, že má za účel jen twoření, že nemusí mít žádnau tendencí atd. To wšak jsau jak se zdá jen plané řeči, asi tak jako když státy jeden od druhého neodwislé jsau a samostatné, a wšak jen tak dlauho pokud jeden druhý nepřemůže. Totéž platí i o tendencí poesie. Snad mohau být poetické krásy, třeba by ani lidí na swětě nebylo: po takowých ale krásách také lidem nic není a býti nemůže. Mnohem praktičnější zdá se býti ta sada; že jest poesie proto na swětě, aby se lidem líbila. A to jest zrowna také nejlepší odpowěď na wšechno, co se kdy o tendenční poesii řeklo a říci může. Něco w lidské přirozenosti wěčně se opakuje a wždy stejné zůstáwá, něco se mění: něco se tedy wždy líbi, a něco jen časem. Na každý spůsob jest ale tendenční poesie lepší než netendenční, proto že jest wíc: jest totiž předně poesie, a pak ještě o něco wíc. Rozumí se wšak, že musí být přede wším oprawdu poesie, neboť špatná poesie s nejlepší tendencí přece nebude nikdy tendenční poesie. Že wšak jest smýšlení jakési, směr, zkrátka smysl w poesii něco jiného, než tendence, rozumí se samo sebau. Poesie jakož každý jiný čin rozumného člowěka zajisté musí míti nějaký smysl, nějaký směr: to wšak ještě není tendencí. Neníť wšechno co se o kterém básnickém díle napíše také kritika: ba ani každé posauzení nemůže se ještě kritikau nazwati. Kritikau jen tenkráte se posauzení nazwati má, když důkladně probéře dílo z umělecké sitránky Jsauť wšak skoro při každém básnickém díle jiné a snad časem důležitější stránky, které se posauditi mohau. Zmíníme se zde také příležitostně o jedné ne sice důležité, a wšak u nás w Čechách hojné stránce uměleckých díl. Každé umělecké dílo má tu newyhnutelnau Wlastnost, že od někoho sepsáno jest. Tento zas obyčejně má několik přátel, z nichžto jednoho požádá, aby někam do časopisu napsal něco o jeho knize; neboť každá kniha musí si jak na swět přijde některý časopis wzíti za kmotra, chceli šťastně žiwotem kráčet. Takowý tedy o posauzení požádaný přítel již před čtením wěda, jak asi o knize psáti má, newyhnutelně se pak namáhati musí aby něco napsal: což obyčejně nemíwá weliké ceny zwlášť w kritickém ohledu. Takowé „ kritiky “ mohly by se w krámích hotowé prodáwati na wybrání, a čtenář po takowém posudku méně wí o knize, než před ním wěděl. Též takowý následek mají jiného spůsobu „ kritiky “, které bychom nejraději šwiháckými nazwali. Jsauť to kritiky kde kritik wlastně w úmyslu nemá předstawiti nám onen spis kritikowaný jak jest objektiwně, kde na zřeteli nemá spisowatele knihy oné, nýbrž sebe samého. On koketuje w kritice sám, chce psát zanímawě, snáží se nejlepší nápady a wtipy swé wywěsiti do ní, a tak se stane, že napíše často spis dosti zábawný, ano i dobrý, leč ne kritiku. Objektiwnost jest wůbec na kritice auhlawní cnost: z prawé kritiky chceme poznat dílo samé a spisowatele jeho, chceme odtamtud nabýti odůwodněného saudu o schopnostech spisowatele a o ceně jeho plodu. A proto opět jest zwlášť za našich časů druhá auhlawní ctnost kritikowa weliká bibliografická známost, aby mu aspoň w jeho odwětwí wšechny poněkud wýtečnější plody wšech literatur známy byly, a tak půwodní dílo a opsané rozeznati mohl. Ačkoli sice dílu samému wýtečnost zůstane wždy swá, přece jest z ohledu na spisowatelowy zásluhy znamenitý rozdíl, jeli dílo jeho neb jiného. Za našich časů při tak nezkončeném počtu díl uměleckých básnických we wšech literaturách jest zajisté wěc nesnadná, stopowati literárního pytláka, když opatrný a při tom poněkud schopný jest. Zde by arci přede wším záslužno bylo, určiti hranice mezi půwodností a nápodobněním, kdyby ta wěc tak lehká a tak krátka byla, že by se wtěsnati mohla do tak newelkého pojednání. „ Nic není nowého pod sluncem “ slyšíme s jedné strany, a s druhé prawí se nám: „ Neníť jediná wěc na swětě, jenž by jiné rowna byla we wšem. “ Mezi těmito dwěma sadami leží naše prawda. Co umíme naučili jsme se od někoho, a udati hranici mezi napodobňowáním a půwodním twořením zůstane wěčně nemožno. Nejznamenitější umělci často užili patrně cizých myšlének, aniž jim to na ujmu wzato býti může. W praktickém žiwotě welmi dobře se rozeznáwá prawá zásluha literární od pauhé kopie, a zdá se welmi jisté měřitko býti na literární půwodnost samo společenské žiwobytí. Člowěk se nedokáže wždy přetwářiti, aspoň se nemůže w společenském žiwotě stawěti maudřejším než jest, a skoro wždycky se může wážnost, jakau kdo we společnosti požíwá, pokládati za nejwěrnější měřitko jeho literárních oprawdiwých zásluh.


8. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Pánům přednostům úřadů a magistrátů N. E. 395, Autor: Koc, Christian; Havlíček, Karel (překlad)
( Z německého přeloženo. ) Pánům přednostům úřadů a magistrátů N. E. 395. Emisáři wyskytli se w Boleslawském kraji, aby prowoláwali republiku a rozšiřowali anarchii. Nesmyslné počínání lidí w Praze, kteří se swým spáleným mozkem a potměšilým duchem wšechno překotiti chtějí, aby we wšeobecném zmatku se obohatili a moci nabyli, spolehajíce se na lehkowěrnau luzu, wyjewuje se w posledních dnech wždy patrněji. Wíme, že w Praze rota těchto zlosynů zbraní, jim k udržení pořádku a jistoty dle konstituční swobody udělených, opowážliwě k tomu užíwá, aby podpisy wynutila a tak wládu strachu započla. Wšeobecným opowržením, kterýmž tyto lidi každý prawý konstituční občan pronásleduje, propadli tito rauhači kletbě, třesau se před zákony a pomstau lidu a jeden po druhém opauští potají Prahu, aby we swé otčině pozár rozdechnul. Tito lidé daufají, že jejich řeči a pamflety pozornost zbudí, že sedláka a řemeslníka od práce odlaudí a četné nádeníky a dělníky we fabrikách šalbau a sliby do swých tenat přiwábí; oni myslí, že se wenkowani k tomu připrawují, aby stráže sestawowali s wýhlídkau na laupež a drancowání. Wím, že swého cíle nedosáhnau, poněwadž w celém kraji wážnost před zákonem a lásku k pořádku předpokládám a teprwa před několika dni příjemným způsobem se přeswědčil, že rychlé sestawení stráže pro ochranu pokoje a jistoty w okolí Semilském a Smržowském dostačilo, aby w této některými pamflety zbauřené krajině počínající spolčowání luzy po jmění swých spoluobčanů chtiwé přetrhlo. Stateční měšťané špatně čitelné t/ť Brandejsa nad Labem obořili se rozhorleně wčera odpoledne na dwa takowé buřiče, a poněwadž se k Boleslawskému krají ubírali a také z jiných stran emisáři a pamfleti do kraje přicházejí, činíme wšechny pány přednosty úřadů a magistrátů na to pozorny, aby bděli nad přísným zachowáním zákonů proti nakwašowání poddaných, proti spiknutí, zbauření, powstání a zemězradě, a jsem jist, že wšechny ozbrojené sbory měštanů, wšechny stráže pro zachowání jistoty a wšickni řádní lidé k tomu cíli aučinkowati budau, aby rolnictwí a průmysl chránili a pokoj zachowali, který je pro zachowání jistoty osoby a jmění newyhnutelně potřebný. W Mladé Boleslawi dne 3. Dubna 1848. Christian swob. pan Koc, c. k. krajský hejtman


23. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Vévoda z Palmelly]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. * – * W jaké lásce asi wéwoda z Palmelly u nowých swých přátel politických je, zkusila nedáwno jeho manželka. Wyjela si po městě, ale blízko kostela jednoho zastawil hauf lidu její wůz, a musela wystaupit, poněwadž prý jsau wéwodkyně ženské jako jiné ženské, o nic lepší, ať tedy chodí také pěšky. Před tauto potupau utekla se wéwodkyně do kostela, a zůstala tam až do pauhé noci. * – * P. Orr, jenž nedáwno w Angličanech zemřel, zanechal podiwnau poslední wůli, mezi jiným odkázal 800 lib. stř. ( 8000 zl. stř. ), z kterých auroky na čtyry díly rozděleny býti mají. Prwní čtwrtinu má wždycky na nowý rok dostat nejwětší a druhau nejmenší paní, třetí ta paní, která nejstarší a čtwrtau, která nejmladší při wdawkách swých byla. * – * W hostinci Valencienském položil při obědě společném jeden z hostí, který po železnici sewerní byl přijel, na stolici wedle sebe swůj tlumok; při placení ale žádal hospodský dwojí plat dokládaje diwícímu se hostu, že jeho tlumok jedno místo zaujal, které se zaplatiti musí. Host zaplatil; druhého dne ale přijda zpátky do téhož hostince opět tlumok wedle sebe položil, a z každé mísy hodný díl wezma do něho jej uložil. Hospodskému pak proti tomu powstawšímu odpowěděl chladně: „ Wčera nebyl můj tlumok hladowý a nejedl, dnes si musím škodu wynahraditi. “ U wšeobecném smíchu ostatních hostí, kterým pak wčerejší příhodu wyprawowal, ukládal pilně ode wšeho do tlumoku, a nebohý hospodský musel i kromě bolesti nad tím ještě neustálé úsměšky snášeti. * – * Rabín K...sky oznámil modlitbu o dešť, zakázal wšak obchodníkům obilním, přijíti na ten den do chrámu.


19. březen 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Prohlášení ústavnosti.], Autor: Havlíček, Karel
Wšichni wěrní Čechowé jak w Praze tak na wenkowě se tuto napomínají, aby ke cti nowé konstituce swoje německé firmy, štíty a wýwěsky zrušili a české si wiwěsili, aby se tak s námi wnitřně i zewnitřně stala důstojná změna. Wšichni prawí wlastencowé zwláště w Praze dbejte o to, aby také ti spoluměšťané, kterým snad tyto listy do rukau nepřijdau, o tomto napomenutí se dowěděli a brzy dle něho učinili; dokažme swětu, že Čechowé sice dwě stě let spali ale – newyhynuli! Předešlé číslo nowin bylo jen z části bez censury wydáno a toto jest prwní, které z cela swobodně dle swého srdce píšeme a wydawáme. Přátelé drazí! dobrodiní tohoto dostalo se nám jako we snu, kterak budeme užíwati swobody, zwyklí jsauce na uzdu censurní? Celá Ewropa hledí nyní na nás, ukažemeli se hodní swobody, nebudemli užíwati swobody nerozumně ke zlému. Dokažme, že jsme byli již dáwno pro dušewní samostatnost dozráli, držme se wážně, zmužile, aby snad zlomyslní nepřátelé swobody, kterých jest jistě weliký počet, neukazowali s ausměchem zlostným na nás, že nejsme hodni swobody. Mluwme a pišme zmužile prawdu, pokud k prospěchu jest národu, každý dle swého nejlepšího přeswědčení, co můžeme zodpowídat před Bohem, před dobrými lidmi a před swým swědomím, mluwme a pišme srdnatě, ale bojme se čestného úsudku rozumných a poctiwých lidí. Tak obstojíme beze wšech trestních zákonů a swobodný tisk poslauží nám k zwelebení wlasti, ne pak k roztržkám a ku potupě, jak by nepřátelé pokroku rádi měli.


4. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Venkov, Titulek: [Pro Boha, krále a vlast], Autor: Havlíček, Karel
Z Boleslawska dne 30. září. Wypadl čas, kde se našeho krajského města národní obrana ustanovila nechati poswětit praporce; protože dnešní den poslaužil k tomuto cíli. Na náměstí k wystawenému oltáři wyšla ozbrojená obrana s dawem díwajících, kdežto národní obrana Hradištská s českým welením přišla Mladoboleslawské wstříc. Teď se konala obět mše swatá. Brzy na to zawlál prápor po jedné straně w černožluté obrubě rakauským orlem, po druhé pak se dwauma lwy, jeden w modrém, druhý w čerweném poli s okrauhlým nápisem w čerweno-bílé obrubě: 1848. Pro Boha, krále a wlast! Jest to překlad známého pruského Treubundu: „ Für Gott, König, und Vaterland! “ hodící se wšak welmi špatně za nápis konstituční. W slowě „ wlast “ obsažen jest i král, který jest též audem wlasti, a proto má wždy dle zdrawého rozumu „ wlast “ předcházeti. Red. Ku konci slawnosti nastaly obyčejné radowánky.


14 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Josef Jelačić, bán Trojjedinoho králowstwí Chorwátska, Slavonie a Dalmatska, Autor: Havlíček, Karel
Josef Jelačić, bán Trojjednoho králowstwí Chorwátska, Slavonie a Dalmatska. ( Dokončení. ) W takowémto spůsobu sešel se Jelačić s císařem dne 19. čerwna. Deputace wstaupla před shromážděný dwůr, a bán měl k nim řeč, w níž ohniwými slowy líčí wšechnu nadšenost swého až k smrti wěrného národu. Celá císařská rodina slz wyléwala; nyní welikodušnost, ušlechtilomyslnost a důležitost muže ještě před málo dny za zrádce prohlášeného poznal dwůr wůčihledě. Dwůr teď pochopil, w jakých pautách ležel spůsob jednání císařůw; porozuměl, jak nenáležito jest, wěrné služebníky pokořowati a jedním tahem péra národy obětowati, ježto práwě u paty trůnu swé snažné prosby byli předložili, aby s weškerau monarchií ještě úžeji a nerozlučitelněji byli spojeni. Chorvátsko je zdwihadlo hnutí k wůli dynastie, a Jelačić jest duše jeho a wojenská Hranice wlastní čídlo jeho. Nebo tyto prostraniny zemské třicátý pátý díl monarchie činící, podáwají třetinu weškeré rakauské infanterie, jsauce w stawu ještě jednau tolik mužstwa postawiti. Wýsledek slawné audience bánowy a chorwátské deputace byl ten, že narownání se stane, a wznešeno jest na arciknížete Jana, aby wnitřní roztržky w uherské říši w dobrotě sprostředkowal. Králowský manifest z ohledu swržení bána nebyl sice hned skutečné zrušen: ale on zůstal w skutku na swém místě a pokračowal dále, blahoplodněji než kdy jindy působiti w auřadu swém. Že pak nikdo na oprawdowé swržení tohoto hrdiny newěřil, doswědčila již ruční biletka arciwéwody Jana. „ An meinen lieben Banus. " Jedenkaždý byl toho přeswědčení, že císař toliko na příhodné okamžení čeká, by mohl ono wynucené slowo swé králowské nazpět wzíti, kteréž ještě nikdy ze srdce jeho newyšlo. Po slyšení u císaře byla celá deputace co nejpříwětiwěji přijata od arciwéwody Františka Karla a od arciwéwodkyně, načež i kníže Esterházy náwštěwu od bána očekáwati se zdál; to když se nestalo, odebral se kníže Esterházy sám do obydlí bánowa, by s ním porozpráwěl. Po hodině asi wystaupil ten diplomat patrně pohnut z komnaty bánowy a projewil se k několika w předsíni stojícím chorwátským pánům takto: „ O jaký to muž! půjdu sám do Pešti, ta wěc musí jináč wypadnauti. " Zpáteční cesta bánowa podobala se také neustawičné slawnosti. Teprw w malém místě Lienči dostaly se mu náhodau do rukau nowiny s manifestem o jeho swržení, o nichž, jak podotknuto, nebylo mu w Innsbrucku ani zmínky učiněno. Nebyla w tom manifestu contrasignatura od žádného ministra, a to zaumyslně, aby nebyl platen. ( Wiener Zeitung vom 19. Juni 1848 ) Jakau rozhorčeností tento manifest w chorwátských, slawonských a hraničárských krajinách se četl, oznámily nowiny, nic o hluboké bolesti bánowě nepronášejíce. Bolestně bylo jeho wěrné srdce tímto manifestem dotknuto, jakkoli se laskawým u císaře přijmutím a i tím, že za swého pobytí w Innsbrucku o jeho swržení řeči nebylo, jako i jmenowáním arciwéwody Jana za prostředníka mezi stranami důstatečně přeswědčiti mohl, jakže onen manifest nižádné platnosti nemůže míti. Na to pak následující předstawení chorwátsko-slawonského sněmu k císaři učiněné oswědčilo mocnými slowy, kterakau láskau a úctau tento národ oddán jest bánowi, jak se jej bolestně dotklo, že – mezi tím co we wšech zemích Rakauska swětlo swobody, rownosti a bratrstwa wzešlo – pro ně toliko má ponechán býti útisk cizopanstwí. Tato representace oswědčila dále, jak Chorwáti a Slawonci onýmto manifestem we swých nejmilejších interessech byli uhněteny, awšak přec ještě ne tak hluboce, aby we swé oddanosti k weškeré monarchii mohli zwykláni býti. Wšude náklonnost k bánowi se jewila, a rozhorčenost nad manifestem pošlá zdwojnásobila se proti uherskému ministerstwu. Ohlas nejhorší bolesti rozléhal se tu po chorwátských hranicích. Když wěci tak stály, odepřel bán králowskému manifestu poslušnosti, neb w přeswědčení žil, že jej osprawedlní budaucnost. W Záhřebu se octnuw, kde jeho náwrat nejwětší roznícenosti slawen byl, zdwojnásobil swau píli a swé přičinění, aby záležitosti zemské w pořádek uwedl a maudře a opatrně národnost swé wlasti powznesl, její lásky a důwěry wíce a wíce zasluhowal. Dnem i nocí se snažil o to; jeho silný duch a weliké jeho srdce byly mu w tom podporau. Ani manifesty králowi, ani tehdáž pro něj nepřízniwé rakauské i německé nowinářstwí, ani ty šípy, kteréž z maďarské zbrojárny naň se řítily, ani mstau nabobtilé hrozby s Pešťanské stolice řečnické naň metané, nebyly s to, mysl jeho podwrátiti a úmyslu jeho zjinačiti. Sotwa se domů nawrátil, spěl opět do Wídně, kamž powolán byl za příčinau wyrownání se s uherským ministr-presidentem Bathyanyem. Urownání to se ale nestalo, ježto Jelačić pewně stál na spojení rakauského i uherského ministerstwa financí a wojny ( což owšem pro nowý, odlaučený stát maďarský žiwotní bylo otázkau ). Awšak přec objew jeho we Wídni přewýborného měl aučinku pro wěc chorwátskau. W Badenském nádraží, dwě hodiny cesty od sídelního města očekáwal jej weliký zástup lidstwa. „ Kde jest Jelačić? " zawznělo odewšech stran, a když on při woláni: „ zde jest! " z kočáru slezl a skwělau twáři milým swým Wídeňanům ruku podáwal, pozdrawilo jej hřmící, dlauho trwající jásání. Po celý čas jeho nebytnosti we Wídni bylo jeho obydlí w Krajinské ulici množstwím lidu obklíčeno, jenž neobojetných důkazů swé k němu náklonnosti dalo, jak mile se jim ukázal. Generálstwo Wídeňské, sbor důstojnický garnisony a deputace wšech stawů chwátali úctu swau přinesti bánowi, a dne 25. čerwence byla z wečera ke jeho cti hudba a pochodňowá sláwa připrawena. Ačkoli uherská strana proti demonstraci působiti měla w aumyslu, přeč poražena jest zdrawým smyslem Wídeňského obywatelstwa a důrazností pořádek zachowáwající gardy národní. Tehdáž držel Jelačić krátkau řeč z okna swého obydlí, na kterauž následowalo nesčíslné Vivat a Živio wolání, a kteráž skončila slowy těmito: „ Wěc má jest wěc cti, pročež neštítím se weřejně swé smýšlení pronášeti. Nejsemť nepřítel počestného uherského národu, ale jsem protiwník wšech těch, kteří soběctwím neb záměry k odtržení dohnáni, Uhersko chtí od Rakauska odděliti a tak Rakausko seslabiti. Já, bratři moji, chci widěti weliké, mocné, swobodné Rakausko. Ať žije naše krásná wlast! ať žije Rakausko! “ Na to když se z Wídně wrátil, nabyl bán toho přeswědčení, že rozmíšky s Maďary nemohau w dobrém srozumění porownány býti; i usilowal tedy zwýšenau horliwostí o příprawy wojenské. Prošel celau Hranici wojenskau, kteráž se zapřisáhla tělem a žiwotem státi pro něj a wěc obecnau. Ačkoli již dwa bataliony byly, kteříž z každého těchto hraničárských pluků byly již w Italii we Wlaších stály, přec každý ještě dwa bataliony k nastáwajícímu boji postawil a w průměru 4 – 5000 dobrowolníků z každého okresu. „ S Bohem a buďte hrdiny! “ jest w zemi té obyčejné laučení a žehnání starého hraničára, když císař jeho syny do boje woláwá. „ S Bohem a buďte hrdiny! " wolali nyní toliko wěkem sešlí kmetowé, ženy a děti, neb co jen koli zbraň unesti mohlo, bylo na wolání milowaného bána následowalo. „ Naše ženy a chlapci, “ wolali se odebírající, „ ať zatím Hranici proti Turkům chránějí. “ Chorwátsko a Slawonie samy sobě uložily náramné daně a břemena a dobrowolné dary; awšak i w tom ušlechtilé hraničárstwo nechtělo pozadu zůstati, nýbrž kladlo znamenitých obětí, jmenowitě mnoho obilí a potraw na otář sic, má být: oltář wlasti. Pak Křížewacký a Dorděwacký regiment sami přes 1200 korců žita dali. Takowauto pomocí, takowým aučiným přispíwáním roznícených spoluobčanů powedlo se podnikawému bánowi w krátkém čase tak jako zčista jasna zaopatřiti přípřež na děla, munici a magacíny. Zdali Wídeňské ministerstwo wojny něco wíce než pauhé sympathie, totiž i peněz pro chorwátskau záležitost míti smělo, nemůžeme udati, že ale celé rakauské wojsko bánowi w upřímnosti oddáno jest, smíme w bezpečnosti wyslowiti. Mnohé pluky pronesly se weřejně a slawně, že nikdy proti šlechetným hraničárům, jichžto bratři ku cti a sláwě obecné korauhwe tak udatně w Italii bojowali, bojowati nechtějí. W nowinách se mnohé četné hlasy ozwaly pro Chorwátsko, a ani jediný uherský pluk nenajdau Maďarowé, kterýžby aučině proti bánowi se byl zasadil. Tato úwaha psána jest již wloni. Čtenáři nowin znají pozdější běh událostí a nynější těžké postawení Jelačićowo. Prawda ze se zatím w okolnostech a záměrech našich mnoho změnilo, a že letos úkol jiný a těžší na Jelačiću spočíwá, nežli loni. K tomu ale požíwá také posud důwěry swého národu, který wýroční slawnost jeho slawně odbýval – a wšech, kteří ho dobře znají a přeswědčení mají, že generál w poli stojící nemůže každodenně swau politiku měniti jako politisující pohodlně při sklence piwa. Pozn. Red. Jelačić jest sotwa prostřední welikosti, ale swalitý a složitý. Wýznamné jest jeho wysoké jasné čelo, černé, bystré, často jiskřící oko, přísný i příjemný obličej s tahem zádumčiwým okolo úst. Dobrota a wlídnost wyswítá z celé jeho powahy, on je wždy hotow k radě neb skutku, wždy w stejném rozmaru a wšem dostupný, jeho dwéře i jeho srdce w každau hodinu otewřeny jsau prosícím a stíženým. Jakkoli přísné práce miluje, ješto duchowní činnost jeho wlastní žiwot činí, přec býwá rád wesel a pro swůj wtip a howor býwá okamžitě středem wší společnosti. Jest přítel mužných weselí, jmenowitě jízdy a honby, a při wší swé uspůsobilosti státní a spisowatelské, jest přece jen wýhradně tělem a duší woják. Ušlechtilý w powaze a spůsobech, pln rytířské dohrosrdečnosti, welikodušný, swobodomyslný, proniknutý čistau, zralau k wlasti láskau, jest on jeden z mužů našeho wěku, kteříž ještě před sebau welkau mají budaucnost. Wiz spis: Die Gegenwart, 8. swazek. J. D.


4. červenec 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraničné zprávy., Titulek: Ostrow helgoland, Autor: Havlíček, Karel
Ostrow Helgoland Poněwadž ostrow tento nepatrný brzy nabude wětší politické wážnosti, podáwáme o něm tuto krátkau zpráwu. Red. Prwní a dosawadní obywatelé ostrowa Helgolandu jsau Frisowé. Helgolanďané zachowali prawý friský ráz, welkau, silnau, krásnau postawu, také obyčeje, jazyk a kroj starých Frisů; zwláště jazyk jejich je nejčistší friský. Jako Frisowé wůbec žiwili se i Helgolanďané za dáwných wěků mořským laupežnictwím, Normanny a Dány prowázeli při wpádech do Hollandska, Anglicka, Francauska, Španělska a Portugalska. Prwní podmanitel Helgolandu bylo Dánsko. Anglicku již dáwno se tento ostrow líbil, we wálce s Dánskem přede wším osadilo Helgoland, a w Kodaňském míru r. 1801 jej podrželo wsechno ostatní Dánsku wrátiwši, dobřeť wědělo, že je ostrow ten klíčem k ústí Labe. Helgoland je asi 50 angl. mil od wýtoku Labe do Sewerního moře wzdálen, a tudy se lehce může kruhem jen několika wálečnými loďmi utwořeným wýchod z Labe do moře a naopak zawříti, tak jako uzawírá Gibraltar wchod do Středního a Sund do Baltického moře. Podaříli se Angličanům, ochrániti Helgoland tak, aby skála jeho se nerozdrobila, bude pro ně nejdůležitějsím místem. Již r. 1835 podal Helgolanďan Siemers anglické wládě plán, kterak by bylo možna zachrániti ostrow ten před zkázau. Byla mu dána weliká naděje, a wšak teprwé teď zdá se že jeho náwrh w skutek uweden bude. Jak záhubné jsau wlny mořské ostrowu tomu, dokazuje wyprawowání starých žen ( starce není zde skoro žádného, wšichni mužští záhy býwají mořem pohlceni ), že ku konci předešlého století z ostrowa suchau nohau se přešlo až na písečnau wýspu, která nyní půl míle od ostrowa je wzdálena. Na teto wýspě jsau nynější známé mořské kaupele. Jestli se podaří – a prawdě se to podobá – skálu zachowati a přístaw rozšířiti, stane se Helgoland nad Gibraltar důležitějším. Owšem jest to ostrow tak malý, že na něm ani jediný kůň chowati se nemůže, že Helgolanďanky nikam z ostrowa nepřišedše newí, jak kůň wyhlíží. Ale Anglicko nahlížejíc přízniwau polohu jeho z politického ohledu welmi mnoho naň nakládá peněz. Každé wydání pro tento ostrow jest pauhau obětí, neb nemá Anglicko žádné odtud příjmy. Helgolanďané neplatí žádné daně. I auřady wycházejí jen z Helgolanďanů; anglický guvernér nemá žádné moci, předstawuje jediné panownictwí anglické. Že chce Anglicko tento ostrow wšemožně podržeti, dokazuje náklad na práce, které zde wykonalo, k. p. weliké schody z nížiny k falmu, čímž teprwé ostrow hostům lázenským přístupným jest učiněn. Anglicko se obáwá, že německé země podél Sewer. moře rozprostřené připojí se k německé celní jednotě ( t. j. jednotě proti-anglické ) a že tím wýrobky anglické nebudau míti přístupu do Němec, jako to bylo za času Napoleona. Již tenkráte se okázalo, že je Helgoland welmi příhodné místo k pašowání. Zde přistáwaly angl. lodě, Hamburští obchodníci měli zde swé jednatele, kteří angl. zboží do Husumu a Tonning'u dowáželi, odkud dále do Němec rozwáženo bylo. Tentýž žiwot nastane na Helgolandě, jestli Hannoversko, Oldenbursko, Brema a Hamburk se přiwtělí k celní jednotě. Žádný nemůže Anglicku brániti, aby Helgoland přetwořilo we wáleční přístaw, neb jest to půda anglická; w pewném pak sídle swém nebudau se Angličané před nikým strachowati.


 prosinec 1847, Zdroj: Pražské noviny, 30. prosince 1847, Část: , Titulek: , Autor:
Dnešnímu číslu našemu přiloženo jest prwní číslo nowého časopisu Týdenníka na ukázku, a milerádi se přiznáwáme, že nás i auhledností i uspořádaností swau Týdenník překwapil. Dobré wýhlídky pro budaucnost, že již nyní jak zewnitřní formau tak i obsahem jest Týdenník prwní časopis na Morawě, prwní w každém smyslu. Škoda jen, že se posud na c. k. poštách předplacení nepřijímá, a wšak se pro zatím přátelé literatury w Praze w kterémkoli kněhkupectwí na čtwrt neb půl leta předplatiti mohau, než s c. k. poštau wydawatelstwo úmluwu swau ukončí.