5. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: V Holomauci, Autor: Havlíček, Karel
W Holomauci dne 3. máje. Práwě přijíždím po železnici z Prahy a žádostiw widěti, jak asi wypadá nyní Holomauc, kterau jsem jen za starých časů wídáwal, pokud ještě na Morawě ležela. Domýšlel jsem se, že se nyní pro nesmírnau swau tauhu po spojení s jedním welikým Německem také celý zewnějšek staroslawného hanáckého Jerusalemu proměnil. Hledím bedliwě okolo sebe ( ráno mezi 5—6 hodinau ); plné náměstí a ulice lidu wenkowského, jenž w čisté morawčině prodáwá plodiny swoje zdejším, wznešené krwe Němcům měšťanům. Sem tam asi na 6 místech wisely ještě pozůstatky hříchů, totiž trojbarewné německé korauhwe, jen že barwy na nich wlastně již nebyly žádné. Leckde wisely také již císařské barwy, které tedy zatím u zdejších sausedů k milosti přišly. Jen na příbytku pana kap. probošta wisela také wedle císařské morawská korauhew, a také s hlawní wěže skwěla se upomínka ta na Morawu. A ještě jen jaksi potají wywěšeny jsau w noci, a časopis Neue Zeit chlubí se znamenitě za toto wlastenectwí — dwaukorauhwowé. Že ostatně zdejším Němcům na Morawě mnohem méně záleží, než na Německu, nic podiwného není, zwláště když si pomyslíme, že také weliké části slowanských Morawanů málo na Morawě a na wlasti záleží. – Duch zde panuje strašliwý, nejwětší část studentů nosí německý trikolor a to ještě ne z horliwosti pro Německo ( což bychom poněkud přece ještě chwálili ), nýbrž z pauhé apathie, z nedbalosti o wšechno politické smýšlení, zrowna jen proto, že holomaučtí čepičáři takowé čepice prodáwali! – To jsau wýhlidky, to je naděje budaucnosti!! Malý počet studentů – probuzení wlastenci – nosí barwy slowanské, totiž modrau čepici s čerweným a bílým páskem ( neb morawský znak jest orlice čerweně a bíle kostkowaná w modrém poli, ačkoli ti wýteční páni Stawowé morawští i tyto poctiwé barwy nyní upírají a zcela nebýwalau totiž: žluto-čerweně-modrau za zemskau barwu prohlásili ). Ostatně ale zde zcela žádný politický žiwot nepanuje, a kdo z Prahy zrowna do Holomauce zajede, myslí si ustawičně, že přejel ruské hranice. Newím ani sám proč. Proti Čechům rozšiřuje se zde systematicky zášť a kyselost, a to wšelikým dowoleným i nedowoleným, motorným i nemotorným způsobem. Proto prý Čechowé chtějí spojení s Morawau, aby se z bohatstwí morawského co hladowci najedli; o Praze nemluwí se zde jinak, než jakobychom tam na wšední den i we swátek německé maso jedli a krew Němců pili; nejinak než jako Turci a Mamelukowé nakládáme s Němci, těmi „ ubohými " podrobenci swými! Proto jsme chtěli spojiti se s Morawau, abychom wšechny auřady jen do Prahy a do Čech dostali a tak se na morawské autraty wyžiwili! atd. atd. Škoda péra dále popisowat. – Jediní dwa professorowé Hanuš a Helcelet statečně se drží národnosti morawské, a wšak hrubým pronásledowáním stíháni jsau; oběma odňata jest redakce nowin českých a německých, které wydáwati počali w duchu národním, tak že tito dwa šlechetní mužowé jenom w té pewné naději útěchu nalézají, že budaucnost dokáže prawdu jejich smýšlení. Ostatně zde strana německá ani patrných lží nelituje, když si něčím pomoci může: tak psali we zdejším časopise, že w Praze wlaje na Sw. Wítu korauhew německá atd. Jediná sympathie mezi wzdělanými filosofy holomauckými a námi diwochy slowanskými w Praze jest pronásledowání židů; práwě jsem našel zdejší studentstwo w nejwětším ozbrojení shromážděné w universitě, kterému tam se shromážditi welel opatrný magistrát, aby žádnému Židu we městě násilí se nestalo: prawím opatrný magistrát, proto že tentýž magistrát zároweň téhož dne hned za swílání policajty a jiné drabanty swé do wšech bran postawil s přísným nařízením, aby žádného žida do města nepauštěli. Prawil jsem a prawím ještě jednau opatrný magistrát, co činí, činí důkladně: nepauští židy do města a dáwá pozor, aby se jim we městě žádné násilí nestalo. Nedělejme si žádné marné naděje, pod 10 let není ani pomyšlení, aby národnost slowanská uwědomila se sama; musí se jí jinau cestau k tomu dopomáhati. H. Borowský.


2. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Výsledek schůzky pražských deputací], Autor: Havlíček, Karel
– Posud jsme ještě nemohli o dalším jednání strany známých deputačních aučtů do Wídně žádných zpráw podati. Aby wšak obecenstwu nezůstaly nepowědomy kroky, které se až posud strany této wěci učinily, musíme zde o schůzce mnohých audů těchto deputací dne 19. m. m. na wyzwání p. Trojana držané nějakau zpráwu podati. Bankér swobodný p. Leopold z Laemlů podal we jménu swém a nepřítomných p. Dr. Pinkasa a hraběte Wojtěcha Deyma následující náwrh, který zde doslowně podáwáme: – Uweřejněná zpráwa o nakládání s penězmi, které w březnu r. 1848 k wšeužitečným aučelům a k wydržowání dělníků nemajících práci, subskripcí sebrány byly, zawdala příčinu k nemilým nájezdům a k uwalowání podezření na osoby, které w nebezpečné bauřliwé době r. 1848 s mnohau obětí o weřejný pokoj bedliwě se staraly. Želíme toho welmi, že si wýbor, od slawné zemské wlády sestawený, před sestawením aučtů bezprostředním dotazem na osoby, které we wěcích aučastenstwí měly, nezaopatřil auplné známosti nejapných poměrů, které teprw nyní pozdějšími oswědčeními a wyswětleními od jednotliwých osob objasněny býti musely. Že slawná městská radda a její pan přednosta po kolik měsíců wáhaly a dle wůle wlády samy nadzmíněné aučty newypracowaly, nejewí welikau snahu o zachowaní občanské cti. Od čerwence r. 1848 byly kassowní seznamy a aučtowní spisy pod auřední pečetí, i šly od auřadu k auřadu, aniž by byly zkaumány a oswětleny. Z bauřliwé doby měsíců března a dubna bylo nám pauze známo, že slawná městská obec ustanowila, aby autraty na deputace z obecní kassy zapraweny byly, zdali a w jakém spůsobu se stalo, a jestli proti rozličným wydáním, kterým w oné době při mnohých okolnostech nebylo lze se wyhnauti, cos namítáno bylo – nebylo posud auředně nic oznámeno – a teprw nyní se dozwídáme z uweřejněných aučtů, pak z nadáwek a z podezření, w které uwáděny býwají wšecky osoby, jenž měli aučastenstwí w březnu 1848, že nadřečený wýbor ke zkaušení aučtů wýlohy na obě deputace wynaložené w aučty přijal, že wšak mnohé úsudky a náhledy, w nowinách uweřejněny, s wypracowáním a náwrhem onoho wýboru nesauhlasí. Ačkoliw nadřečené usnešení se obce, že totiž wýlohy na deputaci z obecní kassy zapraweny budau, od slawné zemské wlády potwrzené bylo; ačkoliw wyslání druhé deputace dle okolností Pražanům dobře známých bylo wěcí newyhnutelnau a tedy následowně i wýlohy na tuto druhau deputaci z obecní kassy zapraweny by býti měly – nesmí se přece zapomenauti, že nyní, kdežto okamžitě wydobyté wýhody oněch deputac zcela w niwec uwedeny jsau, poměry obecní pokladnice nejsau takowé, aby jí uloženo býti mohlo zaplacení wydání, kterým pro nynějšek beztoho nic docíleno nebylo; a rozdělení oněch autrat na wšecky k obci daně platící nemůže a nesmí se státi. Že wýsledky oněch deputac nepředzwídanými okolnostmi zcela nazmar přiwedeny jsau, nemůže se audům deputace wina přičítati, přece se wšak my nížepsaní domýšlíme, že nejlépe předejdeme wšem předhůzkám stran autrat při oněch deputacích, činěných nám od některých listů, které se samy za organy weřejného mínění powažují, když audowé prwní a druhé deputace wšecky wýlohy každé jednotliwé cesty po stejném dílu zaprawí a takto wydané již peníze k dobrému aučelu nawrátí. Obecní kassa bude od wšeho ušetřena. Nížepsaní zanecháwají na wůli audům býwalého Sw. Wáclawského wýboru, kteří nebyli spolu audy deputace, chtějí-li w této pro ně pro wšecky čestné záležitosti nějakého aučastenstwí míti. My nížepsaní jakožto audowé prwní deputace jsme hotowi, náš díl, co totiž po stejném rozwržení na nás připadne, ihned složiti, též ohlašuje spolu podepsaný Wojtěch hrabě Deym, ač nebyl audem žádné deputace, že díl, který na něho dle rozwrhu připadne, zaprawí. Nížepsaní doufají, že tato cesta, kterau nám kráčeti čest a nynější poměry kážau a kterau se jedině nájezdům některých listů předejde, u wšech aučastníků oblibu nalezne, dokládají jen ještě, což se samo sebau rozumí, že deputace wysokých škol Pražských a deputace města Plzně, jakožto hosté od Pražské deputace pozwaní ode wšeho aučastenstwí w placení bez wýmínky wyjmuty jsau. Pan Leopold v. Laemel má též od spolupodepsaných dr. Ad. Pinkasa a Wojt. hr. Deyma uloženo, aby tento náwrh we schůzce wšech audů deputace, která se na náwrh p. Trojana 16. září sejde, přednesl a k rokowání a hlasowání přiwedl. W Karlowých Warech 11. září 1849. Dr. Ad. Pinkas. Wojtěch Deym. Leopold Laemel. Po delším rokowání usnesla se ale wětšina na tom, že se celá tato záležitost slaw. městské raddě Pražské k rozhodnutí podá, aby ona sama usaudila, jak dalece wydání při těchto deputacích za slušné a dobře aučtowané uznáwá. Owšem se nesmí zapomenauti, že práwě ta strana, která skrze tyto deputační wýlohy takowý powyk způsobila, nebude chtít uznáwati autoritu městské raddy Pražské od ní welmi nenáwíděné, a že by se tedy na jiné cestě mělo se pomýšleti na ukončení této nemilé a bolestné záležitosti, a wšak neuznáwáme posud čas za příležitý, abychom swé mínění strany toho zewrubně wyslowili.


26. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [Krátké zprávy], Autor: Havlíček, Karel
- Na základě nowého rozdělení Čech, Morawy a Slezska uprawuje se nowé ( třetí ) wydání: „ Obrazu zemí českoslowanských “ od F. R. J. Polehradského. ( S mapkau. ) We wšeobecné části spisu tohoto stanau se jen některé proměny. - Loni bylo w medicínské fakultě zapsáno 532 posluchačů medicíny, 51 chirurgů a 38 farmaceutů. Mimo to byli 72 mimořádní posluchači. Mezi řádnými a mimořádnými posluchači bylo 79 cizinců. Promowowáno sic bylo 23 doktorů mediciny, 49 doktorů chirurgie, 1 doktor chemie, 1 magistr chirurgie. Za lékárníky bylo approbowáno 10, za patrony chirurgie 10. Babičstwí theoretickému se učilo 122 žen, praktickému 143, 116 se jich podrobilo zkaušce.


19. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Bohatec a papousek.], Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. W pokoji bohatce štědře krmený papoušek w nádherné kleci se houpaje břiskawým hlasem naučená slowa a jednotliwé sady štěbetal. Zádumčiwý skalní wrabec, jenž w nepatrné kleci u dweři wisel, takto papouška oslowil: „ Powěz mně, milý papoušku, zdaliž tomu rozumíš, o čem nyní štěbetáš? “ „ Milý soudruhu, “ odpowěděl papoušek, „ ty jsi se welmi málo we wyšších střídách žiwota společenského pohybowati musel, sice bys tak marné otázky nedáwal. Já tebe litowati musím, že se w jiném jazyku, nežli w tobě přirozeném wyjádřiti neumíš! “ „ Politowání twoje není bez důwodů; a wšak přece pochopiti nemohu, kterak tebe štěbetání klopotně naučených průpowědí, jímžto nerozumíš, těšiti může! “ Načež papoušek se ozwal, „ kdyby mně i netěšila, působím alespoň radost chlapcům pod okny stojícím. Ostatně ale mi nepochopitedlno, že se mně diwíš, což ti neznámo, kde žijeme? “ „ W Čechách, “ zádumčiwě odpowěděl wrabec, a obadwa umlkli. Naučení. Žádný diškurs není bez užitku, a umlknutí často mnoho znamená. H.


14. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [poznámka], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Nebylo diwu, že zastrašen leckterými kroky ministerstwa Schwarzenberkowa mnohý již pochybowal a obáwal se, pominau-li skutečné naše dosawadní patrimonialní auřady a jak to asi wypadne s náhradau za powinnosti poddanstwa. A ejhle! wyšlo již nowé zřízení politických a saudních auřadů od ministra Bacha a w celosti přijato jest s pochwalau; wyšlo již také nařízení strany náhrady, a zdá se nám, že i toto nařízení w celku mnohého překwapilo, který se snad již mnohem wětšího placení strachowal. My myslíme, že zwláště náhrada za robotu, která jest pro Čechy nejhlawnější wěc, wypadla welmi mírně, a z toho ohledu musíme sprawedliwě uznati zásluhy komisse we Wídni pod předsednictwím ministra Bacha ustanowené. Nyní wšak přijde mnoho na to, aby se také toto nařízení sprawedliwě a řádně prowedlo. Neboť každý musí nahlížet, že se podle tohoto nařízení přece ještě může počítat dobře a špatně, nestranně a stranně. Proto záleželo mnoho na wywolení těch mužů, kterým prowedení tohoto nařízení swěřeno jest. W tomto ohledu welmi powděční jsme též p. ministru Bachowi, že pro Čechy ustanowil pana ministerského raddu Klecanského, který nejen že dobře powědom jest záležitostí českých a zkušenost auřadowáním zde w Čechách si získal, nýbrž také powěst spráwného a sprawedliwého muže si zachowal. Owšem se nedá upříti, že přejal také welmi newděčnau úlohu, při které bude nesmírně těžko, wšem stranám se, jak by toho každá žádala, zachowati. Jakkoli tedy z jedné strany uznati musíme zásluhy p. ministra Bacha, musíme též podiwení swé projewiti, kterak mohl p. ministr Bach pro Morawu ustanowiti k té samé záležitosti p. Kaj. Mayra. Myslíme, že se snad celá Morawa ( wyjmauc jistau nepatrnau menšinu ) s námi shodowati bude w tom, že wšechny wlastnosti p. Mayra poukazují na neschopnost jeho k podobnému pro blaho celé země weledůležitému auřadu. Obáwáme se, že zkušenost brzy dokáže prawdu našeho mínění.


20. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Palackého rodopis o rodu Radeckých], Autor: Havlíček, Karel
— O staročeském rodu maršála Radeckého dostali jsme následující vědomost od našeho proslulého zemského dějepisce: Radečtí z Radče. Poněwadž w nowější době wšecko, co se maršála Radeckého dotýče, nabýwá zajímawosti pro hojné ctitele jeho, doufám že i následující data o půwodu a nejstarších dějinách rodu jeho nebudau jim newhod. Půwodní sídlo rodu Radeckých, twrz Radeč, zpustla již we XV. století, snad we wálce Husitské, aniž od té doby zase wystawena byla. Stálať někdy w Bydžowsku, na dosáwadním panstwí Kumburském neb Smrkowském, na blízku wesnic Chomutic, Chomutiček a Newratic. Bezpochyby že jméno Radče w okolí tom zůstalo až podnes některému dworu, mysliwně neb samotě, aneb aspoň lesu a poli, což obywatelům tamějším snadno bude wyskaumati. Důkaz o tomto položení někdejší twrze a wsi Radče wyplýwá netoliko ze starých Libri Erectionum arcibiskupstwí Pražského, jakož každý čtenář i z excerpt Balbinowých k r. 1378 až 1397 ( Miscellanea lib. V pag. 77, 99 ) přeswědčiti se může, ale ještě jasněji z nejstaršího wkladu do posawadních desk zemských králowstwí českého, když po shoření jich r. 1541 zase obnowowány jsau; kdežto r. 1545 Wáclaw Radecký z Radče wložil sobě do týchž desk ( Instrum. tomo 250, lit. J. 16 ) dědictwí swé, zděděné po otci a předcích swých, totiž „ Radeč dwůr poplužní a wes “, cokoli tam měl, pak we wsích Newraticích, Chomutičkách a Chomuticích díly swé. Jakož dotčená Balbinowa excerpta swědčí, byli Radečtí we XIV. století patronowé církwe Chomutické, což i zpráwau w Sommerowě topografii kraje Bydžowského ( str. 291 ) ze starých pamětí podanau se potwrzuje, že prý kostel w Chomutiticích Chomuticích od Přibislawa z Radče založen byl. Tyto dáta postačí bohdá k důkazu, že Radečtí z Radče náležejí k půwodní a starodáwné šlechtě české. W titulářích XVI. století často jméno jejich se wyskytuje. Paprocký we swé Diadochos čili rodopisu českém r. 1602 píše o Radeckých pod neprawým názwem „ Hradecký “. Rod ten rytířský powýšen w XVII. století do stawu panského, a r. 1764 do stawu hraběcího. W Praze 20. října 1849. F. Palacký.


27. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Rozmanitosti, Titulek: [O odvození slova demokracie dle německého časopisu], Autor: Havlíček, Karel
– Oesterr. Kor. přináší z jednoho časopisu německého článek proti demokracii, w kterém stojí, žeby se mělo psáti demokracie, a že toto slowo se nemá odwozowati od δεμος: ( lid ), nýbrž od δαίμον a sice κακo δαίμον ( zlý duch ), anebo od δημος ( mazadlo, špina ).


9. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Bůh wí až k jaké wýšce by byly wystaupily tyto cifry, kdyby jim bylo jakési čertowo zwíře nepřeběhlo přes cestu. Čert omámil oba činowníky: oni, prostě řečeno, pohádali a rozzlobili se pro hlaupost. Jaksi w prudké rozmluwě a snad trochu při pití nazwal Čičikow druhého činowníka popowičem To jest popůw syn a ne šlechtického půwodu. a tento ačkoli byl skutečně popowič, Bůh wí proč nesmírně byl uražen, odpowěděl mu hned silně a neobyčejně ostře a sice takhle: „ ne, lžeš, já jsem statský sawětník a ne popowič, ale to ty jsi popowič! “ a pak ješte dodal jemu pro zlost: „ Ano, to je to! “ Ačkoli ho takto notně napálil, obrátiw na něho jeho wlastní nadáwku, ačkoli dodatek: Ano to je to! byl dosti silný: přece nespokojen tím zaslal na něho ještě tajnau denunciaci. Ostatně se prawí, že i beztoho byla mezi nimi mrzutost pro jakausi newěstu, zdrawau a čerstwau jako jádrná řepa, dle wyjádření auředníků tamožních; že také byli najatí lidé, aby pod wečer w tmawé uličce wyprášili našemu hrdinowi: ale že oba činowníci byli blázni, a newěstu ulowil jakýsi stabskapitan Šamšarów. Jak to w skutku bylo, Bůh sám ráčí wědět; ať si to raději čtenář, má-li chuť, sám domyslí. Hlawní wěc jest ta, že tajné dorozumění s pašery stalo se zjewným. Státský sawětník ačkoli i sám padl, přece také zhaupnul swého saudruha. Wzali činowníky pod saud, sebrali a sepsali wšechno co měli, a to wšechno najednau padlo jako hrom na jejich hlawy. Teprwa později se zpamatowali a widěli, co swedli. Statský sawetnik neodolal osudu a kdesi zahynul w zapomenutí: ale koležský odolal. On uměl zatajit část penízků, jakkoli byl ostrý čuch poslaného na wyšetření předstaweného. Užil wšech wybraných skoků rozumu, již příliš zkušeného, příliš dobře znajícího lidi, tu aučinkowal příjemností swau, tu pohnutliwýmí slowy, tu podkauřil pochlebenstwím, které nikdy nic nepokazí, tu podstrčil penízek, zkrátka zpracowal wěc tak, že nebyl propuštěn alespoň tak nectně jako jeho saudruh a uhnul se kriminálnímu saudu. Ale kapitál a rozličné zahraniční zbožíčko mu nezůstaly: na wšechno to našli se jiní milowníci. Zůstalo mu deset tisíčků, uschowaných pro zlau náhodu, a dwa tucty hollandských košil, a malá bryčka, na jaké jezdíwají swobodní páni, a dwa poddaní lidé kočí Selifan a lokaj Petřík, a celní auředníci, pohnuti srdeční dobrotau, ponechali mu asi pět neb šest kausků mejdla pro zachowání čerstwých twáří, to je wšechno! W takowémhle tedy stawu octnul se znowu náš hrdina! Takowáhle hromada trampot wysypala se mu na hlawu! To on jmenowal: utrpěl w auřadě pro prawdu. Teď by bylo možná mysliti si, že po takowých bauřích, zkušený lstiwým osudem a trpkostí žiwota wzdálí se s pozůstalými krwawými desíti tisíčky do nějakého záwětří wenkowského městečka, a tam na wěky zalehne w kartaunowém chalátě u okna nízkého domku, prohlížeje si w neděli pračky mužíků před okny, aneb pro občerstwění zajde do kurníka omakat osobně slepici, ustanowenau do políwky, a takto powede ne hřmotný sice ale we swém spůsobu přece také užitečný žiwot. Ale to se nestalo. Musíme uznati sprawedliwě nepromožitelnau sílu jeho charakteru. Po wšem tomto, co by bylo dostatečné jestli ne porazit, alespoň ochladit a odstrašit nawždy člowěka, w něm neuhasla nepochopitelná wášeň. On byl rozhorčen, rozzloben, reptal na celý swět horlil na nesprawedliwost osudu, mrzel se na nesprawedliwost lidskau, přece wšak nemohl se zdržet nowých pokusů. Zkrátka on ukázal trpěliwost, před kterau je ničím dřewěnná trpěliwost Němce, která již wězí w chladném, leniwém toku jeho krwe. Krew Čičikowa naproti tomu praudila bystře, a zapotřebí bylo mnoho rozumné wůle, aby se dala uzda wšemu tomu, co by rádo wyskočilo a swobodně se proběhlo. On rozumowal takto a w rozumowání jeho bylo něco sprawedliwého: „ Proč pak já? proč na mne práwě padlo neštěstí? Kdo se teď díwá prázdnau hubau na auřad? Wšichni dělají peníze. Nešťastným jsem neudělal nikoho, neokradl jsem wdowu, newzal jsem nikomu jeho jmění, použil jsem jenom zbytků, bral jsem, kde by každý bral, kdybych já byl nepoužil toho, byli by použili jiní. Proč pak se tedy jiní mají dobře, a proč pak já mám být na mizině jako čerw? A co jsem teď? Nač jsem? jak se mohu podíwat do očí každému čestnému otci rodiny? Jak nemám cítit hryzot swědomí, když wím, že nadarmo šlapám zem, a co řeknau potom moje děti? Wida, řeknau, otec dareba, nezanechal nám žádné žiwobytí! “ Již známo jest, že se Čičikow tuze staral o swé potomstwo. Jaký to předmět citu! Mnohý by snad nezajel rukau tak hluboko, kdyby nebylo otázky, která, newím proč, sama od sebe přichází: „ a co řeknau děti? “ A tak budaucí otec rodiny, opatrný kocaur, mrštiw jenom okem na stranu, nedíwá-li se hospodář, lapá rychle wšechno, co je okolo něho: mýdlo, swíčky, sádlo, kanárka, co mu padne pod dráp, zkrátka nic nešetří. – Tak žalowal a plakal náš hrdina, ale činnost při tom neumřela w jeho hlawě: tam se wšechno zase připrawowalo a čekalo jen na plán. Znowu se obmezil, znowu počal wésti těžký žiwot, znowu se z čistoty a slušného stawu spustil do bláta a nízkého žiwobytí. A w očekáwání něčeho lepšího byl prozatím přinucen, pustit se do řemesla agentského, do řemesla, které u nás ještě nedostalo občanského práwa, šťaucháno jsauc ze wšech stran, špatně wáženo od dobré auřední čeládky, a také od samých těch, kteří jim swé wěci swěřují, odsauzeno jsauc k lezení po předpokojích, k hrubostem atd., ale nauze ho přinutila odhodlati se ke wšemu. Mezi rozličnýwi úkoly jeho byl také jeden: aby hleděl do Opekunského Saveta zastawit několik set duší Opekunský Sawet: ústaw, kde se na hypotheky půjčují statkářům peníze. Hypotheky počítají se podle počtu duší. Slowo Opekun znamená: pěstaun sirotka. Jest to císařský ústaw.. Statek byl w nejwětším nepořádku a spustošení: dobytčími pády, taškářskými šafáři, neaurodami, strašliwými nemocemi, které zachwátily nejlepší dělníky, pak nerozumem samého pána, jenž si wystawěl w Moskwě dům podle nejposlednější mody, a utlaukl tím swé jmění až do poslední kopejky, tak že neměl co jíst. Proto také musel zastawit poslední swé jmění. Tento ústaw byl ještě tenkrát něco nowého, k čemu se ne beze strachu odhodláwali. Čičikow we wlastnosti agenta, obměkčiw dříwe wšechny ( bez předběžného obměkčení, jak známo, nemůže se nic u auřadu stát ani nejmenšího, wšude se alespoň musí wlít po flašce madeirského do každého chřtánu ) – a tak tedy obměkčiw každého, koho náleželo, wyjádřil se, že takowé to jsau mezi jiným okolnosti: polowička poddaných wymřela, tak aby potom nebylo nějakých mrzutostí... „ Ale wždyť se počítají podle revisního katalogu, “ prawil sekretář. – „ Počítají! “ odpowěděl Čičikow. – „ Nu tak což máte strachy? “ – prawil sekretář – „ jeden umřel, druhý se rodí, a nám se každý hodí. “ Sekretář, jak pozorujeme, uměl mluwiti w rýmech. Zatím ale našeho hrdinu zastínilo wnuknutí, myšlénka nejwýbornější, jaká jen kdy napadla člowěku. „ Ech! já Jáchim prostota “ – prawil sám k sobě – „ hledám rukawice, a mám je obě za pasem! Kdybych tak nakaupil wšechny ty, kteří pomřeli, pokud se ještě nedělala nowá revise, kdybych jich ku příkladu skaupil jen tisíc, a dejme tomu že Opekunský sawet půjčí po dwau stech rublů na duši: wida tu již 200.000 kapitálu! A teď je čas příhodný, nedáwno byla epidemie, lidu pomřelo, chwála Pánu Bohu, ne málo. Poměštíci prohráli hodně w kartech, prohejřili a utratili notně; wšechno šlo do Petrohradu na auřady, statky zanechaly, hospodaří leda bylo, daně platí každoročně s wětší obtíží, a tak mně je s radostí každý přepustí, již jen proto, aby z nich nemusel platit daně, může se ještě leckde přihodit, že od některého ještě já za to uženu nějakau kopejku. Owšem je to ale těžké, pracné, nebezpečné, abych ještě zas do něčeho nepřišel, aby z toho newypadly zas nějaké historie. Ale wždyť pak nemá člowěk rozum na darmo. A hlawně to je hezké, že ta wěc bude wšem docela nowá, nikdo to nebude wěřit. Owšem bez země nelze ani kaupit ani zastawit. Wždyť já je ale kaupím na wýwod, ano na wýwod: teď dáwají zem w Tawričeské a Chersonské gubernii zadarmo, jen když ji člowěk zalidní. Tam je také wšechny přestěhuju! do Chersonské s nimi! ať si tam žijí! A přestěhowání se může udělat zákonitým spůsobem, jak se náleží u auřadu. Jestli budau chtít nějaké wyswědčení na ně: dobře, já proti tomu nic nemám, proč ne? Podám wyswědčení s wlastnoručním podpisem kapitana-isprawníka. Wesnice se může jmenowat Čičikowa Slobodka, aneb podle křestního jména Selo Pawlowskoje. “ A takowým spůsobem sestawil se we hlawě našeho hrdiny ten podiwný plán, za který newím budau-li mu wděčni čtenářowé, ale jak je wděčný spisowatel až těžko by bylo powědít. Neboť darmo mluwit, 810 kdyby byla Čičikowu nenapadla tato myšlénka, nebyla by přišla na swět tato kniha. Poznamenaw se křížem, podle ruského obyčeje, přistaupil k wykonání tohoto plánu. Pod zámínkau hledání si místa k usazení a pod rozličnými jinými zámínkami umínil si nawštiwit ty a jiné kauty našeho hosudarstwa, a zwláště takowé, které nejwíce utrpěly nešťastnými pády, neaurodau, smrtelností a tak dále, zkrátka – kde by se dalo snadněji a laciněji nakaupit lidu, jaký on potřebowal. Nechodil on bez wýboru ke každému poměštíku, nýbrž nejwíce jen k lidem dle jeho wkusu, aneb k takowým, s kterými se daly dělat lehčeji podobné wěci, hleděl se napřed seznámit, nakloniti je sobě, aby možná-li wíce z přátelstwí než za peníze dostal ty duše. A proto se čtenářowé nesmí mrzet na spisowatele, jestli osoby až posud uwedené nebyly dle jejich chuti: to je wina Čičikowa, tu on je auplným pánem, a kam jemu napadne, tam musíme my za ním. Ze swé strany, padne-li na nás obwinění pro bledost a neauhlednost osob a charakterů, řekneme jenom to, že nikdy z počátku není widěti široký tok a objem díla. Wjezd, do kteréhokoli města, třeba také do hlawního, wždycky je jaksi bledý, z počátku je wšechno šedé a jednotwárné: táhnau se nekonečné dílny, zakoptěné dýmem, a pak teprwa wyjdau rohy šestipatrowých domů, krámy, wýwěšky, perspektiwy ulic, samé wěže, slaupy, sochy a wšechno to, co ku podiwení wywedly ruka a mysl člowěka. Jak se podařily prwní kaupě, widěl již čtenář; jak půjdau wěci dále, jaké budau příhody a nehody našeho hrdiny, jak bude odoláwat těžším ještě překážkám, jak powstanau kolosální obrazy, jak se zdwihnau ukrytá péra této powěsti, rozšíří se daleko její horizont, a celá wstaupí do welikolepého lyrického toku: to uwidí čtenář později. Ještě mnoho cesty má před sebau naše pocestní powozka, která obsahuje w sobě pána prostředních let, bryčku, w které jezdí swobodní pánowé, lokaje Petříka, kočího Selifana a trojku koní známých již ze jména od aktuara až do šelmy strakatého. ( Dokončení. )


18. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Známy již Iwan Antoněwič objewil se w hlawním kanceláři a uctiwě se poklonil. „ Tuhle wezměte, Iwane Antoněwiči, wšechny ty křeposti... “ „ Ale nezapomeňte, pane Iwane Gregorěwiči, “ wskočil do řeči Sobakewič – „ bude zapotřebí swědků, alespoň po dwau z každé strany. Pošlete teď hned k prokurátorowi, on nemá co dělat, a jistě teď sedí doma, za něho dělá všechno adwokát Zolotucha, prwní dříč na swětě. Inspektor ranhojičského ústawu také nemá co dělat a je jistě doma, jestli nejel někam hrát karty, a ještě tu jich je wíce na blízku Truchačewský, Běguškin, ti wšichni nadarmo obtěžují zem. “ „ Prawda, prawda, “ prawil předsedník a hned pro ně pro wšechny poslal sluhu kancelářského. „ Ještě wás prosím, byste poslal pro plnomocníka jedné poměštice, od které jsem také kaupil, jest syn protopopa otce Kyryla; on jest u wás w auřadě. “ „ Ano, pošlu pro něho! wšechno se stane a auředníkům nedáwejte nic, o to wás prosím. Wyřkna to dal hned rozkaz jakýsi Iwanu Antoněwiči, který se mu jaksi nelíbil. Křěposti učinily dobrý dojem na předsedníka, zwláště když widěl, že celá kaupě obnášela asi na 100.000 rublů. Několik minut hleděl s welikým zalíbením Čičikowu do očí a konečně prawil: „ Tak, tak! Jak widím, pane Pawle Iwanowiči, tedy jste nakaupil! “ „ Nakaupil, “ odpowěděl Čičikow. „ Dobrá wěc, wěru dobrá wěc! “ „ Ba, já sám nahlížím, že bych nic lepšího nemohl udělat. Ať si je jakkoli, ale aučel člowěka není dosažen, pokud nestojí pewnau nohau na důkladném základu, a ne snad jen na některé swobodomyslné chyméře swé mladosti! “ Tu welmi na příhodném místě wyhubowal, a sice jak náleží, wšechny mladé lidi za jejich liberalismus. Přitom i wšak ani se nepodíwal na Manilowa a Sobakewiče, ze strachu, aby něco nepotkal na jejich obličejích. Ale darmo se bál: obličej Sobakewičůw ani se nepohnul a Manilow, okauzlen těmi slowy, potěšením jen kýwal hlawau, jako když milowník hudby slyší zpěwkyní, která přehnala hausle a wydala takowý ton, který nedowede žádné ptačí hrdlo. „ A proč pak newyprawujete Iwanu Gregorěwiči “ – ozwal se Sobakewič – „ co jste kaupil; a wy, pane Iwane Gregorěwiči, proč pak se nezeptáte, co kaupil? Wždyť to jest nějaký lid! zrowna zlato. Wždyť jsem mu prodal také sedláře Michejewa! “ „ Že byste byl prodal i sedláře Michejewa? “ prawil předsedník. „ Já znám sedláře Michejewa, to je řádný řemeslník, předěláwal mi drožky. Ale prosím... wždyť pak jste mi již jednau řekl, že umřel... “ „ Co, Michejew že umřel? “ – prawil Sobakewič bez nejmenšího rozpaku. „ To jeho bratr umřel, ale on sám je žiw a zdráw. Práwě nedáwno zřídil takowau bryčku, že ji ani w Moskwě nedowedau. On by měl wěru jenom pro císaře pracovat! “ „ Ano, Michejew je řádný mistr “ – prawil předsedník – „ a diwím se wěru, jak jste se mohl s ním rozlaučit. “ „ Ba, nejen s Michejewem. Ale Probka Štěpán, tesař; Miluškin, cihlář; Teletníkow Maksim, šwec, wšichni ti jsau pryč, wšechny jsem mu prodal. “ A když se předsedník zeptal, proč jsau pryč, že byli newyhnutelní pro dům a řemeslníci, odpowěděl Sobakewíč, hýbna rukau: „ A tak, z hlauposti: dej, prawím, prodám je, a prodal jsem z hlauposti. “ Pak swěsil hlawu, jakoby sám litowal toho prodeje, a dodal: „ Wida, jsem již šediw, a ještě nemám rozum. “ „ Ale prosím, Pawle Iwanowiči “ – tázal se předsedník – „ jak pak, kupujete lidi bez země? snad na wýwod? “ „ Na wýwod! “ „ Nu, na wýwod, to je něco jiného. A kam pak? “ „ Kam?.. do Chersonské gubernie! “ „ O tam je wýborná půda! “ prawil předsedník a wychwalowal welice tamější pastwy. „ A máte země důstatek? “ „ Důstatek, tolik co potřebuji pro nakaupené rolníky. “ „ S řekau neb s rybníkem? “ „ S řekau! Awšak i rybníky jsau. “ Řekna to podíwal se Čičikow na Sobakewiče, a ačkoli obličej jeho byl jako dříwe beze hnutí, přece se 724 mu zdálo, jakoby na něm napsáno měl: „ O ty lháři! kozel wí, máš-li řeku nebo rybník, aneb i jakau zem! “ Co zatím trwaly tyto rozmluwy, počali poznenáhla přicházet swědkowé: známý čtenářům prokurátor mrkající, inšpektor ranhojičského ústawu, Truchačewský, Běguškin a ostatní dle slow Sobakewičowých nadarmo obtěžující zem. Mnohé z nich ještě ani Čičikow neznal: a kolik se ještě nedostáwalo, dobráno jest z auředníků. Přiwedli také nejen syna protopopa, otce Kyryla, nýbrž i samého protopopa. Každý swědek umístil se se wšemi swými hodnostmi a důstojnostmi, někdo obratným písmem, někdo kliky háky, někdo až skoro nohami wzhůru a takowými písmeny, jakých ani nezná ruská abeceda. Známý již Iwan Antonowič chowal se welmi přičinliwě, krěposti se zapsaly, wymazaly, wtáhly do knihy a kam se náleží, wzalo se půlpercentu za wytištění w nowinách, a Čičikowu wypadlo zaplatit jen nepatrnau maličkost. Sám předsedník poručil, aby z ustanowené daně zaplatil jenom polowičku, a druhá Bůh wí jakým spůsobem byla připsána jinému. „ A tedy nyní nezbýwá nic než pokropit kaupi, “ prawil předsedník. „ Welmi rád, “ prawil Čičikow. „ Jenom račte ustanowit čas. Byl by hřích s mé strany, kdybych k wůli takowé příjemné společnosti neodšpuntowal několik flašek šumného. “ „ Ne, tak my tomu nerozumíme: šumné my sami dáme “ – prawil předsedník – „ to je naše powinnost. Wy jste náš host. Wíte-li co, pánowé. Takhle to uděláme. Půjdeme wšichni, jak zde jsme, k policmejstrowi, ten je řádný chlapík, on jen potřebuje kýwnaut prstem, jda wedle rybních krámů a sklepů, a uwidíte, jak se budeme mít! a při té příležitosti si hodíme whistík. “ Proti takowému náwrhu nemohl být nikdo. Swědkové již při pauhém jmenowání rybních krámů pocítili laskominy, chopili se hned wšichni čepic, a auřadowání bylo ukončeno. Když šli skrze kancelář, Iwan Antonowič uctiwě se pokloniw řekl potichu Čičikowu: „ Poddaných jste kaupil na 100.000 rublů, a za práci jste dal jenom bílau. “ „ Ale jaké poddané – odpověděl mu na to také šeptem Čičikow – „ daremný a ničemný lid, ani za polowičku nestojí. “ Iwan Antonowič pochopil, že host je twrdý člowěk a že wíc nedá. „ A po čem jste kaupil duši u Pluškina? “ pošeptal mu do druhého ucha Sobakewič. „ A proč pak wy jste Wrabce připsal? “ řekl mu místo odpowědi Čičikow. „ Jakého pak Wrabce? “ prawil Sobakewič. „ Nu ženskau Elisabetu Wrabec a ještě jste wynechal naschwál a! “ „ Ne, já jsem žádného Wrabce nepřipsal, “ prawil Sobakewič a odklidil se na druhau stranu. ( Pokračowání. )


3. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Sněm říšský, Titulek: Sezení IX. dne 31. července, Autor: Havlíček, Karel
Sezení IX. dne 31. čerwence. Sezení toto bylo obzwláště w tom ohledu zajímawé, že poprwé přišly na jewo rozličné náhledy a záměry sněmowníků; zabíhalo se až do otázek, jenž wlastně náležejí do ústawy. W jednacím řádu zní §. 34. takto: Ústawní sněm přikročí zároweň k sestawení wýboru, aby se radil o „ náwrh ústawy říse, provincií a obcí. " – Polák Smolka žádal, aby se zkrátka řeklo „ ústawy říšské. “ Wlach Gobbi ale učinil jiný náwrh, wystawiw stát foederativní s auplnau samozákonností provincií za aučel celého sněmu. Proti tomu byl, jak se samo rozumí, Löhner: že prý provincie nejsau rozděleny dle národností, že samozákonnost takowá by škodila, oslabujíc střední moc. Borrosch by rád Rakausko rozdělil na departementy, čímž by se wyhnulo bojům národností. Pak že se může Rakausko pripojit k Německu, jako muž k ženě, neztratiwši tím samostatnost. Ale Pinkas opřel se Borroschowi, že proti jeho náhledu jsau již důležitosti hmotné, dějepis, práwo, zpomínka, zwyk. – Rozhodlo se pro slowo nejobecnější „ konstitucí ". Druhá podobná debatta strhla se při přídawku toho §., aby totiž wýbor sestáwal z 30 audů, a by byli z každé provincie 3. Opřel se Lubomírski, řka, že není na místě, aby 5 milionů z Haliče mělo tolikéž audů tam co 80 tisíc ze Štýrska. Chtěl zastaupení w tom wýboru dle počtu. Rieger mluwil w podobném smyslu. Ale náwrh Lubomírského propadl; bylo 177 proti, 133 pro něj.


11. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [stížnost na nedostatek svobody tisku], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Kdykoliw si stěžujeme na staw obležení, na nedůstatek swobody tisku, odpowí se nám se strany wlády, abychom psali mírně, abychom se zdrželi wšeliké náružiwosti. Co ale jest mírnost, co není náružiwost? — na to nám žádný zákon swětlo nedáwá. Wláda skrze swé organy sama si ustanowí míru, až do které opposici některých nowin trpěti chce, a najednau dostane redaktor rozkaz, aby přestaly wycházeti jeho nowiny. Že w takowémto čase postawení redaktora není radostné, uwěří nám snad každý na pauhé slowo, kdyby třeba ani skutkowé otom o tom swědectwí newydáwali. Redaktor časopisu stojí tu mezi dwěma ohni: z jedné strany má dle wlastního přeswědčení zastáwati co možná nejhorliwěji zásady té politické strany, ku které náleží, z druhé strany hrozí mu ale, byť se jiných trestů neštítil, zápowěď nowin a tudy zrušení wšeliké politické činnosti jeho strany ( neboť není teď jiné činnosti politické kromě nowin ). Přetěžko jest nám w takowém postawení najíti prawau cestu, aby se nám ani přílišná bázeň, ani zas přílišná opowážliwost aneb i lehkomyslnost wytýkati nemohla od naších wlastních politických a národních spojenců. Neočekáwané zapowězení Wídenských welice rozšířených nowin „ Presse “ podalo nám příležitost k takowému kajícnému rozjímání. Jak se časy mění! Když loňského roku w nejbauřliwějším čase počala Presse we Wídni wycházeti, Tenkráte se powažowala wšeobecně za organ hraběte Stadiona, o němžto se myslilo že ji peněžitě založil. Nemůžeme ale posud s jistotau udati, co na tom prawdiwého. netraufali si roznášeči její téměř ani na ulici, a Presse byla tenkrát wšeobecně co reakcionářský časopis rozkřičena. Kdoby byl tenkrát mohl na to pomysliti, že tato „ Presse “ pod tím samým wydawatelem bude jednau od ministerstwa zapowězena pro radikalnost! A přece se to stalo. We Wídenských wládních nowinách čteme takowé ohlášení: Nowiny „ Presse “ poskytují swým wystupowáním od několíka týdnu důwod, že jich tendence k tomu směřuje, aby wzbuzowaly nedůwěru k rozkazům wlády, aby w podezření uwáděly každý její skutek, a aby jim wtlačily znak nekonstitučnosti. Nedá se upříti, že se tím udržují mysle w ustawičné nespokojenosti, že se tím podkopáwá důwěra w trwání a w poctiwost wlády, že tím hrozí nobezpečenstwí weřejnému úwěru, a že se tím rozšiřuje nejistota a strach we wšech třídách státní společnosti. Ačkoli až posud swobodnému rozbírání a wywracowání náhledů, třeba se od oněch wlády různily, w tisku překážky staweny nebyly: uznáwá nynější guvernér, jemuž uloženo jest, bdíti nad wýminečným stawem, že by se proti swé powinnosti prohřešil, kdyby zmíeěným zmíněným nowinám pří jich nyní přijaté a obecnému dobru škodliwé tendenci dále wycházeti nezabráníl. Toto nezabránění by bylo spojeno s těžkau odpowědností zwláště proto, že nowiny „ Presse “ se opowážily wzdorowati napomenutím, weřejně ohlášeným. Jsauť zapowězeny nowiny, jenž se mnohem mírněji držely, byla by to tedy nedůslednost, kdyby nowiny „ Presse “ ještě déle wycházeti směly. Civilní a wojenský guvernér powažuje to z uwedených motivů za swau powinnost, aby zapowěděl nowiny „ Presse “ na čas stawu obležení. Což se tímto u wšeobecnau známost uwádí. We Wídni 8. prosince 1849. Civilní a wojenský guvernér Welden polní zbrojmistr. Wydawateli a odpowědnému redaktoru její p. Zangowi byl následující přípis doručen: „ Špatný směr, jehož se nowiny „ Presse “ od několika týdnů přidržují, články na mnoze zlomyslné, jaké „ Presse “ i we wčerejším čísle přináší, jsau takowého způsobu, že by guvernér, jemuž swěřeno jest bdění nad wýminečným stawem, proti swým powinnostem se prohřešil, kdyby nowinám těmto déle wycházeti dowolil, což by tím méně zodpowídati mohl, poněwadž setrwání při směru, jímž se wládní rozkazy w opowržení uwádějí, powažowati se musí jakožto wzdor proti wšeobecným napomenutím, jenž redakcím nowin již kolikráte wydány byly, a jichžto nezachowáwání při několika nowinách trestáno bylo tím, že se nowiny zapowěděly. Nížepsaný civilní a wojenský guvernér cítí se pohnuťa, zapowěditi nowiny „ Presse “ na čas stawu obležení. To se Wám uwádí w známost s poukázáním, že Waše nowiny ode 8. prosince 1849 již wycházeti nesmějí. We Wídni 8. prosince 1849. Welden, civilní a wojenský guvernér. Může si každý pomysliti, jaký asi dojem způsobila tato událost we Wídni a w celém mocnářstwí: nás alespoň naplnila žalostí a starostí pro budaucnost. Wšechny Wídeňské časopisy kojili se ustawičnými nadějemi brzského zrušení stawu obležení a počátku oprawdiwé zákonité swobody tisku, a místo toho zápowěď Presse! My jsme sice až k příjezdu J. M. C do Prahy také wždy s welikau jistotau očekáwali brzké zrušení stawu obležení a počátek konštitučního žiwota: od té doby ale jsme již pewně přeswědčeni, že nemá wláda žádný aumysl w brzkém čase nám nawrátiti zákonitý konštituční pořádek, a zápowěd Presse potwrdila nás tím wíce w tomto přeswědčení. K tomu se ještě rozšiřují welice znepokojující zpráwy o změnách w ministerstwě, jmenowitě o odstaupení p. ministra Bacha, a nechceme ani wšechny ostatní opětowati. Že takowé wěci mysl naši welmi zarmucují, toho tajiti nechceme.


31. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Dr. František Miklošić vypisuje předplacení na svůj slovanský slovník], Autor: Havlíček, Karel
– Dr. František Miklošić wypisuje předplacení na dílo: „ Rěčnik staroga slavenskog jezika. “ Celý učený swět uznáwá, že starý slowanský jazyk welikau má důležitost; z něho se pozná, jaký byl náš jazyk za starých časů, bez něho se staré památky kteréhokoli slowanského nářečí nemohau rozuměti, kolik potřeba, bez něho se na filologii slowanskau ani mysliti nemůže. I mohl by se člowěk zajisté diwiti, že dosud newyšel na swětlo ani jeden jak tak auplný slowník starého slowanského jazyka, jak se w nejstarších písmech ponejwíce w rukopisech nalezá; neboť cokoli dosud w tomto ohledu wyšlo, je wšeho buď welmi málo nebo je cokoli jiného, jenom ne jazyk staroslowanský. Wida, jak potřebný obšírnější slowník starého slowanského jazyka, obíral jsem se po deset let nejwíce tauto prací; co jsem rukopisů a tištěných kněh staroslowanských nalézti mohl, pročetl jsem wšechny kolikrát a neprominul ničeho, aby dílo mé wypadlo tak jak toho wěda za nynější doby požaduje. Sebral jsem okolo 18.000 slow a hleděl jmenowitě, bych je tak wypsal, jak se w nejstarších pramenech nalezají a jak se duchu našeho starého jazyka práwě přísluší. Slowa jsem slowansky, řecky a latinsky přeložil. Kniha je již hotowa, ale nebude se prodáwati před 15. prosincem 1849, a do té doby prosím, by se jména předplatitelů s penězi zároweň zaslaly, by se i jména tato mohla wytisknauti. Kniha je tištěna we welkém čtwerci ( quartu ), obsahuje 25 1/2 archů mimo předmluwu. Cena je: 3 zl. stř., později bude 5 zl. stř. Předplacení bez peněz se nepřijímají: kdo pošle peníze za 10 kněh, dostane 11. nádawkem. We Wídni 5. října 1849. Fr. Miklošić. Adressa: Franz Miklošich, in der k. h. Hofbibliothek in Wien.


14. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O Kleinertovi], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Práwě doslýcháme, že zdejší student pan Kleinert, jenž wyslán byl od studentstwa Pražského do Wídně, přeswědčiti se o stawu wěcí, dal we Wídni se swým podpisem plakát na rohy asi následujícího smyslu: Die Abgeordneten des Prager Studentenausschusses an die Wiener rufen unsere slavischen Brüder auf, mit den Wienern zu kämpfen. Prag wird mit Wien stehen, siegen oder fallen. Kleinert. ( T. j.: Wyslancowé studentstwa Pražského do Wídně powzbuzují swé slowanské bratry, aby společně s Wídní bojowali. Praha bude držeti s Wídní, s ní zwítězí neb padne. Kleinert. ) Co tomu říkáte wy stateční jinochowé čeští! kteří hotowi jste, pro národ swůj, pro Slowanstwo žiwot a krew nasaditi, což jste také již skutkem dokázali? Co tomu říkáš studentstwo Pražské, které se připrawuješ símě wzdělání slowanského po neskončených krajích našich rorsíwatí rozsíwati a tak připrawowati cesty welikosti a sláwy slowanské? Newyjewíte weřejně a tiskem opowržení swé nad prostořekostí swého wyslance, jenž samowolně za celau Prahu, ba za celé Slowanstwo mluwiti a slibowati se opowážil? Nyní ale několik slow bez obalu k samému p. Kleinertowi – Krokem tím, který jste we Wídni učinil, wyřknul jste sám nad sebou ortel neodwolatelný. Buďto jest Waše we Wídni wydané prowolání upřímně míněno, a tu jste dokázal, že jste byl slepý wyslanec, jenž očima newiděl, ušima neslyšel, a co Wám we Wídni řekli, wšemu jste zpozdile uwěřil. Jako dobrosrdečný, ale málo studowaný heyl sedl jste na maďarsko-frankfurtské wějčky weškerým šosem swým; tak líbezně zwučila Wám jejich píšťalka, že jste nic nepozorowal. Když Wám we Wídni řekli, že oni bojují pro swobodu, pro swobodu wšech, Slowanů i Němců i Maďarů, radowal jste se srdečně, že we Wídni tak dobří lidé jsau, a nemohl jste si radostí ani připomenaut, že tito dobří lidé snad z pauhé swobodomyslnosti několik českých deputowaných oběsiti chtěli! U p. Löhnera, Borrosche, Goldmarka a Zimmra byl jste se zeptat, jak se chowali čeští deputowaní, to jest šel jste do komína škrábat křídu. Zkrátka jednal jste co prohnaný a nanejwýš schytralý diplomat, pro kterého w celé říši není jiného místa, než ministerstwo zahraničných záležitostí. Buďte také ubezpečen, že se wšichni čeští deputowaní o to zasadí, aby J. M. C., až propustí Wessenberga, učinil Kleinerta, posluchače prwního roku technického, ministrem zahraničných záležitostí! Pokud se to nestane, není w Rakausích žádná prawá swoboda! Nebylo-li ale Waše prowolání na rozích we Wídni upřímně míněno, newáhám o Wás říci, že jste člowěk zralý pro oprátku! Kterak jste mohl Wídeňským powstalým pomoc celé Prahy a celého Slowanstwa falešným způsobem slibowati a tak tyto již beztoho nešťastné lidi marnau nadějí šáliti a zawáděti k wětšímu odporu. Jest to poctiwé, jest to lidské, jest to po slowansku? – A skoro Wám dokázati mohu, že prowolání Waše nemohlo být upřímně míněno. Wždyť jste zrowna po swém náwratu do Prahy w besedě měšťanské před mnohými swědky zcela jinák mluwil a dokonce nic o tom se nezmiňowal, že musí Praha s Wídní držet, stát aneb padnaut? Tedy jste w Praze zcela jiné mínění o té wěci dostal než we Wídni, snad se Wám teprwa po cestě domů swatý duch zjewil, a to sice tam mezi Pardubicemi a Labskau Teynicí, wšak wíte, které místo myslím? – Ba jest to skutečně weliké neštěstí pro wlast, když takowé takowí lidé, jako p. Kleinert, chtějí wésti politiku a rozumem swým ještě příliš zeleným, zeleňaučkým zásobowat celé Čechy. Celá česká země wolila si poslance na sněm do Wídně, o jejichžto činnosti se wšichni rozumní a znalcowé posud wždy šetrně a s úctau prohlašowali. Co ale to naplat, když p. Kleinert jest jiného mínění? Poslancowé čeští wzdálili se z Wídně, prohlásili se proti Wídni, a s nimi celá městská radda Pražská, jistě dobře wolená; ale p. Kleinert naopak slibuje Wídni pomoc celé Prahy a weškerého Slowanstwa. Není to nestaudnost do nebe wolající? Diwno bude, že jsme osobě p. Kleinerta tak weliké místo w nowinách swých obětowali, ale zapotřebí jest kaukol wytrhati, než se rozplemení. Jsau lidé, kteří ničemu nerozumějí, nic se nenaučili, žádných schopností nemají, přece ale by rádi něčím se wyznamenali. Ti pak hledají sláwu swau w přehnanosti, w přemrštěnosti, w dotírawosti a nestaudnosti; když celý swět widí černé, bude p. Kleinert křičet, že jest bílé, a tím na sebe obrátí pozornost. Swobodu hledají takowí lidé w neuznáwání žádných autorit kromě sebe, a p. Kleinert jistě bude spíš pochybowati o Šafaříkowi než o sobě. Takowé lidi a jejich nezralosti nesmíme již déle trpěti, čas jest, opříti se jim, než se neštěstí stane, a než nám neschopností a dotírawostí swau to zboří, co již tak dáwno stawí pracně a opatrně nejwýtečnější mužowé našeho národu.


26. listopad 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Divadlo Pražské, Titulek: [Strakonický dudák], Autor: Havlíček, Karel
W neděli 21. List. dáwal se Tylůw: Strakonický dudák se zpěwy, hudbau, tancemi a skupeními dle národní pohádky ( báchorky ). Ačkoli jest welmi těžko wyhowěti w českém diwadle zároweň i parteru i horním krajinám, přece se to p. Tylowi w tomto kuse dobře podařilo, a nikdo neopustil diwadlo nespokojen. Pan Tyl uwedl do národní jednoduché báchorky dle potřeby swé žiwly cizí a fantastické, jak obyčej jest w takowého druhu diwadelních kusech. Množstwí dobrých národního způsobu žertů okořenilo scény, a p. Kaška ( co hudec Kalafuna ) tak mile je přednášel, že wěru tenkrát jeho hru bez chyby wýtečnau nazwati můžeme. Panu Kaškowi udělal p. Tyl tuto roli zcela podle jeho žiwlu. I p. Rájskau beneficiantku we wšelikém ohledu chwáliti musíme. Šwanda p. Sekyra tenkráte měl welikau úlohu a prowedl ji dosti chwalitebně, wyjmauc to, že dle obyčeje swého mnoho přeháněl. Ostatní byli wšichni wíce méně na swém místě, jen ne p. Kolárowá, která musila tenkrát přewzíti roli docela pro sebe nepřiměřenau. P. Grabingrowi musíme dát tu dobrau radu, aby nikdy na kritiky nezpíwal žádné špičky; kritik je zlý člowěk, a pozoruje wšechno welmi ostře, také to, že p. G. zrowna w tom zpěwu nesmírně napomínal sufléra, a přece wězeti zůstal, a jeden werš dwakrát zamumlati musil, poněwadž dál newěděl. Chwalitebné bylo na p. G. to, že tenkrát proti swému obyčeji co weselý student neměl žádné péří w hlawě, a wšak ku konci zas pořád w obleku klesal, a byli jsme wěru rádi, že se již kus ukončil, neb by se byly zatím p. Grab. šaty dokonce roztrhaly a ošuměly. Hra sama byla z počátku zajímawější, později nepautala již tak pozornost obecenstwa — prwopočáteční hřích to p. Tylůw, který wždy w polowici nowely i drámy již sám ztrácí chuť ke swému předmětu. Také rušily některé maličkosti effekt, jako jméno Šwando! we scénách truchliwých, poněwadž již toto jméno komičností swau rušilo smutek a popauzelo k smichu. Lépe by bylo snad w takowých scénách křestným neb jiným jmenem jej nazýwati. H. B.


12. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: W Krakowě, Autor: Havlíček, Karel
W Krakowě dne 7. máje 1848. Přijeda dne 4. wečír do Krakowa, našel jsem město w takowém slawu, jakoby nedáwno od nepřítele wydobyto bylo. Na mnohých místech wytrhána dlažba, okna rozbita, rozstřílena, leckde známky bomb a kulí, wšude plno wojska, na rynku po celau noc u Sukenice stojí a bivuakuje asi setnina jako w poli před nepřítelem, ze zámku dáwného staroslawného sídla králů polských wšude míhají se bílé kabáty „ ochránců swobody a práwa Poláků ", wšude na wysokém zámku, nyní w kasárny proměněném, widěti ještě místa, odkud se dáwaly městu ony známé poslední důkazy králowské, a kus takowého důkazu asi 5 liber darowal mi náš wel. p. Tupý-Jablonský, jenž zde na Zwierzyňci farářem jest, na památku, jak se w Krakowě slawilo udělení konstituce. Již po cestě skrze pruské Slezsko setkáwal jsem se s emigranty polskými, kteří pokládajíce mne pro českau, bílau a čerwenau kokardu za Poláka, důwěrně mi wýstrahu dáwali, že, wracím-li se z Paříže, nebudu do Krakowa wpuštěn, a wyprawowali mi o wšem, co se w posledních dnech přihodilo. Celá skoro emigrace opustila byla Krakow a we Wratislawi se zdržowala. W Krakowě nemeškal jsem i hned obeznámiti se úplně s okolnostmi nynějšími, a maje rozmluwy s muži nejrozmanitějšího smýšlení, s emigranty demokratické i aristokratické strany, s občany krakowskými radikálního i mírného smýšlení, s ostatními meškajícími šlechtici z Haliče a jmenowitě ze Lwowa, s malými měšťany zdejšími, s židy, s českými auředníky zde ustanowenými, s důstojníky wojska a konečně i s representanty zdejší – policie, a ze wšech těch nejrozmanitějších krásných i oškliwých, woňawých i smrdutých kwítků utwořil jsem si konečně obraz prawdiwý o stawu zdejších záležitostí wůbec, jakož hlawně o událostech w Krakowě w nejposlednějších dobách. Nejlepší owšem zpráwy podal mi náš milý Jablonský, jenž jsa swědkem očitým wšeho, nedíwá se na události zdejší ani okem janičárů a satrapů systému Metternichowa, kteraužto roli zde bohužel naši odrodilci čeští co auředníci a důstojníci wojenští hrají, ani zas s předpojatým srdcem utištěného Poláka, jemuž nedowolí cit národní, nechwáliti wšechny kroky krajanů swých a nehaniti wšechno, co od nenáwiděné wlády rakauské pochází; Jablonský, jediný snad w celém Krakowě sprawedliwý, jest saudce obau stran we zjewném nepřátelstwí proti sobě postawených, poněwadž pauze srdce a rozum slowanský nestraně sauditi může o těchto poměrech. Snažil jsem se dle možnosti wyswětliti Polákům nynější politiku českau, která w nich wšeobecné pochwaly došla; když jsem ale mínění naše strany Polska přednášel, tu patrně rozpadaly se smýšlení Poláků na dwě strany. Strana opatrná mírná srownáwala se s tím, že Čechoslowané, Jihoslowané a Poláci spojeni politicky a pomáhajíce jeden druhému jistě a bezpečně dojdau společného aučele swého, jenž jest samostatnost a důstojnost národní a politická swoboda, a z toho ohledu hotowa jest, obeslati sjezd slowanský w Praze ku konci máje wypsaný, bychom se tam společně poradili o záležitostech slowanských wůbec a rakauských zwláště. Ačkoli nebudau Poláci snad nikdy tak auzce spojeni s náhledy českými jako jsau Jihoslowané, a ačkoli také není možná, tak upřímný a tuhý swazek mezi Čechy a Poláky utwořiti, jako jest mezi Jihoslowany a námi, přece doufám, že srozumění mezi Poláky a námi oběma stranám mnohé wýhody přinese, zwláště w pádech nyní nepředwídaných, kterých se ale odříkati nesmíme za nynějších časů, za kterých jest wšechno možné, i rozpadnutí rakauské říše. Ubezpečen jsem, že při takowé politice, jaká až posud u ministerstwa wídeňského w obyčeji byla, snadno ještě do zimy může býti weta po císařstwí rakauském, a ani my Čechowé neuchráníme rozpadnutí jeho. Každý w politice zběhlý wyznati musí, že wlastně jen náhodě děkowati budeme, udrží-li se Rakausko, jistě ale ne ministerstwu, které za posledních dob wšem swým národům ( wyjma Wlachy a Poláky ) přátelstwí swé ukazowalo, jen že bohužel každému na autraty jiného kmenu. Tak na př. ze zdwořilosti k Němcům nařizowalo nám, abychom obeslali frankfurtský parlament, ze zdwořilosti k Maďarům nepowolilo žádosti Ilirů, ze zdwořilosti k Ilirům učinilo bana Jelaćiće komendantem wojenského pomezí, čímž mezi Maďary zjewné zbrojení prowolalo, ze zdwořilosti k části Morawanů špatně smýšlející nepowolilo spojení naše s Morawau proti zjewnému práwu, wymlauwajíc se, že obě strany tázány býti musí. Takowá politika znamená nikomu se nezachowat, sednaut si mezi dwě stolice. A z té příčiny musíme, ačkoli si upřímně přejeme trwání rakauské říše, přece i příprawy činiti a o tom pomýšleti, co počneme, roztrhne-li se násilně swazek náš s Rakauskem, a z této příčiny musí nám mnoho záležeti na srozumění s jinými přirozenými spojenci našimi. Co se Poláků týče, počínají sice nyní rozuměti trochu, co to jest wzájemnost slowanská, a přeswědčili se, že nejsme my přátelé wlády ruské. Mírná strana zdejší, we Lwowě i w Poznaňi a nepochybně ještě wíce w králowstwí polském a na Litwě srownáwá se mnoho s náhledy našimi, a wšak prudká strana zajisté ještě několikrát wtrhne s sebau powážliwější krajany do neštěstí, jako ku př. w Krakowě w posledních těchto dnech, jmenowitě 26. dubna, kde Krakow byl dwě hodiny bombardován kulemi, kartáči a kongrewskými raketami. Popisy události té, které w pražských německých časopisech umístěny byly, pochází od zdejšího c. k. auřednictwa a jsau příliš jednostranné. Jisto jest, že obě strany chybily, ale wětší winna jest na straně c. k. wlády, a pokud se auřednictwo w Haliči nezmění, pokud zde budau jen cizinci nejwíc auřadowati, není pomyšlení na nějaký pokoj w Haliči. C. k. auřednictwo a národní strana ( o sedlácích 126 zde řeč býti nemůže, proto že náležitého wzdělání nemají ) stojí proti sobě ustawičně co zjewní nepřátelé a jeden druhého wšelikými dowolenými i nedovolenými, lidskými i nelidskými prostředky zničiti usilují. Teď zde panuje generál Šlik, český pán, jehožto předek někdy před staroměstskau radnicí co rebellant odprawen byl, a který při příchodu swém zdejšímu obywatelstwu prý pohrozil, že wšechno rozstřílí, nebudau–li se dobře chowat, později ale tento příkrý krok swůj poněkud wymlauwal. Swobody tisku a diwadla užíwají zde w plné míře, národní garda není žádná, shromážďowati se nyní nesmí, a zbraň nikomu nositi není dowoleno. Ba kdo za bránu wyjde, musí mít wyswědčení od policie! Co ale překáží auplnému srozumění mezi jinými Slowany západními a Poláky, jest polská hrdost, nedočkawost a neznalstwí okolností. Polák ( mluwím zde o wělší části, ačkoli jsau wýjimky malé ) nezná nic než Polsko a Francauze, o Německu již má křiwé náhledy, ale poměry Slowanů západních dokonce nezná. Tak zde ku př. nemají ani zdání o záležitostech uhersko-slowanských, a tyto dni stojí we zdejších polských nowinách, že ban chorwátský Jelachich na čelo se postawil reakce!! Pěkná reakce, zrowna takowá, jakau Poláci proti Rusům obmýšlejí! – Hrdost nedowolí Poláku mluwiti a mysliti o něčem jiném, než o obnowení celé Polsky, jak byla za starodáwna, to jest od Baltu až snad k Černému moři! Daleká cesta, marné wolání! Co bylo, již nebude! I česká země sáhala jednau od Baltu až k Adrii, ale žádnému Čechu nenapadlo obnowiti tuto říši! To jest nejwětší chyba, že w Polsku jen lidé bez zaměstnání totiž šlechta ustawičně bez práce o politice přemýšlí a jedná. Jinák by byly cesty Poláků mnohem praktičnější: nebo člowěk, který jinak zwyklý jest se žiwotem zápasit, zná i wšeliké těžkosti w politice zdrawěji uwážit a dobré cesty hájit, a nepauští se jako polský šlechtic bez wesla na moře. – A pokawad se nezmění tato stránka charakteru polského, pokawad sám lid polský neucítí potřebu samostatností národní: posawád nemají Poláci dle mého domnění žádné jistoty k dosažení záměrů swých. H. B.


17. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Medvěd, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Nedwěd. ( Pokračowání. ) Otec jeho měl, jak říkáme, šlechtické jmění – 500 duší. Žil na statku swém, jako skoro wšichni takowí šlechticowé, dost wšelijak. W zimě jezdil na trh do gubernského města, předstawil se w gubernské uniformě u gubernatora, hral w clubě billiard, a pak se opět w tarantasu Tarantas je kočár a wšak bez pér, jenom na dlauhých hebkých břízowých pníkách, spojujících náprawy, přidělaný, kteréžto pníky mu poněkud pružnosti dodáwají. Užíwá ho nejwíce wenkowská šlechta. nawrátil domů ke swým Filkům, Sťopkům a Lar’kům Jména slaužících, z národnělá křestní jména. kteří jej s radostnými twářemi a s roztrhanými lokty 226 wítali u nápraží. Prwní jeho žena umřela při porodu, newím již wěru, pro hlaupost-li aneb nedůstatek doktora; a proto přišel Miša ( Michael ) o prwní mazlení, o prwní úsměch, o prwní nepochopitelný dojem, když duše nedospělá ještě k poznaní sebe samé počíná přec nejasně pochopowat sladkost něžného saucitu. Miša rostl w kautě bojarského domu pod dozorstwím služebné díwky. Asi za dwě léta otec jeho opět si umínil oženiti se. Druhá jeho žena před swatbau suchá a tichá panenka, proměnila se, skrze uwedený w kraji obyčej opowrhowání šněrowačkami, skoro za okamžení w tlustau a braukawau báryni. Starostliwá o swau wlastní dceru obyčejným již spůsobem, počala nenáwiděti pastorka, a ubohý chlapec, již na samém počátku žiwota, welmi často utíral slze, které mu wynutilo přísné a nesprawedliwé s ním nakládání. Sotwa mu bylo 7 let, a již mezi manželi počalo rokowání, že jsau špatné úrody, a wychowání drahé. A proto určeno jest, odewzdati chlapce do nějakého laciného petrohradského pensionátu ( wychowatelny ). A tak se též stalo. Zprawili tarantas, napekli pirohů Buchet malých., dali na modlitbu Před důležitau cestau nebo po ní rádi Rusowé odbýwají nějaké modlitby, asi w spůsobu našeho požehnání, ku kterým si báťušku ( kněze ) do domu pozwau, aby před ikonami w lewém rohu modlitby ty wykonal a je požehnal, za co peněžitau náhradu dostane., a žehnajíce se, odjeli do Petrohradu: tam chlapce odewzdali do wychowatelny p. Fourbana, wyslaužilého parukáře, který se byl pustil do wzděláwání ruské mládeže. Tam nastal Mišowi ještě plačtiwější žiwot. Poněwadž jeho rodiče dlauho smlauwali o roční plat za jeho wychowání, a také něco strhli: chowal se k němu majitel ústawu wždy welmi nenáwistiwě. S druhé strany byl ještě mladý a slabý, a saudruhowé wybrali si jej hned za předmět wšelikého pronásledowání, aby bezpečně ukázati mohli sílu swau a bujnost. Ostré posměchy a pohlawky sypaly se naň se wšech stran. Napřed chtěl žalowat a prosit o obranu: ale rány se ještě zwětšily, a kromě toho sotwa že se zjewil mezi saudruhy swými, již zazněl posměwawý šepot: „ Pozor! páni, policie jde! “ Není diwu, že se přirozená w něm bázliwost ještě zwětšila a přidala jeho osobě cosi zwláště neobratného, rohatého. We wšech tělesných cwičeních zůstáwal za wšemi ostatními welmi pozadu, tak že w hodině taneční nejen spoludruzi leč i učitelowé pukali smíchem, hledíce na jeho těžké skoky. Podrobuje se swému osudu, umínil si mlčet a wšechno trpěliwě snášet. Již wčasně zwykl si býti o samotě, a charakter jeho přijal na se jakausi podiwnau smutnau zamyšlenost. W zahradě, kde se druhowé jeho haupali a běhali, wybral si on nejosamotnělejší místečko, lehl si pod strom, a tiše, nadšen šeptawým třepetem listí, díwal se s hlubokým citem na oblaka. Widělli tam podiwná widění, anebli w nich hledal kauzelné obrazy, ale často se přihodilo, že jeho druhowé již dáwno seděli w klase, a on zamyšlen ještě ležel na zamilowaném swém místečku. Když wšak, zpamatowaw se, přišel do klasu, wítal jej hned hlasitý smích, a w tu chwíli následowal trest za přestupek. Wylaučení od oběda, černý stůl, bláznowská čepice, a wšechny wybraušenosti dětské kárné policie s hrozným napomínáním byly náhradau za přestupnickau zapomněnliwost. Dítě se wšemu nereptajíc podrobowalo. Ale jak se jen učení zkončilo, a děti opět dowáděly, běžel opět ke swému stromu, opět poslauchal šumot listí, a pustil žalostný zrak swůj do wzdušného okeanu. Tyto minuty byl šťasten; ale když se wracel ze swého sniwého swěta, býwalo mu tuze těžko. Wšichni jeho spoludruhowé měli rodiče, kteří k nim přijížděli o swátcích: – on neměl nikoho, jenž by mu byl ukázal nejmenšího saucitu … Tak prošel jeho dětský wěk. Konečně wyrostl a byl študentem ( na universitě ). Ale študentského žiwota nezakusil. Neznal důwěru nadšeného přátelstwí, ani weselé pitky, ani písně bujné, ani tajné wzdechy pod oknem plaché krásawice. On sebe wšude cítil zbytečným, a swobodně dýchal jen tehdy, když byl o samotě. Študenti nazwali jej „ nedwědem “, a přestali o něj dbáti. Zkončilo se učení. Nedwěd wstaupil do žiwota … Zatím otec i macecha jeho zkonali, zůstawiwše mu welmi pořádné jmění, s kterým by se byl mohl lehce dostat mezi weliký swět, ba i wyhlášen býti co užitečný ženich, aneb snad i co skwělá partie. Na neštěstí stala se u něho bázliwost a přiwyklost k samotě druhau přirozeností. Nedwěd zůstal nedwědem. Najal si neweliký byt we wzdálené ulici, a žil, jako by se styděl sám za sebe, jako by se bál obtěžowat lidi swau přítomností, a sám sobě se byl s to hořce smáti. Myslil konečně, že se proň jaksi nesluší chowati se dle zákonů módy, čím se jeho oblek stal neforemným. O twáře brausili se mu jakési límce dáwno již zničené we šwiháckém swětě, frak na něm neohybně wisel – zkrátka, wšechno na něm bylo jaksi diwoké a neswětské. Může být, že se w této netečnosti skrýwala také jakási hrdost, ale o tom se sám sobě nepřiznáwal, a s podiwnau urputností stranil se wšech radostí swého wěku. S takowým charakterem, rozumí se, že nehledal známostí; ale petrohradští nedwědi, dowěděwše se o jeho odhodlané drsnatosti, sami jej pozwali 227 mezi sebe, s citem hluboké úcty. Někteří z nich hleděli naň také ne bez záwisti: tak silné byly jeho nedwědí schopnosti. Neměl příčiny, wymluwiti se jim. Na polo se strachem nawštěwowal swé polodiwoké spoludruhy, poslauchal, jak mluwí o hraběnce W., jak se pitwoří po Masaniellowi, píwal bokál šampaňského, a pak již běžel zčerstwa domů, polekaný swým swětáctwím, a swau mrzutau figurau w kole takowých podtrhlých swětáků. S druhé strany byl nedwěd mladý a mnoho diwoké poesie ukrýwalo se w duši jeho. Zwlášť w letě rojily se w něm fantastické myšlénky a pobuřowaly jeho obraznost: duše jeho hledala wyšších slastí, srdce žádalo lásku, cit samoty mořil jej a stáwal se mu nesnesitelným. Ale tehdy utíkal na břeh morský, dlauho díwal se do wln, a bylo mu lehčeji, podiwné myšlénky přicházely mu do hlawy … Myslil si tehdy, že milowati ženskau nesluší se člowěku, který cítí w sobě bodrost a sílu. Která krása ženská, nedokonalá a zemská, wyrownati se může – myslil hledě na moře – této wěčné, neproměnliwé kráse? Který šepot lásky, i nejsladší, wyrownati se může tomuto wěčnému šeptu, těmto temným wzdechům a žalobám, tomuto umírajícímu howoru, tejně mluwícímu do duše takowé kauzelné myšlénky? Která wášeň i nejbauřliwější wyrownati se může deštiwé noci, když se wlny zdwihají k nebi, zatápějíce hwězdy wodami swými, když hrom a blesky brázdí bezedné propasti, a celá třesaucí se příroda slíwá se w mračný obraz strachu a hněwu? A pak když zas wšechno utichne, když černá oblaka polekaná sluncem, rychle uběhnau za obzor, a moře se rozestře co hladká rowina – který hluboký cit, které utišení duše wyrownati se může této hlubině, tomuto utišení? Kdo proniknul w ňádra zázračného žiwlu? Kdo wyrozuměl jeho žiwotu, jeho síle, jeho duši? … Dlauhý čas proseděl na břehu, potápěje zrak swůj w průzračných wlnách, a duše jeho naplňowala se jakausi podiwnau, nepochopitelnau láskau. Zdálo se mu, že mezi ním a mořem jest cosi podobné tajnému saucitu. W tichém howoru wln, šumících u jeho nohau, pozorowal jakési temné zwuky, jako nedokončená slowa, jako sladkostrastnau odpowěd, že jeho láska není marná, že, jestli on se jí nestane newěrným, bude jej wěčně – wěčně chránit newiditelná síla; a tato šumná slowa, tyto temné zwuky konejšely jej jako ukolébawka, i usnul často na břehu a spánek jeho byl tichý a pokojný, jako spánek dítěte..... ( Pokračowání. )


1. červen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Žihadlo, Titulek: [Veřejné nápisy], Autor: Havlíček, Karel
* — * Weřejné nápisy mají wždy mnohem pečliwěji napsány býti, poněwadž jinak, když chybné jsau, jejich směšnost tím častěji do očí bije než we spisech saukromých. U nás wšak posawad nejen chybné, leč nesmyslné nápisy skoro wšude se nalézají. Tak w jistém ústawu slepých následní nalézá se na sklenných dweřích Frakturau psaný nápis: „ Kdož koliw tento Inštitut nawštíví, žádá se, aby jeho autrpnost nad ustawem těch neštastných wychowanců hlasitě nejzevil. „ Na lewé straně němčinau takto: „ Jedermann, der diese Unstalt besucht, wird gebeten, sein Mitleid über den unglücklichen Zustand dem Zöglinge nicht laut zu äußern. “ Někdy nacházíme oprawdu w skutečnosti tak podiwné wěci, že by si je nikdo naschwál ani tak wymysliti nemohl. Jmenowitě, co se národnosti a jazyka našeho dotýče, mohlo by se na sta takowých podiwností uwésti a zdá se, jakoby ta prwní základní chyba wždy jen rodila hojnost jiných. H. B.


16. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [otisk zprávy], Autor: Havlíček, Karel
* * * O stawu smýšlení našich sauwlastenců německých, na které nám posud toliko skrze sklo přemrštěnců pohlížeti lze bylo, poněwadž strana rozumnější mezi nimi dosti odwahy neměla, aby se rázně opřela proti křiklaunům, podáwají Pražské Nowiny jeden hlas hodnowěrný z německých krajů, jejž tuto jako příboček k oswědčení Libereckých kladem: Již kolikráte četl jsem w německých Pražských Nowinách slowa smířliwá k obywatelům německým w Čechách z příčiny zápasů we srdci Rakauska. Jakkoli jsau slowa tato dobře míněna, jsauť přece marná tu, kde se wšecko wynakládá na to, aby se národnosti wíc a wíce rozdwojowaly na kořist aučelů saukromných. Jádro měst a wenkowanů našich nekojí nijakého záští na swého sauseda Čecha, který zhusta býwá jejich přítelem, jejich příbuzným. Awšak pokojný měšťan a upřímný wenkowan nemůže ani přes práh, aby ho nenapadl některý z demagogů a newyprawowal mu o nebezpečenstwí, w kterém wězí národnost a swoboda jeho. On nemůže wzít nowiny do rukau, aby mu z nich ihned w oči netrčela slowa: „ Reaktion. Kamarilla, Slavenreich a Soldatenherrschaft “. Není potom diwu, že prostý muž, slyše ustawičně takowé strašení a lepších wědomostí o tom nedostáwá, konečně uwěří takowým slowům a hledá swau otčinu za hranicemi swého rodiště. Není diwu, že jsau wšechny myšlénky o prawdě a práwu w hlawách oněch lidí zmodrchány, že weřejně i w okresích domácích mluwí a jednají jen pošetilí a zpupnělí přemrštěnci, kdežto rozwážliwí a obeznalí mužowé naší wlasti – mlčí a trpí! že si špatné časopisy swau lácí wšude dobýwají cestu, a že oni lidičky, jejichž úsudek politický až hrůza je slabý, wšude swau drzostí místa nacházejí, odkud by mluwili? A tyto okolnosti a plachost dobře smýšlejících jsau příčinau, že museli přijít obywatelé Tater a synowé diwočin horwatských, aby spasili Rakausko a pomstili auhonu, jakau musel prawý šlechetný lid Wídeňský od čerwených kanibalů snášeti.


18. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [kritika české šlechty], Autor: Havlíček, Karel
Nejkrásnější důkaz o liberálním a opposičním duchu naší české šlechty podáwá nám následující malá událost. Známo jest totiž, že naši aristokratičtí stawowé za posledních několik let proti wládě wedli na sněmích ustawičnau opposici, a že tenkrát jmenowitě wždy bojowali proti přílišné centralisací. Tak ku př. hrabě Albert Nostitz zwláště se welmi o to přičiňowal, aby katastr české země zůstal wždy pod spráwau českých stawů. Nyní se wěci změnily, místo starých „ českých stawů “ máme mít oprawdiwé stawy, sněm wolený ze wšech tříd občanstwa — a ejhle! smýšlení p. hraběte Nostitze se nesmírně změnilo. Jsa powolán do Wídně pracowal tam s p. rytířem Bohušem — jak doslýcháme — práwě o to, aby katastr nyní nezůstal pod spráwau českého sněmu, nýbrž aby přišel pod říšskau centrální wládu. Tu tedy máme opět skwělý důkaz, že šlechtě málo záleží na zemi a na wlasti, a čím sama wládnaut nemůže, to raději zadá.


26. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Z Vídně 24. července, Autor: Havlíček, Karel
H. B. Z Wídně 24. čerwence. Dnes se stala we sněmowně ponejprw zmínka o záležitostech Pražských. Dr. Rieger oznámil po ukončeném jednom předmětu interpellaci ( otázku ) na ministry, a ačkoli měl dosti nepřízniwých hlasů proti sobě, přece s chwalitebnau odwahau setrwal při předmětu swém a otázkách: Proč Dr. Brauner, deputowaný k řišskému sněmu, posawad není z wězení wypušťěn? Je-li on řádně dle zákonu neb neslušně, nezákonně zatčen? Není-li dle zákonu zatčen, proč se drží we wězení? a nemůže-li se propustiti, má-li tedy být nowé wolení w jeho okrsku wypsáno? Zachowáwaly-li se wůbec při událostech Pražských zákonní ustanowení? — Na to odpowěděl ministr justiční, že strany dra. Braunera se teprw předběžné wyšetřowání posud koná, že ostatně ministři aspoň předpokládati musí, že se auřadowé Pražští we wšem dle zákonu zachowali, že ale posud wšechny spisy a auřední zpráwy nejsau w rukau ministerstwa, aby mohlo posauditi, jak dalece při oněch událostech šetřeny jsau w Praze zákony. Strany toho, má-li se w okrsku místo dra. Braunera znowu woliti, ponecháwá si ministr lhůtu k odpowědi, až by se celé ministerstwo uradilo. Dále se tázal dr. Rieger: Jaké má zpráwy ministerstwo stran zrušení, oznámeno sice auředně, že již obležení zrušeno jest, saukromí příchozí z Prahy ale prawí, že posawad jen dle jména zrušeno jest, skutečně ale posud w Praze trwá, a nejen w Praze, nýbrž w celé zemí. Nařídilo-li tedy ministerstwo, aby přestalo obležení? Ministr wnitřních záležitostí: Ministerstwo si owšem welice přálo brzké zrušení tohoto neprawidelného a obtížného stawu, a wšak dostáwalo wždy z Prahy auřední odpowědi, že posawad nebezpečno by bylo, obležení zrušiti. I tentokrát není zrušeno obležení na rozkaz ministerstwa, i tentokrát ministerstwo projewilo jenom weliké přání swé, aby obležení přestalo. Dr. Rieger: Dále oznamuje kníže Windischgrätz, že wojenská komisse wyšetřowání dále ještě powede i nad osobami civilními, což jest proti zákonu. Ministr justiční: Ministerstwo wždy bude pewně dbatí o zachowání zákonů, hned tedy, jak o tom zpráwu oberželo, poslalo do Prahy auřední nařízení, aby se zákon zachowal, a aby každý sauzen byl od saudce swého ustanoweného, a doufá brzy sněmu oznámiti wýsledky tohoto rozkazu. Dále slíbilo ministerstwo, že předloženy budau sněmu wšechny auřední spisy, týkající se záležitostí Pražských, aby sněm sám w stawu byl posauditi jednání auřadů Pražských. Tako zpráwy přijaty jsau s welikau pochwalau od sněmowny.


11. duben 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraniční zprávy, Titulek: W Dánsku, Autor: Havlíček, Karel
W Dánsku. – S některých stran psalo se o tom, že swolán bude do Kodaně wšeobecný sněm dánský, do kterého by se i Šleswicko – Holštýnští Němci powolali. Korrespondent z Kielu do jistých německých nowin píše, že to jest wěc nemožná zwláště z ohledu na jazyk při jednání sněmowním. „ Neboť prý nehledíc na to, že by snad wšichni deputowaní dánsky a německy mluwiti neuměli, nemůže míti nikdo ani Dánům ani Němcům za zlé, chtějíli jen w národním swém jazyku mluwiti, naopak ještě za to chwály zasluhují. " Diwná wěc! budauli se Poláci z Poznaňska na nynějším wšeobecném sněmu Pruském ( začne 11. Dubna ) dle této zásady říditi, nestojíme jim za to, že od pp. německých nowinářů weliké pochwaly dojdau. Jiné nám ještě bližší příklady pro uwarowání mrzutostí ani uwésti nechceme. Tolik jenom zapříti se nedá, že mají Němečtí redaktoři a spisowatelé dwojí morálku: jednu postní pokornau, dle které se řídí mluwíce o Dánsku, Ostsejských provincích ruských, Francausku, Uhřích, Sewerní Americe a jiných místech, kde Němci utlačeni jsau, a druhau masopustní bujnau, dle které se řídí w Čechách, w Poznani atd. atd. atd. atd., kde němčina panuje a přewládá. My jakožto lid chudší máme jen jedinkau morálku na wšední den i na swátek, bílau tak jako ona owčička, o které mluwil prorok w písmě k hřešiwšímu Dawidowi ( wiz Liber Regum XII. ) a ta zní: „ Co sám nemáš rád, nečiň jinému. "


17. březen 1848, Zdroj: Česká včela, Část: Pražský denník, Titulek: [Konstituční nálada], Autor: Havlíček, Karel
* Celé město wzalo na sebe jakýsi swáteční pohled. We Středu wečír, když náš nejwyšší purkrabí hrabě Stadion sám w diwadle oznámil, že powolena jest konstituce, nastalo jásání a hned přestal kus a obecenstwo wyhrnulo se zwěstowati onu zpráwu dále. Také do Besedy měšťanské wzkázati ráčil nejwyšší purkrabí onu radostnau zpráwu. Hned se jako střela po celém městě roznesla, a mžiknutím sestawil se průwod s fakulemi, jenž J. C. W. arciknížeti Karlu na koňském trhu, nejwyššímu purkrabímu a purkmistrowi Pražskému atd. úctu swau wzdal, a po městě se zpěwem a radostným prowoláwáním táhl. Wčera we Čtwrtek již po celém městě widěti bylo kokardy a barwy národní české, a wšude se děly příprawy k oswícení města. Doufáme, že také našinci wenku wšude oslawí takowé štěstí národní, zpráwy ale o slawnostech tentokrát si we wší uctiwosti zakazujeme. Padly censurní moci, dowoleno Wám páni dopisowatelé z wenku o důležitějších wěcech psáti, než jsau besedy atd. Podíwejte se na wšechno okolo sebe a co Wás tíží, co byste si přáli, o tom nám pište, aby se to rozšířilo po wší wlasti, wzbuzujíc stejné stesky a stejná přání.