1. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Z Vídně, Autor: Havlíček, Karel
H. B. ( Hawel Borowský. ) Z Wídně dne 26. čerwence. Těžko jest posud s nějakau jistotau udati, jaké budau činy a wýsledky našeho ústavního říšského sněmu. Strany mnohé, z kterých sestawen jest, nerozdělily se posud tak určitě, aby patrně wyswítala jejich síla, aby se na jisto powěděti mohlo, která strana zwítězí. Toť arci platí jenom w záležitostech čistě politických, neboť posawad určiti nelze, ku které politické straně nejwíce spoluaudů sněmu se přiznáwá, ačkoli i tu jisto jest, že liberální budau wšechna určení sněmu. Co se týče národních poměrů, owšem mají welikau přewahu národnosti neněmecké, jak se již z pauhého pohledu na země we sněmu zastaupené poznati může, a podaří–li se Slowanům wšem a Wlachům mezi sebau srozuměti se o wšech potřebách swých společných, jisto jest, že na sněmě takowau wětšinu hlasů míti budau, které žádná síla neodolá. Posawad owšem nejsau ani wšichni sněmowníci přítomní, a také ani jednání samé, pohybující se wíce w pauhých příprawách a formálnostech, nezawdalo příležitosti ke zjewnějšímu wystaupení stran. A wšak se již napřed twrditi může, že se hlawně tři strany budau pokaušeti o parlamentární wítězstwí: foederalisté, centralislé a Frankfurtisté. Arci se tak mysliti nemůže, jakoby každý aud sněmowny již patrně k některé z těchto tří stran náležel, některý zajisté nedrží posud se žádnau, některý náleží zároweň ke dwěma, totiž který chce wýhody dwau dohromady spojiti. Foederalisté chtějí přetwořiti Rakausko we spolek rowně opráwněných zemí, z kterých se každá doma dle libosti řídí, spojena jsauc s ostatními jednau dynastií. K této straně náleží Čechowé, Poláci, Slowenci ze Štýrska, Krajinska atd., Wlachowé a práwě liberální Němci, a není pochybnosti, žeby se k této straně i mnoho ostatních pokojných Němců přidalo, kdyby widěli, že se jen skrze foederaci může těmto neněmeckým národnostem zadost učiniti. Foederalisté dělí se posud mezi sebau rozličnými náhledy strany spojení, jedni totiž přejí si zcela slabé, jiní zas pewnější spojení mezi sebau. Centralisté jsau dwojího od sebe zcela rozdílného způsobu: prwní nazwali bychom bürokraticko-officiální, kteří sami sebe snad i foederalisty nazýwati budau, a wšak jen pro jméno, aby tímto jménem snad některé prawé foederalisty k sobě přilákali a swau sílu nimi rozmnožili: w skutku ale chtí jen dosawadní mašinu rakauského císařstwí trochu oprawiti, wšechnu moc ale we Wídni zachowati, a provincím jen tolik samostatnosti popřáti, kolik jim newyhnutelně dáti musí. K této straně náleží co wůdce hrabě Stadion z Haliče, p. L. Neumann s rusínskými sedláky, pak wšichni Němci tak nazwaní Schwarzgelbe. Druhá jest strana falešných centralistů ( totiž skrytých Frankfurtistů ), kteří chtí zcela jména dosawádních zemí jako Čechy, Morawa atd. zničiti, celé Rakausko jenom na departementy bez ohledu na historické rozdělení rozkauskowati, gubernie wšechny zničiti, aby wšichni krajští zrowna a bezprostředně pod ministerstwem stáli a aby tak poznenáhla wšichni se poněmčili. Takowé jest smýšlení nejauhlawnějšího nepřítele našeho p. Löhnera, deputowaného z Žatče, a některých jiných zůřiwců protislowanských. Ti také usilují o to, aby Poláci a Rusíni z Wídeňského sněmu odešli a sami pro sebe doma sněm zřídili, owšem jenom proto, by pak we Wídni síla Slowanů zlomená nemohla odolati kanibalské zůřiwosti p. Löhnera a jeho společníků. Frankfurtisté též jsau dwojího druhu; prawí, kteří se auplně podrobiti hodlají parlamentu Frankfurtskému, tak aby i císařstwí rakauské auplně přestalo a jenom část a province bylo welikého Německa. Proti tomuto owšem wšichni Neněmci odporowati musí. Mírní Frankfurtisté, kteří jenom nějakého přátelského swazku s německým spolkem žádostiwi jsau, a wšak souverenitu rakauskau zachowati chtějí, nenajdau arci žádného odporu, a nejen my Čechowé, nýbrž i ostatní Neněmci s nimi welmi přátelsky porownati se hotowi jsme. Strana nejurputnějších Frankfurtistů jest ale zde na sněmě tak malá, že sotwa 40 audů počítati může. Sněmowna sama rozdělena jest na 8 řad stolic, z kterých každá řada ( oddělení ) od ostatních průchodní uličkau rozdělena jest. Audowé sněmowny nesedí zde tím pořádkem jako w Paříži, aby se již dle politického smýšlení také místy swými dělili. Auhrnkem říci se může, že nejprawější řadu a druhau wedle ní obsadili Čechowé a Poláci, wedle nich w prawém centrum jednu řadu rusínští a polští sedláci, mezi kterými sedí též na osudném místě 67 Toto místo, symbol Gutgesintrů Pražských, bylo dlauhý čas neobsazené, jakoby si nikdo netrauwal na poškwrněnau láwku zasednauti. spisowatel této zpráwy, dwě dlauhé řady stolic w centrum mají obsazeny mírní Němci, wyjma jenom zůřiwce česko-německé, tak nazwané protestanty, kteří nejhornější místa lewého centrum obsadili a odtud bauřliwě na prawici dorážejí. Nejlewější strana obsazena jest skoro od samých Poláků, wyjma několik Němců radikálních, a ostatní lewice welmi jest pomíchaná. Též přidati se musí, že kromě toho leckde jinde mícháni jsau rozličně smýšlející. Wolba presidenta, na které si časopisy zdejší tak mnoho zakládaly, nemá zcela žádného politického wýznamu, neb jsme se my Slowané již napřed umluwili, že wywolíme za presidenta mírného Němce a dle možnosti Wídeňana. W osobě dra. Schmitta jsme se ale s Němci setkali, kteří také si radikálního ze sebe woliti netraufali.


13. květen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Novinky o slovanských jazycích], Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel z Wídně A. R. S. we Kwět. 36. oznamuje nám, ze při posledním evang. konventě w Pešti jednalo se také o jazyku biblickém a ustanoweno jest, aby se w Prešpurku lépe nadala profesura českoslowanského jazyka, tak aby tamější studující snadnější příležitost měli wycwičiti se w jazyku spisowném. Neboť jest to jedna z hlawních příčin Šturowých nowot, že mnozí nenaučiwše se jazyku biblickému rádi nenuceně tak píší, jak mluwí, jako w Čechách a na Morawě činí mnozí písařowé. Druhá příjemná spráwa jest o pokrocích Srbů w Nowém Sadě, kdežto sobe chtí založiti jako hlawní sídlo w Uhřích – myšlénka wýborná! – Kýž by se jen podařilo přenésti tam Matici swau, a kýž by tam brzy počal wycházeti časopis. Že arcibiskup a metropolita srbský J. Ex. p. J. Rajačić seminaristům swým cwičení se zwlášť w našem jazyku na srdce klade, též jest spráwa pro našince důležitá. Ejhle! biskup cizí wzbuzuje kněze swé k učení se ceštině! Jakých podiwností dočkáwáme se na swětě! A wšak jest J. Ex. metropolita srbský prawý otec národu swého w každém ohledu.


24. prosinec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Volení prezidenta sněmu], Autor: Havlíček, Karel
H. B. ‒ W Kroměříži 20. prosince. Dnešní půtka stran we sněmě říšském při wolení presidenta nenajde snad tak brzy sobě rowné, ačkoli se při ní pranic nemluwilo. Práwě dopršel čas čtyr neděl, kdežto se wolení presidenta obnowuje. Předstawte si zanímawé diwadlo tří silných stran, z kterých každá jinak smýšlí, jiného kandidáta má, ale přec žádná sama pro sebe tolik síly nemá, aby bez pomoci presidenta wywoliti mohla: Lewice asi 120 hlasů silná ( Poláci, Wlachowé a Frankfurtisté ), Prawice též 120 hlasů ( Slowané ), a Centrum německé asi 80 hlasů, kdežto přece na wywolení presidenta nejméně asi 160 hlasů zapotřebí jest. Před wolením byla nesmírná činnost w klubbech, Prawice měla Strobacha za swého kandidáta pro presidentstwí, Lewice Smolku, a o Centrum dlauho se newědělo nic jistého, protože tam jest několik kandidátů na presidentstwí, z nichžto jeden druhého potaji nenáwidí. Slowanská Prawice měla pro wywolení Strobacha hlawní pohnútky: předně, že jest Strobach skutečně nejschopnější z celého sněmu pro tento auřad, a za druhé, aby skrze jeho wywolení sněm jako wyřknul srozumění swé s jednáním Strobachowým w dnech říjnowých we Wídni. Centrum, jehožto audowé jsau Němci buď mírně neb ministeriálně smýšlející, dobře wědauce, že sami presidenta wywolit nemohau, báli se s jedné strany, aby nebyl wywolen Smolka, president sněmu w čas revoluce, a s druhé strany nechtěli wywolit Strobacha z pauhé malicherné záwisti a zášti proti Čechům, ačkoli jemu sami neupírají, že jest nejschopnější pro presidentstwí. Dalo se tedy Centrum do wyjednáwání se slowanským klubbem a jedno poselslwí stihalo druhé. Smlauwání bylo takowé: Centrum slibowalo slowanskému klubbu, že pomůže wywolit Strobacha za presidenta, za to ale aby slowanský klubb pomohl wywolit dwa z Centrum za místopresidenty, a jmenowitě Heina, slezského Němce, a Hasstwandtra z Tyrol, a aby také slowanský klubb při budaucím wolení za čtyry neděle zawázal se wywoliti za presidenta toho, koho Centrum naznačí. Slowanský klubb, dobře wěda, že Centrum si raději ( jak říkáme ) koleno wrtati dá, než by se s Lewicí spojilo, byl tentokrát urputnější, pamětliw jsa také posledního wolení, kdežto skrze zrádu jedné části Centrum Strobach propadl. Odpowědělo se Centrum, že se jejich náwrh stran dwau místopředsedů přijímá ( ačkoli Morawané také proti Heinowi silně se opírali ), na budaucí wolení že se ale slowanský klubb zawázati nechce, a že se klubb slowanský raději s Lewicí spojí a Smolku wywolí, než by od Centrum tuto wýmínku přijal. Tak se roztrhlo wyjednáwání, a w klubbu centrálním bylo ten wečír před wolbau dne 19. welmi bauřliwé sezení, jehožto wýsledek owšem tajný zůstal, protože se porady klubbů wůbec w tajnosti udržují. Žamlčíme o mnohém jiném nepodařeném wyjednáwání, jmenowitě slowanského klubbu s polskau Lewicí, aby ona tentokrát Strobacha podporowala, že budaucně slowanský klubb Smolku wywolí; pak jedna část Centrum s Lewicí, kdežto se též o spojení a o společné wywolení Lassra neb Fejfalíka jednalo. Nastala wolba sama. Odewzdaly se cedulky, a wýsledek byl, že dostal Smolka 143, Strobach 130 a Mayer od Centrum 58 hlasů! Wolba byla neplatná, poněwadž nikdo neměl důstatečný počet. — Mělo se podruhé woliti, tu ale powstali mnozí z Prawice, žádajíce 10 minut na rozmyšlenau. ( Aby se mohli mezi sebau o dálší kroky uraditi. ) Lewice tomu silně odporowala, bojíc se, aby se nesmluwila Prawice s Centrum. Přece ale bylo wětšinau hlasů 10 minut powoleno. Prawice odebrala se ze sněmu do prostranního sálu a počala se o dálší kroky raditi. Nastaly mezi ní dwě strany; jedni bojíce se, aby se nyní jedna část Centrum s Lewicí nespojila, chtěli nyní, aby celá Prawice najednau swé hlasy Smolkowi dala a tak se s Lewicí nawzdor proti Centrum spojila. Druzí stáli na tom, aby se ještě jednau Strobach wolil, protože očekáwati lze, že Centrum, widauc swau slabost, samo swé hlasy Strobachowi přidá. Toto druhé mínění přewládalo a nawrátila se zatím Prawice do sněmu hlasowati. Co zatím Centrum rokowalo, o tom nám sice nic známo není, awšak slyšeti bylo, že mezi sebau uslanowili, dwakrát za sebau Mayerowi hlasy dáti, po třetí ale najednau k Prawici se přidati. Awšak ukázalo Centrum welmi špatnau parlamentární disciplinu: neboť se od swého uzawření odwrátilo, roztrhnauc se na dwě polowice, kdežto zatím Lewice i Prawice pewně se každá pohromadě držely. Druhé hlasowání podalo 161 pro Strobacha, 160 pro Smolku a 5 pro Mayera, awšak absolutní wětšina 164 nebyla dosažena, poněwadž 326 hlasowalo. Po třetí doslal ale Strobach konečně 166 hlasů, Smolka 157: byl tedy přece kandidát Prawice, ač pracně proweden. Při tomto hlasowání objewily se ponejprw 3 jedné bilé cedulky beze jména, obzwláštní umění parlamentární. Někteří zůřiwí audowé Centrum toliž nechtějíce ani Strobachovi ani Smolkowi hlas swůj dáti, a přece počet hlasujících zwětšiti ( aby byla wětší potřebná absolutní wětšnu [ wětšinu ] hlasů ), položili jen bilé cedulky. Awšak se přece nepowedlo, neboť několik hlasů od Smolky na Strobacha přešlo. Wolení toto jest we mnohém ohledu poučné. Wyswítá z něho předewším slabost Centrum Owšem se nesmí Centrum jen na těch 58 hlasů počítati, protože mnozí z Centrum hned ponejprw buď Smolkowi neb Strobachowi hlasy dali., ale hlawně jeho malá spojitost a disciplina parlamentární. Mnozí, kteří se potají a po farizejsku radují ze wšeho, co by Prawici slowanské škoditi mohlo, chtěli sice také zwolení toto uzawírati, že jest Lewice mnohem silnější než Prawice. Tomu jest ale jinak: neboť se síla Lewice nesmí podlé hlasů Smolkowi hned po prwé daných počítati, tak jak se jewí síla Prawice z hlasů Strobachowých. Strobacha owšem poprwé newolil nikdo než slowanský klubb ( 120 ) a Tyroláci ( 10 ), ale Smolku wolila hned poprwé weliká část Centrum, která ze záští swého na Čechy Strobachowi nepřála a zároweň též osobu Mayerowu nenáwiděla.


29. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Slovo v čas o nepoctivosti našich nepřátelů, Němců i Maďarů, aneb kdo jest reakcionář a kdo jest svobodomilovný, Autor: Havlíček, Karel
Slowo w čas o nepoctiwosti našich nepřátelů, Němců i Maďarů, aneb kdo jest reakcionář a kdo jest swobodomilowný. Říká se tak často: Jen snášeliwost! jen nedrážditi jednu národnost proti druhé! – Dobře, my hotowi jsme uposlechnauti dobré raddě. Ale abychom my jen mlčeli a jiní nejhanebnějším spůsobem, nedowolenými prostředky, lží atd. nám wšemožně škodili: toť by byla zajisté showíwawost slowanská trestu ne pochwaly hodná. Proto odhalujeme před swětem tímto článkem nepoctiwosti, jakých si naši nepřátelé ustawičně proti nám drze dowolují. H. B.. Němec a Maďar odjakžiwa nepřízniwi byli Slowanu, a Slowané jakožto lid mírný podlehli wšude těmto zůřiwým protiwníkům swým, uwedeni jsau od nich do tuhého poddanstwí, a po mnohá století museli těžce trpíce slaužiti ke sláwě podmanitelům swým. Němci pohltili již nesmírné země od Slowanů obýwané a poněmčili je ukrutnými nelidskými prostředky, o kterých stará historie nynějšího sewerního Německa ( jindy zemí slowanských ) krwawé a slzawé pády wyprawuje. Nám českoslowanskému kmenu, hlawně ale Čechům, Morawanům, Slezanům wždy jako škůdcowé we wšem překáželi a nepřáli nikdy oddechu, celá naše historie jest ustawičný boj náš proti Němcům usilujícím o to, aby sobě nás podmanili. Slezko již skoro celé pohltili a Čech i Morawy welikau část, a o ostatek nyní ještě we Frankfurtě se pokaušejí. Rowněž tak chowali se proti bratrům našim Polákům: jako hosté do země přijdauce, usadili se a nepřátelstwí kuli proti domácím hospodářům jak w Haliči tak w Pozňanech a w polské části Slezska, a práwě nyní, kde celý swět o samé sprawedliwosti a swobodě mluwí, ustanowil Frankfurtský parlament, chlubící se ustawičně swobodomyslností swau, aby půl Pozňanska zcela k Němcům připadla. Nejinak jednali s Jihoslowany, a nechtíce již ani na to wáhu klásti, že weliká část arciknížetstwí rakauského byla za starých dob od Slowanů obsazena, o nichžto již nyní sotwa památky nalézáme, uwádíme jen Korutany, Krajinsko, Štýrsko, wojenskau hranici jakožto do nebe wolající důkazy německé nezasycenosti. Jak se Němci k Rusům chowají, o tom jsem již dáwněji w Musejníku ( Cizozemci w Rusích ) dosti powěděl, owšem za censury, ale přece dostatečně, aby wyswítalo, že tam k dobrému nejsau. Wyswítá z onoho článku, že Němci, kteří práwě tak rádi na despotii ruskau zlořečí, sami tam w Rusku nejhlawnější nástroje této despotie jsau. Než o tom, dá-li nám Bůh brzy nynější politické zmatky šťastně ukončiti, w pokojnější chwíli mnoho zábawného ze swé zkušenosti powím, a mezi tím i to, že šlechta německá w tak nazwaných ruských ostsejských guberniích pro celé ostatní Rusko wždy wzorem byla a jest, kterak se mají sedláci utiskowati, což dokáži swědectwím samých německých spisowatelů, a že tohoto wzoru ostatní Rusko posawad ještě nedosáhlo. Maďaři rowněž tak Uhry opanowali a wšem tam bydlícím Slowanům těžké jho swé na šije uwalili, z kterého se nyní teprwa na swobodu domáhají. Slowanské swaté práwo tito dwa národowé až do dnešního dne nohama šlapali, a jak se chowají nyní, když moc naše wzrostla, když se moc naše wyrownala našemu práwu? – Uznáwají nyní naše práwo a křiwdu nám učiněnau, jsau hotowi, ji naprawiti, wedlé nás poctiwé co rowni wedlé rowných bydleti? – Nejsau, oni zůstáwají wždy staří wlci, a celý rozdíl jest ten, že nyní, když nás mocí nemohau w poddanosti swé udržeti, owčí kůži přes sebe přehodili. A tato owčí kůže jest radikalismus, demokratie. Maďaři a Němci chowají se nyní tak, jakoby jen oni sami celau swobodu a demokratii na swětě pachtowanau měli. Ustawičně nám oni a časopisy jejich hlásají, že jsme my Slowané národ milující otroctwí, že od nás swoboda wzniknaut nemůže, že jsme reakcionáři atd. Když bán horwatský se silau welikau hrozí Maďarům, nazýwají jej reakcionářem a sluhau kamarily a traubí celému swětu ustawičně o jeho reakcionářstwí, až tomu konečně lidé uwěří. Srby zas, domáhající se swobody swé zbraní, jmenují nástrojem despotie ruské. Co Slowanům k prospěchu jest, to wšechno wykřikují jakožto nebezpečné swobodě a demokratii. Když čeští deputowaní na říšském sněmě s dobrým prospěchem německé a maďarské panowání zničiti a skutečnau rownost wšech národů w Rakausích uwésti usilují, tuť je opět německé a maďarské časopisy za reakcionáře wykřičeti se snaží! Již dříwe zwali nás do Frankfurtu zrowna s tím doložením, že jen tak nabudeme swobody, jakoby se we Frankfurtě jediný a samoprivilegowaný sklad swobody a demokratie nacházel. Budeme se my Slowané, kteří jsme šlechtu a privilegie mezi sebau nikdy neznali, nýbrž jeden druhému we wšem rowni byli a jen stáří a rozum ctili, učiti prawé demokratii od Němců a Maďarů? od Němců, kteří železnau šlechtu we středowěku wynalezli, a od Maďarů, u kterých kromě šlechty nebylo lidí až po tento den? Maďaři, kteří až posud hořejší magnatskau komoru mají, kdežto w ostatním Rakausku již šlechta skoro zrušena jest a jistě brzy auplně zrušena bude, tito Maďaři smějí Horwatům reakcionářů a protiwníků swobody spílati? A co nejdiwnějšího jest, že i mezi našinci nalézají se lehkowěrníci a nezkušení, kteří tuto chytrost maďarsko-německau neprohlížejí, a proti swým wlastním nedůwěru chowajíce, od Němců a Maďarů spásu swau očekáwají. Tak arci nepoctiwá chytrost maďarsko-německá účelu swého dosahuje, neboť oběti jejich wládychtiwosti, které jim nyní již málem z rukau wywázly, nyní by dobrowolně jako nezkušené ptactwo píšťalkau líbeznau přilákáni na lep jim sedali?! Zwláště na jednu auhlawní chytrost a nepoctiwost obracuji pozornost waši. Němci a Maďaři wždy říkají: že politická swoboda jest hlawní wěc, národnost že se nemá na ujmu swobody nadsazowati, a že oni wíce o politickau swobodu stojí než o národnost, že národnost jest libůstkářstwí atd. „ Dobře tedy “ – odpowězte jim – „ wy chcete politickau swobodu, my Slowané chceme ale politickau i národní swobodu, my tedy jsme swobodomyslnější než wy. “ Chcete-li jim ale chytráctwí zase chytráctwím splatiti, tedy jim odpowězte: „ Wy milujete politickau swobodu, na národnosti si, jak prawíte, nezakládáte. Dobře tedy, u nás Slowanů najdete politickau swobodu; poněwadž ale my Slowané národnost swau příliš milujeme, a wy si na swé mnoho nezakládáte, přijměte tedy wy naši národnost, místo co bysme my waši přijímati měli. “ Uwidíme pak hned, že to neučiní a swé slowo nazpět wezmau, když jim je takto obrátíme; pak budau oni národnost swau zrowna tak wysoce ceniti jako my Slowané. Pamatujme si to hlawní prawidlo, kterému nás učí zkušenost wšech wěků: Politická swoboda bez národní nemá ceny: a u kterého národu panuje cizí jazyk w au řadech, we školách a w žiwotě, tam není prawá swoboda, není demokratie, neboť jest tam aristokratie, a sice nejhanebnější aristokratie, aristokratie jazyka. Čtěte tedy časopisy od německé a maďarské strany wydáwané opatrně, newěřte wšemu, co by wám rádi namluwili, nýbrž než čemu uwěříte, zpytujte napřed wždy, odkud wítr wěje. Psáno na den sw. Wáclawa. H. Borowský.


27. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Obhajoba doktora Riegra], Autor: Havlíček, Karel
We Wídeňských nowinách „ Ost-Deutsche Post “ čteme: „ W poslední době obíraly se časopisy welmi pilně se záležitostí dra. Riegra; nestaloť se to bez oné rozčilenosti a wášniwosti, která w pobauřené době naší tichý a zdrawý úsudek častokráte zapuzuje. Skoro bysme se měli diwiti, že praudící se náwal welikolepých wymožeností i nejjednodušší pojmy o práwu unesl. A práwě na místech, kde se pořáde mluwí o práwu a zákonnosti, šlape se po práwu a zákonu, jakmile malicherná zlomyslnost a mstichtiwost k tomu ponauká. W takowýchto případech se musí wěc až k prwnímu počátku swému nazpět wésti a zkalený úsudek nepředpojatau logikau objasniti. Dejme tomu, že u jednoho zatknutého emissara polského we Wratislawi protokol nalezen byl, w němžto je wysloweno, že Rieger w Paříži při konferenci u knížete Czartoryjského přítomen byl. Jest ale tím konference a její obsah také dokázán? Jak se může protokolu naprosto wěřiti? Jest protokol ten listinau od weřejného auřadu wyhotowenau. Lze z pauhé formy protokolu tohoto dokázati, že není podwržený? Musíme se w skutku diwiti, widauce, kterak wětší časopisy, jenž politickými naukami téměř wýhradně se zanášejí, we práwích a w zákonu nezběhlé jsau, tak že newáhají se wyjádřiti, že dr. Rieger ze swatozrády již překonán jest. Časopisy tyto měly by přece wěděti, že se podle posawadného trestního zákonu na základě nalezeného protokolu proti drowi. Riegrowi ani zakročiti nesmí. Ani kriminální saud nemohl by na základě dotčeného protokolu nic učiniti, než prawý staw wěci wyšetřiti a objektivní skutečnost prowinění tohoto dokázati. Zde by se ale nekladla ještě nejwětší wáha na to, má-li dr. Rieger u prowinění tomto aučastenstwí čili nic. Dříwe než by Rieger s práwní platností obžalowán a k saudu pohnán býti mohl, musil by auřad dáti důkaz, že konference, o níž protokol mluwí, w skutku držána byla a že směr její byl zločinný. Podle trestního zákonu u nás posawade platícího musí saud sám wšecky důkazy složiti; obžalowaný uwádí pauze důkazy ke swé obraně, pakli důkazy již proti němu swědčí; u něj se předpokládá newinnost, která od politického ostrakismu do oboru sentimentálního blauznění zapuzena jest. Nejřádnější ale jest práwnický wýrok Lloyda. Lloyd odpowídá p. dru. Riegrowi, jenž se wyjadřuje, že se swým časem před porotu postawí: „ Wláda může od práwního wyšetřowání proti dru. Riegrowi upustiti, jehož čest pak ostane nawždy zprzněnau. “ Wěru takowáto doktrina neposlauží ani státu ani wládě. Neodwislost saudce a oddělení saudnictwí od administrace jsau nezwrátnými základy zdrawého žiwota státního, kterýmiž nemá hýbati, kdo mrawní charakter weřejnosti podkopati nechce. Wláda nesmí od trestního wyšetřowání upustiti, prowinění se musí trestati, a státní prokurátor co weřejný žalobník musí dle auřadu swého jednati, kdykoli jej zákon k činnosti wolá. Panowník může odsauzenému zločinci odpustiti, on může wýroku amnestií předejíti; ale žádný orgán státu se nesmí wyšetřowání w cestu postawiti, aby důmění na obžalowaném nawždy ostalo. Proti tomu hájí obžalowaného práwo, podle něhož on sám wyšetřowání žádati může, aby newinnost jeho dokázána byla. Když Lloyd swé rozumowání spisowal, měl si přečísti §. 280 rakauského trestního zákona o zločincích. Není to wůbec také na škodu, zákony státu swého znáti.


27. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [otisk císařského manifestu], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
My Ferdinand Prwní, konstituční Císař Rakauský, král Uherský atd. Přebolestné srdci Našemu události w hlawním městě mocnářstwí a trwající tam bezwládí přiwedly Nás k wůli opatrowání trůnu a štěstí našich národů we smutnau potřebu, potlačiti zřejmou wzpauru brannou mocí, jakož jsme to w Našich manifestech od 16. a 19. října t. l. Swým národům ohlásili. Při přerušeném stawu zákonního pořádku w hlawním městě a nastáwajícím nastaupení wojenských prostředků není pro říšský sněm možné, aby tam w rokowání swém pokračowal. Widíme se tedy pohnuty, naříditi, aby říšský sněm sezení swá we Wídni ihned přetrhl, a swoláwáme jej na 15. listopadu t.l. do města Kroměříže, kde se bez překážek a bez wýtržek weliké swé úloze, wypracowání ústawy, potřebám a prospěchům Našich států přiměřené, bude moci oddati. Wyzýwají se tedy wšichni do ústawního říšského sněmu zwolení národní zástupcowé, aby se do 15. listopadu w městě Kroměříži jistě wynajíti dali, aby tam přetržené swé porady stranu ústawy dále wedli a ji opominutím wšech wedlejších ohledů brzy ke zdárnému konci doprowodili. Nadějeme se, že wšichni do ústawního říšského sněmu zwolení zástupcowé národu, pamětliwí swých powinností k wlasti, si záležeti dají, aby se jistotně do swrchu určeného času w ustanoweném prozatímním sídle říšského sněmu sešli, aby se tam bez prodléwání w brzké rozřešení wzložené na ně weliké úlohy upřímně uwázali. W Holomauci dne 22. října 1848. Ferdinand w. r. Wessenberg w. r.


16. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [upozornění na novou publikaci W. J. Picka], Autor: Havlíček, Karel
– H. B. Mezi inseráty dnešního našeho čísla jest také oznámení knížky nowé: Politické zlomky o Čechách, co příspěwek k ocenění politického a národního snažení Čechoslowanů. Podáwá W. Jaromír Picek. 1850. Z tohoto titulu pauhého nelze owšem již wěděti smysl její; jest wšak sepsána hlawně proti redaktoru Národních Nowin a proti p. Riegrowi. Zdá se nám, že tato knížka se stane počátkem wěci, která bez toho dříwe nebo později se státi musila, totiž roztržení dosawadních českých wlastenců na dwě politické strany: totiž na stranu odhodlaně liberální, a na stranu moderados aneb juste millieu. Knížka p. Pickowa jest prwní zcela určité žiwotní znamení této poslednější strany. Budaucně o ní něco obšírněji promluwíme.


8. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Čechy a německý spolek, Autor: Havlíček, Karel
Čechy a německý spolek. Němci, powažující powždy českau korunu za část německé říše, počínají nyní wíc než prwé, poněwadž to důležité, o domnělé na ni práwo se ucházeti. Nám Čechům ale welice na tom záleží, aby nás německý spolek nepohltil netoliko proto, že nám od něho žádná spása nekyne, nýbrž i proto, že národ sám spojení s Německem se zpauzí a že nikdo we swětě nemá práwa, nás k německému spolku připojowati. Co jsme tuto wyřkli, to i dokážeme. Kdo zná dějepis Němců a starý zeměpis, wí zajisté, že a ) býwal král český německým kurfirstem, a b ) že králowstwí české a korunní země Morawa, Slezko a Lužice nepatřily k německé říši. Z toho widno, že král owšem německým kurfirstem byl, že ale proto česká země k říši německé nepatřila. ( Wiz Bischings grosse Erdbeschreibung 1779. ) Císařowé a králowé němečtí neměli w Čechách nikdy žádné ani saudní ani wýkonné moci, nesměli nikdy lid do pole swoláwati, aniž měli odtud jaké příjmy, zkrátka: česká země o swou neodwislost a samostatnost ani nikdy nepřišla, ani se jí sama neodřekla. Byl-li tedy jaký poměr zde, byl jen mezi panowníky, nikoli ale mezi národy; kurfirstwí byla pauze osobní, saukromná wěc králů českých, jakž se o tom králowé sami we wšech sněmowních listinách wyjadřowali; a národ si toho newšímal. Kdo se o tom přeswědčiti chceš, projdi weškeré zdroje starodáwního wnitřního zákonodárstwí českého a wšecka jednání sněmowní a uzawření. Že se poměru tomu wždy, ano již w nejstarších časech tak rozumělo, widíme z události r. 1458. Když totiž král Wladislaw I. do Wlach císaři proti Milánu na pomoc táhnauti chtěl, chtěli pánowé čeští králowy rádce, kteří mu to schwálili, za zrádce zemské wyhlásiti, a nebyl dříwe pokoj, dokud král neoznámil, že záležitost ta je pauze osobní králowa, nikoli ale záležitost zemská. Za Karla IV. owšem nabyla ta wěc jiné twářnosti, neb Karel byl netoliko králem českým, ale i také spolu císařem německým, a snažil se dle příkladu francauzského německau říši učiniti dědičnou monarchií a z Prahy hlawní město celé říše udělati. Snaha jeho ale byla daremná a r. 1400 sesazením Wáclawa IV. přestalo skutečně politické spojení Čech s Německem, a co tenkrát začato, to wálka husitská dokonala. Jak známo, wzdělala německá říše pozdější wnitřní organisaci swau zwláště říšskými matrikami naproti Husitům: přirozeno bylo, že nepřijala českau zem we swůj organismus, neb čelil organismus tento zrowna proti Čechům. Takž by byla naše zem ještě dříwe než Šwýcary i dle jména ze spojení říšského wystaupila, kdyby byli čeští králowé w udržení toho spojení zisk swůj newiděli. Neb zwláštní neprawidelností se stalo, že užíwali co kurfiršti jistých práw, ačkoli žádných powinností k říši neměli. Měliť při wolení nejwětšího počtu císařů přewládající wplyw, aniž spolu břemena říšská nésti nuceni jsau; neb malý příspěwek na penězích neb ozbrojencích, když císař do Říma ke korunowání jel, přestal sám, jak mile, jízdy tyto pominuly. Německá říšská knížata obraceli owšem na tuto neprawidelnost zřetel, a pokaušeli se již r. 1486 při wolení cís. Maxmiliána I. o to, aby král český woliti nesměl: když ale Wladislaw II. a Matyáš Corvinus, který se dle smlauwy též králem českým nazýwal, hanu tuto na Němcích wálkau mstíti chtěli, w které i Polsko podílu bráti hotowo bylo, wymlauwali se kurfiršti a slíbili, že se to již nestane. Německý říšský sněm pokaušel se na to opětně o to, jakby se Čechům daň uložila, tato ustanowení zůstala ale wždy jen na papíře, na něž ani králowé ani stawowé nedbali. Prwní takowý pokus stal se na welkém říšském sněme w Augsburku r. 1548, ale císař Ferdinand, pro něhož náwrh tento byl učiněn, odporowal tomu co král český a stěžowal si na to, jak w aktách w Lordorpowi psáno stojí, „ že u matrikulu we Wormsu 1521 sepsaném na králowstwí české 400 jízdných a 600 mužů pěchoty uloženo bylo, kdežto přece stawowé koruny české o pražádných uložených daních newědí, že ani toto Wormské ani jiné starší uložení daně s wědomostí a wůlí J. M. císařowých předků se nestalo, že pro takowé ani nikdy posláno, ani jaká pomoc dána byla, aniž wůbec jakau dáwati Čechy powinny byly; i také proto, že daně w říši nejwíce stawům w 10 krajích uloženy jsau, koruna česká ale nikdy k žádnému okresu říšskému nepatřila, z čehož wyplýwá, že táž koruna nikdy spolu s říší w minulosti daní neplatila a že tedy nyní nepráwí jest, jí říšskau daň ukládati. " Pokus tento zůstal owšem jako wšechny předešlé bez dalších následků, a zdá se, že nebyl wíce opakowán. Takž králowé čeští po celé XV., XVI., XVII. století, jen když wolení nowého císaře nastalo, na swé kurfirstwí se upamatowali, a o jednání w říši německé jen tolik wěděli, co powěst k sluchu přinesla. Neb i změna českého řízení w absolutní monarchii ( 1627 ) ničeho, co se tohoto poměru týkalo, přece nezměnila. Teprw r. 1708, když přijmutím domu Brunšwického do kurfirstského sboru corpus evangelicorum na říšském sněme wětší moci nabyl, dal se císař Josef I. k dobrému katolického náboženstwí co kurfirst český do sboru uwésti, a teprw od toho času seděl také wyslanec český w Řezně, až swazek Rýnský říši německau zničil. Stawům českým dána jest o změně této ledwa úřední zpráwa, a nebylo jim takowé ani zapotřebí, neboť uwedením Čech do sboru kurfirstů neutrpěla práwa stawowská a jich poměry nižádné změny. Na jaký způsob císař František I. po zřízení německého spolku s částí říše swé k spolku témuž přistaupil, známo každému. Krátký smysl wšech slow jest, že rozpadala-li se jednota říše w samém Německu čím dál tím wíce w pauhý spolek knížat, zajisté newýwratné jest, že swazek, který někdy Čechy s Německem pautal, wždy wýhradně jen knížat nikoli ale národů se dotýkal, aneb jinák řečeno, že owšem král český mezi německé kurfirsty patří, národ český ale k německému národu nikdy počítati se nemohl a nemůže. Z toho následuje zjewně, že, máli nyní německý spolek přestati býti pauhým spolkem knížat, jenž až posud byl, a máli nyní jeho místo spolek německého národu zajmauti, nižádným způsobem, dle žádných historických práw, očekáwati se nesmí, žeby národ český tohoto nowého spolku účastným býti, tudy k německému národnímu spolku přistaupiti, k nowému Frankfurtskénárodnímu sněmu wyslance poslati atd. měl. Jest to z brusu nowá domněnka, která se posawádními historickými poměry obau národů osprawedlniti nedá, a která by se nejwejš politickými důwody pro budaucnost schwáliti mohla.


3. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [úvodník], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – W Praze dne 3. března. Minul již málem rok celý, který jsme přežili w nejauplnější anarchii, w ustawičných nepořádcích, we strachu o budaucnost. Měli jsme po celý tento rok konstitucí – slíbenau na papíře, awšak w skutku jen ustawičný boj, ustawičné hádky o spůsob této konstituce. W tom se nyní srownáwají wšechna mínění, že potřebujeme skutečnou, napsanou a jistau konstituci, abychom již jednau wěděli, na čem jsme. Bázliwější lidé prawí: Jen konstituci honem, ať si je jakákoli, jen když je nějaká. Lépe něco než nic! A my skutečně i s těmito bázliwějšími nyní sauhlasíme, zwláště když pohledneme na staw nynější Ewropy, a když si wzpomeneme na historii, onu učitelkyni žiwota. Nic nowého není na swětě – prawí Šalamaun: a oprawdu se může pro každý pád wyhledati w minulosti něco podobného, poučujícího. Wzpomeňme si na welikau francauskau revoluci w minulém století. Počátek její nebyl skoro jiný než nyní u nás, a mohlo se mysliti, že wšechno dobře wypadne. A co se stalo? Poněwadž zůstaly wěci dlauho nerozhodnuty, nastalo hanebé rozkwašení, wraždění, wšichni rozumní a dobře s wlastí smýšlející mužowé byli odstrčeni od prázdných křiklaunů, kteří se přemrštěností swau uměli u wětšiny málo wzdělaného lidu do důwěry usaditi. Tak se wlekla některý čas nejmizernější hrůzowláda, která we jménu swobody páchala mnohem oškliwější wěci než starý despotismus, a po ní nastala, když byl již národ umdlen, wláda wojska, wláda Napoleonowa. A kam se octly sny swobody? Na dlauhý čas zůstaly snem, a musely se ještě dwě nowé revoluce učiniti, a ještě nyní po nich není we Francii swoboda dobře zakotwena. To jest prwní poučení. Druhé poučení wezmeme z Německa. Když nastala francauská revoluce, byla weliká část Německa pro Francausko. Konečně se ale přece poštěstilo německým knížatům, za dobré sliby a s použitím národního záští skoro celé Německo proti Francauzům do boje postawiti. Wšem německým zemím slíbeny jsau tenkrát konstituce, ale knížata swé slowo, swé sliby w auzkosti učiněné hanebně a zrádně zrušili, když wywázli z nebezpečenstwí. W tom samém pádu jsme nyní opět. Wlády přišly skrze nowau revoluci we Francauzích opět do nebezpečenstwí, slíbily nám konstituce, ale posud je nemáme. Dejme tedy pozor, abychom měli něco jistého, něco neodwolatelného, dříwe než nebezpečí pomine. Pohledněme nyní na Rakausko zwláště. Bylo nyní slyšeti z mnohých stran, jakoby sněm náš říšský zamýšlel, celau konstituci od wýboru konstitučního wypracowanau per acclamationem přijmauti a bez odkladu ji wládě k potwrzení předložiti. Newíme, na čem se tato powěst zakládá, a nemáme ji také z Kroměříže, ačkoli jsme wždy w dobrém spojení s tímto místem a wšechno důležitější se odtamtud z nejjistějšího pramene dowídáme. Tolik ale jest jisto, že se tato powěst zde wšude tuze dobře ujímá a wšeobecné mínění pro sebe má. Každý by raději přijal konstituci třeba méně prospěšnau pro naše zwláštní poměry, jen kdyby nabyl za to jistotu, že aspoň tato konstituce nám zůstane, která by se pak mohla w pokojnější a méně nebezpečné době oprawiti. Můžeme říci, že také my sami a to po dobrém rozwážení wšech okolností stejného jsme smýšlení. Powažme jen, jak wěci stojí. S bolestí musíme wyznati, že nemůžeme w nynější naší wládu, w její upřímnost k národu pewnau důwěru míti. Ona sice nyní počíná opět obraceti poněkud a wíce pamětliwa býti našich potřeb; ale proč? snad z oprawdiwé swědomitosti? Pohledněte do Wlach, pohledněte do Uher, pohledněte na rozkwašenost w Německu: a uwidíte prawé příčiny, které naši wládu upomínají na powinnosti k národu. Naše nynější ministerstwo prozradilo se nám we swém prawém smýšlení některými nyní již neodwolatelnými kroky, jako jsau: nawržení tak špatného řádu obecního, spůsob wystaupení proti §. 1 základních práw, neslušné se chowání ke sněmu a pohrdání národem tam zastoupeným, nowým prov. zákonem odwodním, podezřelým a ramenářským jednáním w Uhřích, ustawičným brojením proti foederaci atd. Nemůže nám tedy nyní toto ministerstwo za zlé pokládati, když mu newěříme, když chceme nynější doby a jeho sklíčenosti použiti a swoje wěci ubezpečiti. Neboť není nic přirozenějšího než myšlénka, že ministerstwo, jak mile tyto nynější těsnosti přestanau, také zas obrátí a bude pokračowati w tom smyslu, w jakém jednalo až do této doby. Proto držíme za newyhnutelnau opatrnost honem použiti této doby. Kdyby sněm per acclamationem celau konstituci přijal a ji ještě do 15. března aneb co možná nejdříw wládě k potwrzení předložil, pokud wlaské a uherské záležitosti nejsau ukončeny, mohli bychom s welikau jistotau potwrzení wlády nabýti: kdežto snad později až by nebezpečí pominulo, skoro jisto jest, že wláda mnoho swobodomyslného w této konstituci podle swé chutě přikrojí. Očekáwáme tedy s welikým napnutím bližší zpráwy z Kroměříže, jak dalece by skutečně tyto naděje naše se uskutečnily.


22. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o zrušení voleb], Autor: Havlíček, Karel
Wywolení porotců pro saud nad tiskem je, jak známo, zrušeno. Za příčiny jsau udány, jednak že wolitelé nemohli jednati zcela podlé wůle swé, poněwadž we wolení obmezeni byli na osoby we wlastním okresu bydlící, jednak že byli wywoleni professoři a jiné osoby podlé zákonu z wolitelnosti wylaučeni. Rozepsáno jest tedy wolení nowé, s tau proměnau, aby každý mohl bez obmezení na určitý okres každého wolitelného, ku komu důwěru má, woliti. Dne 2. listopadu bude wolení. 1848 říjen 22. Národní Noviny Z Prahy [ zpráva o příjezdu prof. Čelakovského do Prahy ] Havlíček, Karel 654 Předewčírem přijel prof. Čelakowský z Wratislawi na několik dní do Prahy jakožto wyslanec tamní university ke zdejší universitní slawnosti.


20. říjen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Svědectví, Autor: Havlíček, Karel
Swědectwí. Panu Josefu Železnému na jeho žádost tuto doswědčujeme, že článek w Žihadle čísl. 80. letošní Wčely, nazwaný „ Balon w Habrowé “ od něho nepochází, nýbrž sepsán jsa od zcela jiného, nikoli se na poměry w jeho rodinném městě wztahowati nemůže. Což tuto stůj na obranu jeho proti některým maloměstským klepům a proti některým nesaudným lidem. Neboť každý rozumný pozná, že mezi „ Balonem w Habrowé “ a mezi tím tím co se w Č... dělo, pražádné podobnosti není, leč že se tu i tam balon pauští. Wůbec se musíme poznenáhla emancipowati od duchu šosáckého, jenž každau maličkost hned na někoho wztahuje, a klepy a mrzutosti plodí. Redakce.


11. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [vybídnutí voličů k podepsání osvědčení], Autor: Havlíček, Karel
* * * Wybízím wšechny s námi stejně smýšlející P. T. woliče Malostranské, které p. Borrosch na sněmě říšském zastupuje, aby podepsali následující Oswědčení. My nížepsaní woličowé z okresu Malostranského w Praze doswědčujeme tímto, že p. Borrosch, kněhkupec Pražský, jenž w říšském sněmu okršek náš co poslanec zastupuje, důwěru naši dokonce ztratil. Žádáme horliwé wlastence, aby podpisy na toto oswědčení na Malé straně sbírali a do redakce Národních Nowin co nejrychleji možná odewzdali, která pak další kroky sama učiní. Neračtež si obtěžowat těchto několik řádků w jazyku českém i německém na zwláštní listy napsati a o hojné podpisy se postarati; shledá-li se wětšina wšech woličů Malostranských, není pochybnost, že p. Borrosch ctí swau zawázán bude; sněm opustiti a jinému o Čechy dbalejšímu místo uprázdniti. H. Borowský.


27. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o smrti Bernharda Gutta a o novém spolupracovníkovi Pražských novin], Autor: Havlíček, Karel
– Dne 26. března. Wčera zemřel we wšeobecné nemocnici německý spisowatel Bernhard Gutt. – Doslýcháme, že Pražské Nowiny nyní nowého spolupracowníka nabyly, a sice hraběte Lwa Thuna; chce prý do nich jmenovité úwodní články psát.


13. prosinec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Říšský sněm, Autor: Havlíček, Karel
Říšský sněm. * * * Z Kroměříže dne 11. prosince. Začátek sezení o půl desáté hod. Čtau se protokoly sezení sněmowních od 2. a 7. prosince. – Smolka čte známau již odpowěď, kterau dal císař deputaci sněmu říšského. Dále oznamuje komoře, že porady o základních práwech w 7 odborech již skončeny jsau, a že ostatní dwa odbory zejtra ráno swé porady ukončejí, za tau příčinau wyzýwá tedy wýbor konstituční, aby se zejtra odpoledne ku poradě sešel. – Wýbor pro petice se sejde zejtra ráno. – Do wýboru finančního jest zwolen Petrowić, a posl. Kowář do wýboru pro zkaušení aučet sněmowních. – Býwalý posl. Čuperkowič, který již před měsícem swůj mandát složil, žádal písemně říšský sněm, aby ho opět za poslance uznal; jeho žádost se ale odmrštila, poněwadž již nowá wolba pro obsazení místa jeho wypsána jest. – Tarnowský posl. složil swůj mandát. – Písař Ulepič oznamuje, že je nyní 366 poslanců wywoleno; 8 je jich na dowolenau a 4 nemocní. Posl. Pawel žádal o 4 dni na dowolenau, což se mu také powolilo. – Wolba posl. Janeše z Korutanska uznala se za platnau, taktéž i wolba Čeličinského, proti kteréž několik mandantů protest zadalo. – Několik interpellac je oznámeno, nemůže se k nim ale pro nepřítomnost ministrů zakročiti, pokračuje se tedy w třetím čtení jednacího řádu. Posl. Wildner ponawrhuje, aby jednotliwé odbory a wýbory ku konci každého týdnu krátký referát o swé činnosti presidentstwu zadaly, který se napotom i komoře sděliti má, a dokládá, že toho hlawně z té příčiny zapotřebí jest, aby tímto způsobem také nějaká zpráwa o činosti jednotliwých odborů a wýborů do weřejnosti přišla. Mayer je proti tomuto náwrhu, dokládaje, že se weřejná zpráwa o tom podati musí, co se na sněmu uzawřelo, ne ale o tom, jak se o uzawřeních sněmowních w odborech rokowalo. Náwrh Wildnerůw jest wětšinau hlasů zawržen. Referent Mayer ponawrhuje, aby sněm budaucně wždy bez debatty rozhodnul, jestli se některému náwrhu pro jeho důležitost přednost před jinými dáti má. Náwrh tento se přijal co zwláštní §. Mimo to ponawrhla komisse ještě jiný nowý §., který w tom smyslu zní, aby každý podnáwrh ( Nebenantrag ), 828 pakli s hlawním náwrhem w patřičném spojení není, wýrokem sněmu říšského bez wší debatty odstraněn byl, taktéž aby se náwrhy nepřipauštěly, které hlawní náwrh a podnáwrh zcela zrušujau. Náwrh tento se také přijal. K §. 57. ponawrhla komisse dodatek, který zní, aby se každý od sněmu odstraněný náwrh wícekráte předložití nemohl. Proti tomu powstal Paul, namítaje, že se praktičnost a potřeba některého náwrhu později teprw, když od komory již zawržen byl, wyswětliti může, tímto způsobem ale žeby se cesta zamezila, na které se dá potřebě wyhowěti. Goldmark činil pozorna na důležitost tohoto celého §. a ponawrhnul 10 minut času na rozmyšlenau. ( Přijato. ) Po uplynulých 10 minutách žádal referent Mayer, aby se tento §. komissi pro jednací řád ještě jednau k poradě odewzdal, než se o něm weřejně rokowati bude. Mezi jednáním přišli zatím ministrowé do komory, čtení jednacího řádu se tedy přetrhlo a nastaly interpellace. Posl. Fischer činil ministra finančního pozorna na welké rozepře, které již po tak dlauhý čas na panstwích montanistických w Solnohradsku mezi sedláky a auředníky stran lesních služebních práw ( Waldservitutsrechte ) panují, a prawil, že jest se co obáwati, aby si posléz sedláci sami násilím ku swému práwu, které jim patrně přináleží, dopomoci nechtěli. Tázal se tedy ministra finančního, nechtěl-li by k uspořádání rozepří těchto zwláštní komissi do Solnohradska odeslati. Ministr Kraus na to odpowěděl, že w příštím sezení dá odpowěď. Napotom předčítal písař Streit z wlašského na německo přeloženau interpellaci čtyr poslanců dalmatinských na celé ministerstwo, jejížto wýtah takto zní: Z weřejných listů se dowídáme, že se stal Jelačić-bán wojenským a civilním guvernérem Dalmatska. Ne snad že bychom proti osobě jeho něco namítati chtěli, my uznáwáme spíše wolbu tuto za čestnau, upozorňujeme ale spolu také na to, že Dalmatie po wšechen čas, i tenkráte, když pod Benátky a později pod francauskau wládu patřila, wždy za samostatnau provincii powažowána byla a swého wlastního guvernéra měla, že i dwůr rakauský sám k tomu nepřiwolil, aby přináležela ku koruně uherské, jak to Maďaři míti chtěli. Jelačić, bán chorwátský a slavonský, byl až dosawád jen čestně báném Dalmatie zwán, nyní jím má býti w skulečnosti. Při těchto okolnostech žádáme tedy ministerstwo, aby se wyjádřilo, má-li jmenowání Jelačiće za guvernéra Dalmatie nějaký wliw míti na samostatnost provincie této, čili nic? – Ministr Stadion přislíbil odpowěď na to w budaucím sezení. Na to se pokračowalo opět w čtení jednacího řádu. Přijaly se tří nowé § §., a sice beze wší debatty, tak jak je komisse ponawrhla, znějí takto: Jestli se na den sezení sněmu říšského tolik poslanců nesejde, aby se o něčem uzawírati mohlo, drží se budaucího dne nejbližší sezení. – Nemohau-li pro nepředwídané události president a oba dwa vicepresidenti do sezení přijíti, určí sněm říšský pod předsednictwím starosty, kdy se nejbližší sezení držeti má, neb si wywolí prozatímního presidenta. – Přednostenstwo sněmu říšského má práwo, mimořádní sezení wypsati, ku kterémuž napotom president poslance dopisem neb jiným příhodným způsobem sezwati má. Mimo to ponawrhla komisse následující tři nowé paragrafy: Každý poslanec, který o nějakém určitém předmětu řečniti chce, může se teprw toho dne, na kterém předmět tento do porady přijde, a sice půl hodiny před tím časem, kdy se sezení započíti má, ohlásiti. Ohlášení toto se musí osobně a austně u těch písařů státi, kteří na lewé straně u presidenta sedí. Jméno zapsaných řečníků musí napotom president před započatau poradau tak předčítati, aby si je každý zaznamenati mohl. – Řečníkowé wystupují w pořádku tom, w kterém se zapsali, s ohledem na to, že nejprwé řečník wystaupí, který proti náwrhu mluwiti chce, a že se napotom, pokud možná, wždy jeden řečník, který pro náwrh mluwí, s jiným, který proti němu jest, střídá. Každý řečník může, když na něj slowo dojde, swé práwo s některým jiným řečníkem, který jest později zapsán, změniti. Kdo ku slowu powolán, přítomen není, tratí je. – Usnese-li se wětšina na tom, aby se debatta skončila, tedy nesmí nikdo již, než referent, neb když se bez referenta jednalo, než ten mluwiti, který náwrh činil. O těchto paragrafech se dlauho debattowalo. Proti prwnímu z nich wystaupil hláwně Borrosch předstíraje, že není zapotřebí, aby se každý řečník osobně a austně a u těch písařů práwě, kteří na lewé straně u presidenta sedí, ohlásiti musil, dokládaje, že k tomu protokol, na který se každý řečnik podepsati může, dostatečný jest. Nicméně se náwrh komisse beze wší změny přijal. Ku druhému z těchto paragrafů se přijal dodatek Gleisbachůw, že každý řečník swé slowo jinému odstaupiti může, a pak dodatek Szaszkiewičůw, že žádný z poslanců swé slowo tomu přepustiti nemůže, který již jedenkráte o tom samém předmětu mluwil. Náwrh Borkowského stran §. posledního, aby totiž každému, kdo jedenkráte o předmětu mluwil, i po druhé wolno bylo mluwiti, když se i uzawřelo, že debatta skončena jest, byl zawržen. On bude písemně proti tomu třetímu §. protestowati. Ostatní paragrafy od 49. až do 65. se beze wší důležité změny opět přijaly. Mezi debattau ponawrhnul Strobach, aby wšecky změny, které se při třetím čtení w řádu jednacím staly, již nyní platnosti nabyly. Náwrh tento se přijal. Za tau přičinau oznámil také president Smolka, aby se wšickni poslancowé, kteří za času trwání sněmu říšského nějaký auřad státní přijali, u přednostenstwa ohlásili, aby se nowé wolby na jejich místo wypsati mohly. Sezení se skončilo o půl 3. Budaucí je we čtwrtek w 9 hod. ráno.


6. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Otištěné dopisy], Titulek: Pánu krajskému Rakovnickému a 4 pp. setníkům národní gardy Slanské, Autor: Havlíček, Karel
Pánu krajskému Rakownickému a 4 pp. setníkům národní gardy Slanské. Dnes jsme doslali následující dopis: Na slavnau redakci národních novin! Níže psaný krajský Fortwängler spolu s národní stráží mněsta Slaného jsou v národních novinách od 1. čerwna b. r. v článku, s J. T. podepsaném na straně 192 velmi na cti uražený, a smeišlejí jejích právo proti zaslanci tohoto článku dáleji hledati, k čemuž slavnou redakci žádaji, jím jméno zaslance tohoto článku, jak možno neydříve oznámiti. V Slaném dne 2ho Června zřejmě tisková chyba: čerwna 1848. Wilim Nedwěd K. Fortwängler. Setnik narodnj Gardi. Adolf Halzl Setnik narodnj Gardi Jozef Horliwý setnik narodnj gardi Jozef Prinzl setnik narodnj Gardi. Odpowěď redakce. Wíme owšem, kdo nám onen zde nadzmíněný článek podal: wíme ale také, že nejsme powinni, leč před saudem jméno spisovatele jmenowati, neboť nedopauští tomu čest naše, abychom swé dopisowatelé zrádně wydáwali na privátní pomstu. Žalowati nás před saudem může každý, jiná otázka jest, budeme-li odsauzeni. Jinák ale jsme toho mínění, že komu se w novinách křiwda stane neprawdiwým udáním, nejlépe učiní, podá-li w těch samých nowinách odůwodněné wywrácení neprawdy této.


1. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Čech a Francouz]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné nowinky. * – * Čech a Francauz přišli do jednoho hostince. Čech si sedl ke stolu a poručil si džbánek piwa. Francauz dle swého domácího zwyku sedl si blízko něho a též si dal nalít. Že wšak Čech francausky a Francauz česky neuměl, byla rozpráwka welmi tichá. Najednau si Francauz wzdychne a řekne: „ J'ai mal au pied “, t. j. mám bolcst na noze. Čech wšak rozuměje že se mu wysmíwá ( žé mal o pie ), dal si z nowa nalít a taktéž ještě jednau, když Francauz swau propowěd opakowal, a byl by se s ním do hádky dal, kdyby mu Francauz nebyl na swé wlastní noze očitý důkaz dal: J'ai mal au pied. * – * Rychtáře w X. prosil woják, který na dowolenau wyšed w této wsi se rozstonal, o swědectwí, že je oprawdu nemocen, aby se ním u swých předstawených wykázati mohl. I napsal rychtář: „ Já podepsaný doswědčuji, že se N. N. po čas swé nemoci w naší obci churaw nalézal; pan městský fysik, který k němu docházel, wí to nejlépe. “ Brzy na to umřel woják a pan rychtář psal ko plukownímu welitelstwu: „ Poněwadž odewzdatel tohoto listu, býwalý woják N., na nemoc, ku které jej byl pan městský fysik kurirowal, smrtí sešel, proto se nemůže k swému regmentu wrátit, a musí tedy o prodlaužení swého dowolení poníženě prosit. “


7 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
— Pan J. K. Tyl, býwalý poslanec Unhoštský, oznámil nám, že též přistupuje k oswědčení poslanců českých w č. 72 Národních Nowin wydanému.


16. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: Konec řeči Riegrovy, Autor: Havlíček, Karel
[ ruka ] Obracujeme pozornost wáženého čtenářstwa na řeč posl. našeho Riegra o poměrech národu k mocnářowi, které jsme jednu polowici podali již w nedělním čísle a druhau dneska podáwáme. Tato řeč obsahuje w sobě welmi pochopitelným a jadrným spůsobem celý základ rozumně zřízeného swobodného státu, pročež se také wýborně hodí pro poučení o tomto důležitém poměru, a přáli bychom si, aby wšichni obywatelé naší wlasti opatrně rozwážili wšechny důležité prawdy w ní obsažené. Konec řeči Riegrowy, držené w sezení říšského sněmu dne 10. ledna. Přihlédajíce ku pramenu státní moci, shledáme, že tomu i také historicky tak jest. Berte to jak berte, wěc zůstane wždy tatéž, panstwí powstalo ze swolení swobodných lidí, z přenešení. Když staří Němci na plecech swých wyzdwihowali knížata swá, když staří Slowané na sebraném sněmu národním radostným prowoláním muže důwěry swé powolali na stolec knížecí, nebylo-liž to přenešení se strany lidu, nebyla-liž lo smlauwa, že wywolený takto kníže wládnauti má podlé starých práwních zwyklosti národu, podle práw národu? Wždy a wždy byla základem smlauwa. Nepožaduje každá smlauwa písemné listiny, charty. I bez ní neméně práwně platnost má. Prawdu ona, jakkoli se proti ní odpor klade, zůstane přece wždy nezwratnau: Moci státní powstaly z wůle lidu, ony jsau jen k jeho prospěchu, ony trwají jedin [ ě/é ] skrze lid. Wšechny theorie, které bojowaly proti prawdě tělo, nebyly s to, aby ji odrozumowaly. Pánowé, prawda tato stojí tak skwěle na obloze rozumu, tak swětle a třpytiwě, jako slunce, a oswědčení ministerské nezahalí tak lehce slunce toto, jako se měsíc na staré kulise zalepiti může kusem papíru. S prawdau tauto se wede tak jako s onau starau prawdau, že se země točí kolem slunce. I prawda tato byla upírána od opatrných wrchností duchowních i swětských, Galilei byl pro ní prohlášen za blázna, wržen do wězení, ba musel prawdu tuto odpřísahnauti. Přijmeme-li onu zásadu do konstituce, budau ji moci z ní wytrhnauti, my ale řeknem s Galileim: E pur si muowel! A přece se točí. ( Smích. ) Pánowé, prawda tato není žádná školská theorie; prawda tato je plná wýznamu a následků pro žiwot praktický. Často a zle byla sice tupena od knížat, nohami tlapali knížata práwo národůw; odwoláwajíce se na swé legitimní dědiční práwo, osobowali si panowati swéwolně nad národy, wyzýwali národy, aby jim dokázali prawdu tuto, a těžce toho káti musili! Pánowé! když se celý národ jednomyslně zdwihne w celé welebnosti hněwu swého, který smrtelník smí pak wyslaupiti a říci: Já jsem rozený pán, tys narozen k poslušenstwí! ( Potlesk. ) Hněw národu jest wichřice mocná, od dechu jejího káceji se trůny, koruny padají s hlaw pomazaných, a jako ohromná bauře prastarý dub, tak uchwáti hněw lidu prastarý kmen panownický, wytrhne jej ze žiwota u zawane jej do širé dálky jako lehký wrbí prautek! A od tohoto dne prautek tento nazýwá se pretendentem! Pánowé, kdož by při úkazech tak neodolatelně přeswědčujících chtěl ještě dokazowati, že moc nepochází z lidu? ( Potlesk. ) Přiwedli další důwody pro náhled tento; prawili, zásada tato že odporuje dějům posledních dnů; mocnář, jsa do té doby neobmezený, w plném držení wšech panowničích práw, postaupil prý částku jich dobrowolně lidu, lid že moc swau obdržel od mocnáře. Ano, pánowé, dalek jsem toho, abych spauštěl s oka powinnost wděčnosti k dobrotiwému mocnáři, wím předobře, že císař Ferdinand dobrowolně rozdělil plnost moci swé se swými národy, ba že to učinil, aniž byl k tomu donucen přemocí nějakau. Proto přece ale newěřím, žebychom k tomu nebyli míwali práwa. Nebo myslili byste snad oprawdu, že jsme nikdy neměli práwa, požadowati swobodu tisku a spolkowní práwo? že jsme nikdy neměli práwa požadowati aučastenstwí moci zákonodárné? Widíte, pánowé, že co nám dáno bylo, nebylo pauhý dar. Bylo to toliko uznání nepopíraných práw lidu. Postawili se na půdu historickau a odtud namáhali se, wywoditi práwo swrchowanosti koruny. ‒ Nuže! i já se postawím na půdu historickau. Historie Rakauska není ještě tak stará, počítá se teprwé od roku čtwrtého, ba, wezmeme-li to přísně, neměli jsme posud jednotného Rakauska, wždyť má býti teprwé utwořeno. Chtíce tedy mluwiti o dějinách Rakauska, musíme obrátiti oko na dějiny jednotliwých jeho národů, jednotliwých jeho zemí. Tu nám padají do oka předewším dwa weliké saujemy zemí. Jest to saujem zemí koruny uherské a zemí koruny české. Pánowé, mám za to, a nebude zde, kdo by pochybowal, že swrchowanost w Uhřích nebyla u wýhradném držení panowníkowě, že se panowník o ní dělil se sněmem říšským, a wíte wšichni, že králowé uherští na poli rákošském dostali korunu swau z rukau národu. Wíte dobře, že i také země české, Čechy, Morawa, Slezsko byly dříwe říší wolební. Národ český powolal prwniho swého knížete, praotce králowské rodiny Přemyslowců, která w domě Habsburském po přeslici ještě kwěte, od pluhu na stolec knížecí. Císařowé Ferdinand I. i Ferdinand II. práwo swé ku koruně české děkowali wolbě. ‒ Přistupme k Haliči. Na jakém základu práwa drží Rakausko zemi tuto? Pánowé! když se wládcowé rakauští uwázali w Halič, učinili to na základu nároku koruny uherské na starau Čerwenau Rus. W západní čásť uwázali se, odwoláwajíce se na nárok koruny české, na manská její wéwodstwí, Oswětim a Zátor. Nechci zde bráti na potaz průwodnost nároků těchto, beru je tak jak jsau; uwázalo-li se Rakausko w Halič na základu nároků swých na ně jakožto na příslušenstwí ku koruně české a uherské, nemohlo zajisté nabýti swrchowanosti w nich ze žádného jiného pramene, než z toho, odkud jí nabylo w Čechách a w Uhřích. Powažujem-li wšak Halič jakožto část staré Polsky, nebude též pramen swrchowanosti národní najíti jinde, leč we wůli národu. Wíte, pánowé, že w králowstwí polském za starých časů rozmařile užíwali swrchowanosti národu; tamť neuznáwali toliko swrchowanost celého národu, nýbrž i také swrchowanost každého šlechtice přiznaným jemu Niepozwalam. A dle řádu tohoto není tuším pochybowati, že i w Polsku byla swrchowanost u národu. Nepotřebuji připomínati, že Sedmihradsko w témž poměru stojí k mocnáři jako Uhersko. Nepotřebuji dokládati, že národ srbský na základě swých pacta conventa s domem rakauským uwázal se w zemi swau, wyhradě si swézákonnost na půdě, které by sobě wydobyl. Nepotřebuji uwáděti, že se králowstwí chorwátské, slavonské a dalmatské připojilo ku koruně uherské z usnešení swobodného. Známo wám bude, že Terst s okružím swým a Přímoří dobrowolně se podrobilo dynastii rakauské, a když, pánowé, w Korutanech při nastaupení na stolec knížete sedlák přistaupí a knížete udeří, jest to bohdá důkaz dost jasný, že plnost moci knížecí i také tam wzešla prwotně z lidu. Pánowé, důkaz tento historický dal by se dolíčiti we wšech téměř zemích rakauských, newyjímajíc ani zemí starorakauských. Připomínám Wám, že též i Rakušané podáwali korunu wéwodskau swé země králi českému Otakarowi a později Rudolfowi Habsburskému. Odkud tedy pochází swrchowanost dědičního práwa pro dynastii w Rakausku? ‒ Nedosti na tom; tato swrchowanost koruny nebyla ani za staré absolutní wlády auplně neobmezená. Důkazem toho jest práwo, powolowati daně, které stawowé wšech téměř zemí w mocnářstwí měli. Jmenowitě nebyla swrchowanost na mocnáře nikdy bez wýminky wzložena w zemích českých a uherských, nýbrž jen wýminečně, pokud dynastie newymře. Neboť takowé jest práwo těchto národů, základním zákonem jim wyhražené, ode knížat zpřísahané, aby sobě po wymření dynastie panowníky swé wolili sami. Snad se mi, pánowé, bude namítati, že wšechno toto není než prawda historická a takowá že nenáleží do práw základních. Owšem, ale prawda historická, prawda, která má welmi důležité praktické následky, prawda, kterau wyslowiti pokládali jsme za nutné! Pánowé, powažte dobře: wyřknutím této zásady upewníme teprw wlastně monarchii konstituční. Tím teprwé dáwáme swrchowanosti dědičné monarchie rozumnau, platnau příčinu práwní. Opřete se o „ Boží milost “, a opírati se budete o powěru; opřete se o práwo dědičné a postawili jste se na něco, co není lepší nežli stawení na písku. Neboť, pánowé, práwo dědičné nedá se odůwodniti ani w přirozeném, saukromém práwě, musí tedy teprw založeno býti zákony positivními. Kterakž by se mohlo z práwa rozumowého dokázati, že někdo má práwo ze swého narození, panowati s neobmezenau mocností nad národem i také proti jeho wůli? ( Pochwala. ) Prohlásíme-li se ale, že konstituční monarchie, swrchowanost mocnářowa má swůj půwod we swobodné wůli a sebeurčení jeho národů, pak jsme jí dali rozumnau práwní půdu. ( Pochwala. ) Na druhý důwod, proč potřebné a důležité jest, aby tato zásada se wyřkla, ukázal již posl. Žatecký. Přijmeme-li, že wšechny moci půwodně byly u lidu a od lidu teprw na mocnáře byly wznešeny, nemůže mocnář wíce práwa míti, než kolik mu listina ústawní wytknula. W pochybnosti wzniklé o tom, komu moc některá přisluší, přijmauti se musí, že zůstala u lidu, ač nemůže-li se dokázati, že na někoho byla přenešena. Totoť jsau nejdůležitější důwody, z kterých wyplýwá nutně, aby zásada tato byla wyřčena wýslowně. Pánowé, poukázáno bylo na to, že náhled, který je w tomto §. wyslowen, není náhled koruny. Pánowé, zdá se, že se náhled koruny welice mění. Připomínám Wám, pánowé, že na interpellace p. posl. Borroše w plném shromáždění říšském byla podána wyswětlení, klerá uznáwají zásadu tuto; připomínám Wám, že dříwější ministerstwo a sice ústy nynějšího ministra Bacha opětně wyřklo, že koruna uznáwá demokralickau, konstituční monarchii, že uznáwá majestátnost lidu na stejném stupni s majestátnosti trůnu. ( Dlauhý, bauřliwý pollesk. ) Což může slowo toto o monarchii demokratické znamenati jiného, nežli že mocnář chce mocnost swau uznati za mocnost od lidu pocházející, že jen skrz lid a pro lid panowati chce. Nebylo-li to náhled ministerstwa, pak je wýrok tento, ať dím mírně, pauhý eufemismus, a oni při těchto slowech kojili u sebe mínění, že 38 millionů občanů rakauských nemá míti jiného práwa, nežli aby majestátnost lidu sbírala drobty, které by spadly s bohatě opatřeného stolu dědičné swrchowanosti. ( Pochwala. ) Pánowé, náhled ministerstwa nynějšího nemůže pro nás býti rozhodný. Nejblíže příští ministerstwo bude snad miti jiný. Mínění ministerstwa nynějšího nám dále newadí, aby se wyřklo prawé přeswědčení ústawodárného říšského sněmu. Pánowé, císařským manifestem od 16. kwětna bylo práwo k ustawení Rakauska přenešeno na národy rakauské; k tomu konci byli důwěrníci národu těchto powoláni do ústawodárného říšského sněmu, aby podlé náhledu a podlé nejlepšího přeswědčení swého ústawu dali. Jeho Milost prohlásil pozdějším manifestem, že přewahujícímu mínění národů swých waditi nechce, jako to činí nynější ministerstwo! ( Welká pochwala. ) Ba my máme wyjádření koruny, které nám ústy ministra Dobblhofa bylo sděleno, že J. Milost chce howěti přáním národů swých, a že ústawa má býti utwořena od sněmu říšského. Mandát tento, zplnomocnění toto nikdy a nijak nazpět wzato nebylo, ono po práwu trwá ještě posud! My máme práwo a powinnost, přeswědčení swého netajiti, nýbrž wyslowiti je tak jaké jest. Nemohu nijak wěřiti, žeby přeswědčení, které wyslowuje celá koruna, mohlo se příčiti eminentní wětšině sněmu. I wyslowujíc tuto důwěru swau, dokládám se opětné daným císařským slowem, oným wyjádřením koruny, které dáno bylo skrze ministerstwo Dobblhofowo; a kdyby se to přece stalo, tedy w tom, že se koruna o půwodu swé mocnosti nachází w omylu, neleží ještě žádný důwod pro nás, swobodné zastupitele lidu, abychom jí následowali w tomto omylu. ( Pochwala. ) Nám, pánowé, uložili národowé naši, abysme utwořili ústawu, nehledíc na přiwolení nebo nepřiwolení jakéhokoli ministerstwa; kdybychom k němu hleděli, pronewěřili bysme se mandátům swým zrowna. Pánowé, dalek jsem toho, abych chtěl žádat co nemožné anebo utopické jest; půdu, na které stojíme, dobře poznáwám. Wím předobře, že nesahá dále mandát náš než tam, abychom utwořili monarchii ústawní, ale wím také, že zásada w §. 1. wyslowená tomuto mandátu neodporuje, že se sada tato welmi dobře spojiti dá se zásadau monarchie ústawní. Ano wím a dokázal jsem tuším, že práwě tato zásada teprw poskytuje prawý důwod pro skutečně swobodné zřízení, pro prawdiwau ústawu. Pánowé, koruna wzala darowanau ústawu nazpět, aby dána byla nowá, jakau si národowé přejí. Kdyby ale ministerstwo nyní působením na poslance přiwedla sněm k tomu, aby dal ústawu jen podlé wůle ministerské, pak by koruna nedůstojným způsobem hrála na schowanau s lidem, jemuž přece připowěděla, že mu přenechá ustawení monarchie skrze zastupitele jeho, kdežto by mu nyní wnutilo náhled swůj. My pak bychom se připrawili o důwěru wysílatelů swých, kdybychom nekráčeli podlé swého swobodného přeswědčení, nýbrž podlé náhledu ministerstwa. Wždyť pak jsme neobdrželi mandátů swých, abychme opisowali ordonance ministerské! Kdybychom to učinili, nestála by důstojnost naše wěru o nic wýše nežli důstojnost drába u slawného magistrátu, který uzawření, jež opatrná radda w tajných sezeních učinila, lidu prohlašuje. ( Pochwala. ) Nemám pánowé aumysl, odepírati wáhu politickým událostem posledního času. Wím předobře, že za námi leží den 8. října se wšemi swými smutnými následky. Ale wím také, že tím ani o wlas ztenčeno nebylo práwo naše; wím, žc my přes to wšechno pořád ještě jsme sněm ústawodárný. Ještě o jednom důwodu musím učiniti zmínku, jenž usudek mnoha poslanců určowati se zdá, bohužel musím říci, že se určowati zdá; jesti to důwod ten, že by uzawření, kdyby učiněno bylo takowé, jak je nawrhuje ustawní wýbor, nejen nedostalo sankcí, ale jak se powěst roznáší, žeby i sněm byl rozpuštěn. Tomu pánowé newěřím, žeby se wzali nazpět slawně opětně dané připowědi; prawím bez obalu a ohledu, byla by to wěrolomnost, kleré korunu naši nedržím za schopnau. ( Welká pochwala. ) 50 Kdyby se to ale přece stalo, pak owšem nemáme hodákůw k ochraně swé, my ustoupíme, protože ustoupíti budem muset! My se nepřitulíme auzkostliwě k sedadlům těmto, opustíme je s jasnau myslí, ale poneseme s sebau wědomí, že jsme podle sil konali powinnosti swé, že jsme ničeho nezadali práwům swrchowanosti lidu. ( Bauřliwý potlesk. ) Nebudem-li ale s to, bychom zůstali prawými, swobodnými zastupitely lidu, pak budem klásti pod swau důstojnost, slaužiti ministrům pod škrabuškau za marionety. Proč nemáme, pánowé milí, proč nechceme wyslowiti prawdu, kterau wšichni nosíme w srdcích, o které zajisté skoro wšichni jsme přeswědčeni? Jestli jí newyslowíme, jsme pokrytcowé, neboť nemluwíme prawdu. Jestli ji wyslowíme a koruna ji nepotwrdí, nuž pánowé, prawda zůstane přec pořád prawdau, a naše powinnost jest, wyslowiti ji. Jestli toto neučiníme, budeme my winni wzpaurau proti ústawě, jenž neobsahuje, co naše přeswědčení žádalo; my pak budem revoluci stále a stále nositi w srdcích swých. ( Pochwala. ) Máme-liž zamlčeti prawdu tuto, máme-liž jednati proti přeswědčení swému, máme-liž utwořiti ústawu zotročilau? ‒ Což se nám, pánowé, po rozpuštění může přihoditi horšího, než žebychme dostali ústawu neswobodomyslnau, ‒ weřejně darowanau na místo tajně darowané! Wěc si zůstane stejná! My neučiníme jako onen málomyslný, který jen ze strachu, žeby možná mohl být zastřelen, sám si žiwot wzal! ( Weselost. ) Máme-li dostati ústawu neswobodomyslnau, máme-li doslati ústawu takowau, která nesauhlasí s našim přeswědčením, má-li koruna to w úmyslu ‒ pak nech i koruna a ministerstwo z toho odpowídá samo před národy rakauskými. ( Pochwala. ) My ale cizým peřím zdobiti se nechcem, ale ani jména swá propůjčiti cizé slátanině. ( Pochwala. ) Je-li nám tak sauzeno, nuže, nech nás ten osud potká! ‒ Nemá-li sněm říšský prawé přeswědčení swé swobodně moci wyslowowati, lépe jest mu, aby byl rozpuštěn, lépe aby byl zabit před swětem celým a weřejně do hrobu položen, než aby porušením a wpliwem kreditu swého byl zbawen a podplacenými nowinami otráwen. ( Weliký, dlauhý potlek na Prawici a Lewici i w části Centrum. ) Já wšak, pánowé, ještě jednau opakuji, že tomu newěřím, by sněm byl rozpuštěn; koruna naše je poctiwá. Dané císařské slowo nezlomí! Neodwoláwej se nikdo na jiné země, nenamítej se mi, že se to stalo také w jiné zemi. Pánowé, w této jiné zemi byla hned po wálce proti Napoleonowi dána přípowěď, že se mu dá ústawní zřízení; neučinilo se to, a proto se slowo králowské stalo předmětem posměchu w celé Ewropě. Doufám, že ministerstwo naše k tomu raditi nebude a nepřipustí, aby i císařské slowo rakauské w Ewropč uwedeno bylo w posměch. ( Pochwala. ) Pánowé, dům Habsburský udržel se w bauřliwých dobách, on mnoho ztratil, ‒ ale jeden statek zachowal neporušený, ten jest jméno poctiwosti, a toto i nyní nezlomi, zlomiti nesmí. ( Weliký potlesk. ) Já řku dále, sněm že nebude rozpuštěn, neboť koruna je dobrá, ona tuze dobře wí, tím že by pozbyla důwěry národů, a sice důwěry národů těch, kteří zde zastoupeni nejsau, mnohem wíc nežli těch, kteří nás sem byli wyslali. ( Dlauhý potlesk. ) Pánowé, národowé tito, kteří si statkem swým i krwí swau dobyli swobodu, národowé, kteří ústawu, podíl we swrchowanosti již od století měli ‒ o národech těco [ těchto ] nemůže se říci, že se jim jedna část moci daruje z milosti císařské. Pánowé, wyženau-li zastupitele lidu z tohoto sálu, těžko bude sezwati zastupitele oněch národu k druhému wšeobecnému říšskému sněmu, pak ale také marná bude práce, pánowé, ustawiti sjednocené silné Rakausko. ( Weliká pochwala na Lewici i na Prawici. ) Konečně ještě jedno řeknu: K tomuto kroku nemají žádného práwa! Koruna přenesla práwo, ustawiti monarchii na zastupitele lidu; wezme-li práwo toto nazpět, bude to wzpaura proti základu ústawy říše, jaká již nyní jest, a sice po práwu! ‒ A takowáto wzpaura proti ústawě po práwu již stáwající, byla by, pánowé, nebezpečný krok; krokem tímto opustila by koruna sama lehkomyslně půdu práwa, wstoupila by na půdu násily, a půda toto jest půda revoluce. ( Pochwala. ) Protož, pánowé, wolám tuto k rádcům koruny: Videant consules, ne quid detrimenti respublica capiat! Hleďež, wládcowé, aby wlast nepřišla ke zkáze. ) ( Stálý, náramně bauřliwý potlesk. )


14. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Česká průmyslová škola., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Ostré hádky se u nás wedou w německých časopisech o českou průmyslowou školu. Nám se zdá celá ta wěc tuze jednoduchou býti, a litujeme ubohého papíru, který se tímto hádáním marně popsal a ještě popíše. Dle statut §. 4. jest rozšířowání wědomostí a umění průmyslowých účelem této jednoty; jednota sama we swé schůzce zřízení školy uzawřela za swé peníze: nač si tedy ještě ti páni protiwníci pera skřípají? — Nediwíme se owšem, že pan Makowicźka, co rozený Angličan, žádné sympathie s národem českým nemá, a proto mu školu záwidí: a pan Kranner, čemu připodobnime jej a jeho spis w čísl. 7 „ Prager Zeitung-u? “ Ničemu jinému než cisterně na poušti w starém zákonu, z které pokolení Izraelské, totiž Ruben a bratři jeho i se swou čeledí kalnou wodu wáží. — Nechme je psát; wšelijak radit dowede leckdo, a jeli ta škola užitečna, o to se zatím nehádejme; powinnost každého řádného našince jest starati se dle možnosti, aby nowých oudů do jednoty přibýwalo, a tudy tím lépe w stawu byla, dokonalou školu udržeti.


19. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraničné zprávy., Titulek: [Veřejný ústav v Královci.], Autor: Havlíček, Karel
Zahraničné zpráwy. W Němcích. W Králowci w Prusích otewřen jest nowý weřejný ústaw k cwičení tělesnému ( Turnanstalt ). Byla hlawní síň čistě ozdobena, a na jedné straně wisel obraz statečného německého wlastence Jahna. Nad ním wlály tři korauhwe s nápisy: „ Swětlá hlawa – Smělé srdce – Silné rámě. “ – Takowá tělesná cwičení by zwláště naše weleb. duchowenstwo a učitelstwo wenku w mládeži uwáděti mělo, aby majíce užitečnau a newinnau zábawu, jiných škodných nehledala a tělesně nezakrněla. A wšak, bohužel! w tomto ohledu mnozí naši p. paedagogowé ještě tak dalece pozadu jsau, že by dítě, kdyby si poskočilo neb někde na strom lezlo, ještě pro skotáctwí potrestali! tak že děti, když hrajíce si, pana učitele z daleka přicházeti widí, rychle se rozutíkají. Takowý učitel jest pak místo wůdce, strašidlo mládeže.


27. únor 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [O odrodilství], Autor: Havlíček, Karel
Někomu, jenž po dostawníku cestowal, chtěl mladík, jenž se práwě w odrodilém českém městě kupectwí doučil, mermomocí we špatné němčině dokazowat, že je Němec, z té příčiny, poněwadž se w Strakonicích narodil. Škoda, že p. Laube a Šuselka toho člowíčka neslyšeli, ty by byli měli asi radost, ale ještě wětší škoda, že není již Šwanda, strakonický dudák, žiw, ten by mu byl asi zadudal! — Holofernes.


19 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Překlad návrhu zákona z chorvatštiny], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
– Wýbor sněmu chorwátsko-slawonského wydal u weřejnost náwrh zákonu o poměrech trojjednoho králowstwí ke společné monarchii rakauské. Zásady w náwrhu tomto wyslowené jsau tytéž, které zastáwali Chorwáté na loňském swém sněmu, a které oswědčili w manifestech s podpisem bánowým naproti wnitřním nepřátelům jednoty a celistwosti rakauské, za které se chrabří jejich wojíni zdwihli na Maďara, táhli na Wídeň i na Pešť. S radostí jsme tehdá uwítali zdrawé praktické náhledy jejich, a přidružiwše se k ním prowolali jsme na prwním sjezdu slowanském heslo jejich: Swobodu, rownost a bratrstwí wšech národů! za zásadu, pod kterau Slowané rakauští chtí hájiti říši rakauskau před bauřemi, jenž ji tehdá rozwrátiti hrozily. I také nyní, kde zásady tehdá s jinošským ohněm zastáwané mají přejiti we zralý skutek mužůw, obracíme oči a mysli na jednání jejich a hledíme k tomu, aby se národ náš seznámil s náhledy a aumysly bratří jihoslowanských. Dotčený náwrh zní takto: I. Auzemí. §. 1. Trojjedno králowstwí dělá jednotný nerozlučný a nerozdílný celek, wládnutý společným zákonem i austawau. §. 2. Jménem trojjednoho králowstwí rozumí se a ) králowstwí chorwátské a sice ne toliko provinciale, nýbrž i wojenská Hranice jeho i s přímořím chorwátským, s Mezimuřím, se swobodným městem a přístawem Rěkau a okresem jejím; b ) králowstwí slavonské, pojímajíc w to provinciale i wojenskau Hranici jeho; c ) králowstwí dalmatské s ostrowy k němu náležitými i s ostrowy guarnerskými, kteréžto druhé nyní u wěcech spráwních podřízeny jsau gubernium Terstskému. §. 3. Králowstwí dalmatské bude ke trojjednomu králowstwí w tom poměru, který ustanowí zástupcowé jeho společně se sněmem trojjednoho králowstwí. §. 4. Poměry k Wojwodině Srbské, jakož i wzájemné poměry auzemní spořádány budau obapolnau úmluwau, která ihned práwní moci dosáhne, jak mile od císaře bude potwrzena. §. 5. Trojjedno králowstwí může na základu wzájemné úmluwy wejíti w užší politický swazek i také s jinými sausedními slowanskými zeměmi rakauského mocnářstwí. Toto přirozené práwo spolčowání nesmí se pod žádnau zámínkau odepírati a zbraňowati ani trojjednomu králowstwí ani oněm slowanským zemím rakauským, které se s ním z příčiny stejné nebo příbuzné národnosti spolčiti chtějí. §. 6. Trojjedno králowstwí nebylo nikdy zemí německau aniž se chce celé nebo z části státi audem německé říše; a proto nemůže trojjedno králowstwí, jako se již smlauwy Wídeňského sjezdu od r. 1815, jimiž některé země rakauské připojeny byly k německému spolku, nikdy a nikterak na ně newztahowaly, i také na budaucno bez wýslowného swolení wtahowáno býti do žádného spolku, w nějž by Rakausko s Německem nyní nebo budaucně wejíti chtělo. Swolení trojjednoho králowstwí, we smyslu tohoto paragrafu potřebné, může zákonně a s práwní platností wysloweno býti jen na sněmu tohoto králowstwí uzawřením dwau třetin zákonních sněmowních hlasů. II. Král a wláda. §. 7. Král trojjednoho králowstwí jest we smyslu pragmatické sankcí pokaždé císař rakauský. §. 8. Wláda trojjednoho králowstwí jest dwojí, totiž wláda zemská pode jménem: Státní radda trojjednoho králowstwí, a obecná austřední wláda rakauská. §. 9. Jakožto prostředník mezi trojjedním králowstwím a Jeho Mstí králem bude pro wšechny záležitosti, které we smyslu tohoto zákonu nepřisluší do oboru austřední wlády, nýbrž do oboru státní raddy tohoto králowstwí, u JMilosti ustanowen ministr, který, jsa opatřen náležitým auřednictwem, wšechna rozhodnutí a nařízení JMsti, jenž se wztahují na dotčené záležitosti státní spráwy, bude podpisowati a z nich sněmu tohoto králowstwí odpowídati. §. 10. Wšechny řízení, které tento zákon wýslowně nepřikazuje ke státní spráwě, powažují se tak, jakoby wyhraženy byly wládě zemské. §. 11. Trojjedno králowstwí uznáwá wrchnosti rakauské austřední wlády a podkládá se jí w těchto wětwích státní spráwy: a ) w záležitostech zahraničních s wýjímkau obsaženau w §. 6.; b ) we spráwě finanční, pokud toto wyhledáwá jednota a celistwost weškerého státu; c ) w záležitostech wálečních a wojenských, pokud se týkají řadowého wojska, slaužícího k obraně weškerého mocnářstwí; d ) w záležitostech obchodních. Obor, we kterém záležitosti, w tomto §. wyjmenowané, řízeny býti mají od wlády austřední, blíže ustanowen bude w následujících § §. §. 12. Záležitosti w předešlém §. wyjmenowané a w následujících § §. blíže určené sprawowány budau od společné austřední wlády rakauské tímto spůsobem: a ) pod odpowědností ke společnému rakauskému sněmu říšskému we smyslu austawy pro weškeré mocnářstwí ustanowené; b ) při obsazowání auřadů austředních má se, hledíc k poměrům lidnatosti a potřebným spůsobilostem, míti také zřetel k synům trojjednoho králowstwí; c ) wláda austřední nemá we wšech nařízeních, rozhodnutích a jmenowáních týkajících se těchto králowstwí, pod žádnau zámínkau a w žádném případu užíwati jiného leč národního auředního jazyka w těchto králowstwích panujícího; d ) pro každé spráwní odwětwí záležitostí w §. 11. pod b ) c ) d ) wytčených má se zříditi zwláštní spráwní odbor, podřízený wládě austřední pro tyto králowstwí, který s podobnými odbory státní raddy těchto králowstwí má býti w auzkém spojení, a který we wšech takowých austředních záležitotstech odpowědný bude austřední wládě. Wláda austřední nemá moc, aby ke sprawowání záležitostí austředních zřizowala na auzemí trojjednoho králowstwí auřady, které by stály nad státní raddau anebo w stejné kategorii s ní, které by zcela odděleně od ní a samostatně auřadowaly, anebo konečně stojíce w nižší kategorii, nezáwisly byly od státní raddy. ( Dokončení. )


13. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Průmyslová jednota]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Průmyslowá Jednota. Dne 13. t. m. we čtwrtek bude se woliti nowý wýbor sekce pro mechaniku. Wywolí se do wýboru 7, kteří pak sami ze sebe wywolí přednostu a sekretáře, z nichžto wždy jeden w gen. ředitelstwí sedí a hlasuje. Gen. ředitelstwí, které wšelikau wýkonnau moc Jednoty Průmyslowé w rukau má, sestaweno jest z 15. osob trojího způsobu: 6 wolí se od walného wýročního shromáždění, a hodnost jejich trwá po 6 let ( z nichž nyní již 4 léta wypršely ); jsau to: president ( nyní neobsazeno ), jednatel ( hr. Deym, jenž posud presidentstwí sám zastáwá ) a čtyři zpráwcowé: pro wědeckau činnost ( prof. Balling ), pro písemnictwí ( p. Pomsel ), pro ökonomickau zpráwu ( p. Halla ), pro pokladnici ( p. Riedl ). Ostatní wolí se každoročně, pocházejíť z representac a z wýborů. Representace každá záleží pauze z dwau osob, totiž z representanta a sekretáře, a jsau čtyry representace w Jednotě: řemesel ( rep. p. Wyskočil ), fabrik ( rep. p. Batka ), obchodu ( rep. p. Zdekauer ), hornictwí ( rep. p. Zippe ). Wýborů jest pět, počet audů každého wýboru ustanowí se wždy dle potřeby, a není w každém wýboru stejný počet audů; jsauť pak wýborowé: pro chemii ( přednosta p. prof. Köhler, již na nowo wolený ), pro mechaniku ( p. prof. Wersin ), pro wšeobecné průmyslowé wzdělání ( sekr. p. Trojan, za přednostu p. inžinýra Šnircha, jenž mezi rokem we swém powolání z Prahy se odstěhowati musil ), pro umění ( předn. hrabě Fr. Thun ), pro statistiku ( prof. Mühlwenzel ). Tyto čtyry poslední wýbory budau se ještě nyní před walným celoročním shromážděním z nowu woliti, a sice každý čtwrtek jeden wýbor. Wýsledek každého wolení oznámíme co nejdříwe, nahlížejíce, že nyní, kde Jednota průmyslowá wždy wíce se národnosti naší ujímá, pro každého našince důležito jest zwěděti, kterým mužům odewzdáno jest wětšinau hlasů řízení Jednoty. Také wšak očekáwáme, že naše obecenstwo hojným přistupowáním k Jednotě Průmyslowé přispěje se swé strany k tomu, aby Jednota wětší činnost počíti a mnohého se ujímati mohla, co posud zanedbáno býwalo. Dobré wůle nyní Jednotě nechybí — ale peněžitých prostředků. Jsme ubezpečeni, že mnoho jest po zemích koruny České mužů, jejichžto okolnosti snadně dowolují, nepatrný roční příspěwek 10 zl. stř. ( co plat přispíwacího auda ) wlasti a Jednotě Průmyslowé obětowati, a jejichžto wlastenecké smýšlení také milerádo se k oběti takowé podwolí. Zajisté sobě jenom posawad nikdy nepowšímli tohoto ústawu, jenž až k nejnowějším časům příliš jednostranně o powzbuzení průmyslu pečowal. Aby ale nyní tím wíce Jednota Průmyslowá obecenstwu našemu jako na očích a w paměti byla, budeme od této doby prawidelně oznamowati přistupující a wystupující audy w Pražských Nowinách s tau pewnau nadějí, že se mezi přistupujícími wyskytne mnoho jmen we wlasti již jinák dobře powědomých. Neboť sluší wěděti, že zwláště pro wyjednáwání o Pražskau wzorní průmyslowau školu mnohé 14 mrzutosti powstaly w Jednotě Průmyslowé, a mnoho audů práwě proto z Jednoty wystaupilo, a ačkoli se, jak jsme již dříwe oznámili, nowými přístupy zase počet dostatečně nahradil, přece byli přistupující posawad nejwíce jenom Pražané; z wenkowských wlastenců nacházíme posud málo mezi spoluaudy. Co se ostatně nowých týdenních schůzek týče, ustanowených w poslední měsíční schůzce přijmutím náwrhu p. ap. raddy Šmída, obracíme pozornost na to, že do nich mají také neaudowé rowněž tak přístupu jako do měsíčních schůzek: ať jenom tedy průmyslníci naši hojně je nawštěwují, mohly by se časem swým na tomto základu utwořiti nejlepší mistrowské porady.


18 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [překlad článku z němčiny], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
– W Praze dne 15. dubna. Aby našinci také poznali drobet ducha té strany, která sebe ráda nazýwala lewicí Slow. Lípy, podáwáme tuto wěrný a doslowný překlad jednoho článku, který zaslal některý z nich do Drážďanských německých nowin a kde skutečně wytištěn byl. Dresdner Zeitung den 8. April, číslo 84. Poněwadž každý nyní wšechny tyto okolnosti dobře zná, myslíme že není z naší strany ani jedinkého slowa proti tomu zapotřebí a že tento článek sám nejlépe wydáwá swědectwí o duchu některých z těchto pánů: G. – W Praze 3. dubna. Dowolte mi, abych wám zkrátka wypsal, co tropí a páše česká strana; budeť dobře, když pozná německé nowinářstwo osoby a nynější položení wěcí, dílem že pak jasný dobudete úsudek, a potom také, že naši demokracii budete moci podporowati. Následkem Stadionského zákonu spolkowního, jehož paragrafy swobodu umrtwující dobře znáte, také Slowanská Lípa počala se raditi o tom, co si má počíti. Tato příležitost byla wítána pro tu rotu ( klique ), která posud w Čechách weliké slowo wedla a nás na kraj záhuby uwedla, totiž stranu jezuitských aristokratů a professorů, a Karel Hawlíček, panoš Palackého, obdržel k tomu náležitý rozkaz. Na jeho radu měla se Lípa, aby déle a bezpečněji potrwala, obrátiti we spolek čtenářský, w kassino, jak již německý spolek z přirozeného pudu byl učinil. To se ale nepodařilo; ačkoliw není čistě demokratická Lípa a mnohé nejasné hlawy w sobě chowá, přece uzawřela, politický ráz swůj podržeti, a tak byl odmrštěn prwní náwal té roty. – Powahu její nemohu wám kratčeji naznačiti, nežli tím, že jsau to němečtí professoři, kteří náhodau – česky mluwí. Ta sama nadutá práznota, ta samá komůrková a katedrowá maudrost co we Frankfurtě také u nich předseduje. Sem náleží onino bídní fušaři w politice, kteří s liberálními průpowídkami na jazyku ke wšem reakcionářským krokům ministerstwa přiswědčowali, kteří na říšském sněmu kantorowali a pletichy dělali, a když theorie swobody prawdau měla býti, bojácně a zrádně utekli – jako Palacký, Strobach, Brauner, Trojan atd. Nyní, když skutečnost wšechny pestré bubliny české welebnosti bez swobody rozfaukla, kterými mládež mámili, když Holomaucký kabinet tyto citrony do poslední kapky wymačkané zahazuje a pohrdě lidu je odewzdáwá, nyní se namahají, aby politickau platnost swau podrželi a zachowali. Naproti hněwu swého lidu chápají se systému trpného odporu ( passiven Widerstandes ), a lid má dobře, že je za zrádce powažuje, a zřejmě wyslowuje, že poslanci jeho Kroměřížští jen po řádech a důstojnostech se hnali a říšský sněm za dojnau kráwu powažowali, od nás měsíčně 200 zl. wynutili. Tato rota ale, znajíc moc a působení Lípy Slowanské co spolku politického, jelikož ale we swé nahotě stojíc, žádného wplywu na Lípu nemá, ráda by ji w pauhé kassino obrátila, w kterém by její kreatury předsedowaly. Jim naproti stojí totiž účinliwá demokratická strana pod Arnoldem, Sabinau a w nejnowějším čase Frant. Hawlíčkem. Prwní z nich mladými nowinami swými ( Občanské Nowiny ) a swým otewřeným a jasným wyslowením o práwech lidu letmo wšechny sympathie na se přitáhl, a lid ho již powažuje za swého přirozeného wůdce, za prwního bojowníka pro swé záležitosti. S ním stejně působí Sabina, který se nyní také na nowé stanowisko wyšwihnul, totiž k sociální demokracii, w kterémžto směru co redaktor Slowanské Lípy welmi horliwě a přičinliwě pracowal. Konečně se k nim přidružil František Hawlíček, dříwe řečenému jmenowci zcela nepodobný, jehož údalosti w monarchii bezpochyby k prawému poznání nynějšího položení Čech přiwedly. Náramná jest rozhořčenost na tyto muže a strach před nimi u professorské a státnické roty, zwláště Arnold je jim břewno w mase, které by wšemožně rádi wytáhli. To jde tak tak daleko, že se weliký Palacký již wyjádřil, má-li být zde pokoj, že musí Arnold – býti zawřen; zdá se ale, jakoby tenkrát wláda stejného mínění byla s lidem o počestnosti muže tohoto – aneb že se hlasu lidu bojí. Zatím je Palacký chytrý dost, že zůstáwá za kulisemi, a že tam odtud swé lautky řídí; totéž by také Rieger rád učinil, jsa mezi nejšpatnějšími ještě ten nejlepší, liberální, konstitutionalní, bez charakteru a samostatnosti, ale pln náružiwosti, komediant na okamžení, swým darem řečnickým sice nebezpečný, ostatně ale neškodný, jak mile se řeč jeho skritisuje a průpowídky časowé od zpráchniwělého jádra odlaupnau. Také nemá žádný wliw na lid, neboť lid žádá obětawost, a pan Rieger ze swého welikého jmění pro wěc lidu posud ani krejcar neobětowal. K lautkám této strany patří ještě předewším Karel Hawlíček, redaktor Národních Nowin, který po swé nešťastné radě z Lípy napolo wystaupil, napolo s smíchy byl wyšlápnut, Lambei, Fingerhut a konsorti. S tím Lamblein máme hlawně co dělat, s tím bezduchým podlízawým, služebníkem ( Liebediener ), jistým to druhem dr. Gáblera, kterému by teď rádi na wšechen spůsob dále pomáhali ( poussiren ), ačkoliw jim slauží jen za nástroj. Jedná se totiž o to, redakci Lípy Slowanské dostati pod redakcí Karla Hawlíčka, rownau cestau to ale nejde, a tak se zatím nastrkuje Lambl, který by pak za nějaký čas odstaupil. K tomu konci pustili se do hlaubné intrigy; slabá menšina sesadila posawádního redaktora Sabinu a oznámila tento krok ihned w nowinách. Toť se rozumí, že to spůsobilo sprawedliwau hořkost, a w dnešním sezení Slowanské Lípy strhne se bauřka, o které wám budaucně budu psáti. Sabina, myslí se, nemohl by kaucí 10.000 zl. položili, jak náš drahocenný zákon o tisku žádá, pro Lambla by ji ale ta strana professorská sehnala, aby pak K. Hawlíček mohl tyto tak důstojným spůsobem zaujaté nowiny we wětším formátě nechat wycházeti. O něm se můžeme bezpečit, že swolí k tomuto plánu, protože přišel podobným spůsobem k redakci Národních Nowin; wždyt sobě nyní před uzawřením čtwrtletí hraje na liberálního a podal několik článků w tomto smyslu, aby se Arnoldowi mohl wyrownati. Owšem že při tom nezapíral swau a swých nowin prawau powahu donášečckau ( denunciantskau ), protože se do nenáwiděného a strašliwého Sabiny tak podle a sprostě pustil, že studenti to číslo nowin weřejně spálili. A to jsau ti lidé, kteří se w hrdé swédomělosti opowažují swobodomyslnau mládež chtít woditi. S Palackým a těmi wůdci jsme již hotowi, že ale mladí lidé jako Lambl atd., které u nás loňského roku naděje wzbuzowali, za aristokratské peníze se dáwají zaprodati ku zrádě wlasti a demokracie – neboť je pro nás jen jedno – zajisté jest bolestné, a rána tato jěště krwácí. Nyní znáte wnitřní powahu našich stran, nyní sobě budete moci jednání jejich podle mých budaucích zpráw wyswětlowati. G. – W Praze 4. dubna. W sezení wýboru Lípy Slowanské mluwil wůdce slowenských dobrowolníků Zach o materialním postawení slowanských národů, a Gauč ohlašowal, že má sice 100 zl. na podporu slowenských dobrowolníků, že je ale zejtra nawrátí do spolkowní kassy. Tedy se nebudau wíce peníze proti Maďarům posílat. Wětšinau hlasů uzawírá se, že nowiny SIow. Lípy zajdau, Lambl a Fingerhut blamují se náramně, zwláště tento poslední, a krásné naděje K. Hawlíčka se tedy rozkotaly. Sabina a Wáwra obdrželi nad to ještě zbytečné poděkowání za posawádní dobré wedení redakce.


20. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [úvodník], Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 19. listopadu. – We wčerejším čísle přinesli jsme zpráwu, že ministr obchodu neswolá sjezd průmyslníků, že wšak wzniklé obáwání průmyslníků auřední cestau upokojí. – Wídeňské auřední nowiny přinášejí nyní přislíbený auřední článek, který w překladu sdělujeme: „ Roznesly se wšelijaké powěsti o změně celní wýsady, které, ačkoliw jsau zcela neprawdiwé, přece mnohé mysle znepokojily, a kterých k pobauření průmyslníků staw wěcí neznajících použito bylo. Tyto powěsti potahují se na saustawu, dle které prý wýsada wypracowána bude, a též kdy a jak nowá celní wýsada platnosti nabude. Prawí se totiž, že celní komisse změnu wýsady tak uspořádá, aby cla státní pokladnici wíce wynesly, bez ohledu na wše jiné, a pak že bude nowá wýsada w platnost uwedena, aniž by dříwe weřejnosti k posauzení předložena byla. Jest nám uloženo, bychom tyto powěsti za zcela neprawdiwé prohlásili. W ohledu na prwní powěst poukazujeme na zásady, dle kterých se komisse říditi bude ( sdělili jsme tyto zásady w našich nowinách ), které zajisté směřují k ochraně průmyslu. Ano ozwaly se již hlasy w časopisech, že jsau tuze prohibitivní, a že se tuze liší od swobodomyslné wýsady celní jednoty. Náwrh bude míti za základ dostačitelnau ochranu domácí práce, a s tím sauhlásí wšickni průmyslníci, i wýslowně jest řečeno, že bude ustanoweno welké ochranní clo; i wyhowí zajisté tento náwrh wšem potřebám průmyslu, neb při ustanowení každého cla bude brán ohled na radu mužů, kterým poměry téhož průmyslu neb obchodu známé jsau. A mimo to nezamýšlí ministerstwo nic jiného, nežli aby komisse wypracowala náwrh nowé celní wýsady. Důwody, proč pořádně sestawená komisse se lépe hodí k wypracowání organicky rozděleného a wědecky sestaweného důsledného náwrhu celní saustawy, spůsob, jak tato komisse pracuje, a důwody proč swolání sjezdu průmyslníků není na čase a že by ani oprawě celní wýsady tento sjezd neprospěl, – to wše již bylo w nowinách „ Austria “ důkladně wyswětleno. Ministerstwo se neprohlásilo proti swolání sjezdu průmyslníků proto, že se nechce starati o prospěch průmyslu a práce, nýbrž proto, že se chce oprawdu o něj starati, a že chce státní hospodářstwí od rychlých přechodů a od zmatků zachowati. Neb takowý sjezd by nebyl w stawu, pořádnau wýsadu sestawiti; a pořádný náwrh musí býti dříwe sestawen, nežli nowá celní saustawa weřejnému úsudku předložena bude. Až bude náwrh wýsady zcela neb w hlawních oddílech hotow, bude se komisse o druhých záležitostech raditi. Můžeme wšak již nyní ujistiti, že ministerstwo celý náwrh celní wýsady, jakož i důwody a rozdělení obecnému mínění k posauzení předloží. “


13. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Slovo k Moravanům, Autor: vyslanci pražských měšťanů; Havlíček, Karel (přetisk)
Slowo k Morawanům. Bratří Morawané! Wyslancowé měšťanstwa Pražského, wracejíce se ze sídelního města Wídně, ode trůnu nejmilostiwějšího Císaře a Krále, otce našeho, posílají wám swé wraucné pozdrawení, sdělují wám laskawau odpowěď dobrotiwého Císaře a krále našeho Ferdinanda na opětní prosbu obywatelůw země české a zowau wás ku přiučastnění se jejich radosti. Čtěte a wizte, čeho Čechowé dosáhli! — Bratří Morawané! Dech Hospodinůw wane po strništi: národowé slawí swé z mrtwých wstání. Mezizdí, jež násilí a lest mezi národy wystawěli, boří se a padají w prach jako noční stíny při wanutí jítra; předsudky a nedůwěra, jenž rozumy lidské zaslepily a srdce bratří bratrům odcizily, rozplýwají se a mizejí jako pára a dým při wýchodu slunce. Co Bůh a příroda spojili a lidské bludy i chytrosti rozdwojily, hledá a nachází swého střediště w jednom citu, w jedné myšlénce, w citu lásky, w myšlénce swornosti. Národowé welicí i malí mění se w oprawdowé bratry; panowníci stáwají se oprawdowí otcowé národůw. — I kosti otcůw našich, jakž to wáš a náš nesmrtedlný učitel Morawan Komenský předpowěděl, pozdwihují se z hrobůw po dwěstěletém twrdém spaní, odíwají se nowým masem, plní se nowým tukem, bujaří nowau krwí. Bratří Morawané! Co Bůh a příroda spojily, člowěk nerozlučuj! Jsmeť oba synowé jedné matky, jejížto nejswětější dědictwí nám oběma společný jazyk: wlasti naše jsau dwě rodné sestry. Čechy a Morawa byly a jsau země jedné a též koruny, a to koruny slawné; Čech w Morawě a Morawan w Čechách nebyl nikdy cizincem, osudowé obau byli wždy stejní. Blahobyt náš, sláwa a štěstí naše, slowem wšecka budaucnost naše na jednom základu spočíwá: wšecky naše swětské i dušewné prospěchy požadují co nejužšího spojení. Česká země wám otwírá swé náručí a zowe wás důwěrně k wěčnému sjednocení. We spojení síla naše i waše; w rozdwojení slabost obau nás — ale ztráta waše wětší! Bratří Morawané! Zahyň wšeliká žárliwost a nedůwěra; Čechy a Morawa buďtež napotom dwě rowné sestry, mezi nimiž spor o přednost nemějž místa. Sprawujmež swé společné záležitosti na společném sněmě: domácí, jako posawád, každý we swé wlasti, toliko w nejwyšších auřadech při wládě samé mějmež společné zastaupení co pojištění národní naší jednoty. Pozdwihnětež důwěrně a rázně hlasu swého o užší spojení waše s námi ke trůnu nejmilostiwějšího Císaře a Krále našeho: onť dobrotiw, onť wás neoslyší. Národowé welikého mocnářstwí našeho, waší bratří, upírají na wás swé zraky: waše budaucnost, blaho neb strasť, we wašich rukau spočíwá. Nerozpakujte se! Dělejte, pokud den jest! We Wídni, dne 9. Dubna 1848. Wyslancowé Čeští: Petr Faster,měšťan Pražský a Pardubický. Prawoslaw Aloys Trojan, měšťan Pražský a Pardubický a konc. úřadník zástupitelstwi král. koruny České. Jan Rypota, měšťan Pražský. František Jaroš, měšťan Pražský. Ambrož Gabriel, doklor weškerých práw a statkář. Dr. Jan Kliebert, adwokát. Antonín Šulc, měšťan Pražský. Pawel J. Šafařík, strážce král. knihowny a professor slowanských jazkůw na universitě Pražské. Dr. Jan. Dworáček, Morawan z Tišňowa, dworní i saudní, jakož i dworní wojenské rady adwokát, majitel panského statku na Morawě. Fr. Ladislaw Riegr, doktor práw a mlynář ze Semil w Čechách. Dr. František Terebelský, Morawan z Kyjowa, Vinc. Furch, Morawan z Telče. P. Bilka, Morawan z Boskowic. Ludewit Štúr, Slowák, wydawatel slowenských nowin. Jos. Miloslaw Hurban Slowák, kněz a. w.