9. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Baronu Christianovi Kocovi z Dobrše, Autor: Havlíček, Karel
Baronu Christianowi Kocowi z Dobrše, krajskému kraje Boleslawského! Auřední Wáš spis, který jste dne 3. Dubna po swém kraji rozeslal a který jsme we wěrném překladu do wčerejšího čísla nowin swých podali, úplně postačuje, aby Waše jméno u každého saudného a w záležitostech nynějších Pražských zkušeného do onoho swětla aneb raději říci stínu postawil, kterého zasluhuje. Smýšlení Waše, urozený pane! známo jest důstatečně Praze a každému o pokrok wlasti pečliwému, tak že by jste ani onen auřední spis nebyl musel wydati. Nyní wšak, když se již stalo, když jste Prahu obywatelům kraje swého takowými barwami nakreslil, wěztež, že jste mysli wětšiny proti sobě sprawedliwě pohoršil. Kdo takowé řeči wede, jakowé we Wašem auředním cirkuláři napsány jsau, tenť není přítelem swobody, tenť — ba tenť jest nepřítel pokoje. Jsau to řeči nebožtíka „ Oesterreichischer Beobachtra " a ten pro ně zahynul. Nebudeme zde osoby od Wás nařčené brániti, zůstawujíce jim samým, aby swau wěc wedli; tolik ale nám známo, že ani komunismus ani republiku ani buřičstwí nehlásali. Přepiatí radikalisté, třeba by jinák dobře a poctiwě smýšleli, škodí často jen způsobem swým prudkým: ale reakcionáři, smýšlející a píšící jako ono N. E. 395., škodí wždycky a mnohem wíce než nejrozpálenější radikalní. — Požehnej Bůh kraji Boleslawskému! —


3. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [redakční sdělení], Titulek: [Odpověď na dotazy čtenářů], Autor: Havlíček, Karel
Na mnohé dotazy k nám písemně i austně činěné oznamujeme tuto, že ještě posud předplacení na toto prwní čtwrtletí Národních Nowin přijímáme. Komu poštowní auřad předplacení přijmauti nechce ( jak se na mnohých místech děje ), račiž jen ustanowenou cenu 4 zl. 24 kr. str. do expedice Národních Nowin w Praze 195 — 1 franko zaslati, a hned druhého dne obdrží wšechna předešlá čísla, kterých ještě důstatek máme, neboť se Národních Nowin 1500 tiskne, a odbíratelů až po tuto chwíli jenom asi 1050 se sešlo. Dosawádní naše P. T. odbíratele a stejně s námi smejšlející žádáme, aby tuto zpráwu i jiným oznámili.


15. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [úvodník], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Slyšíme, že na mnohých místech se proti nowému na wojnu braní lid opírá, a za příčinau tauto nemůžeme zatajiti následující úwahu. Rakausko má konstituci: jakau, to posud určeno není, protože bližší prawidla a spůsob této konstituce ještě od sněmu nebyl wypracowán. Awšak dle císařského slowa mají se aspoň do té doby země naše sprawowati podle wšeobecných konstitučních prawidel, jak w jiných zemích obyčejné jsau. Není pochybnosti, že tato wěc připauští mnoho wýkladů a mnoho nedorozumění, poněwadž jsau konstituce rozličné a w každé zemi prawidla jejich jiná. Awšak jsau některé zásady, které w každé konstituci místa swého míti musejí, bez kterých není konstituce možná, a o takowých zásadách a prawidlech není žádné pochybnosti, že již nyní u nás w Rakausku platí. K zásadám a prawidlům těmto náleží hlawně, že wláda bez přiwolení sněmu nesmí daně wypisowat, dluhy dělat a rekruty wybírat. Čím to tedy jest, že se u nás již po udělené konstituci ustawičné nesmírně silné rekrutowání od ministerstwa wypisuje bez powolení sněmu říšského? Ministerstwo bude míti asi tu wýmluwu pohotowě ( která mu již často z nesnáze pomáhati musela ), že nynější říšský sněm jest konstitující a tedy kromě wypracowání konstituce žádné jiné moci nemá. My toto upíráme a proti ministerstwu na tom stojíme, že nynější konstitující sněm jest wíc než každý jiný budaucí sněm, a tedy wšechna práwa sněmu míti musí kromě swého hlawního powolání, wypracowání konstituce. Proč pak se ale ministerstwo, když se dle swé zásady držeti chce, u sněmu říšského uchází jen o powolení na nowé státní dluhy! a ne také na rekruty? Prawá příčina jest, žeby ministerstwu žádný člowěk w celém swětě ani groše nepůjčil, kdyby nemělo powolení na půjčku od sněmu, a proto dělá z nauze cnost, a při každé půjčce žádá dowolení sněmu, ačkoli to jest wlastně proti jeho prawidlu, že sněm nemá nic jiného, než konstituci zhotowiti. Ale nesmírné, a jak myslíme, nepotřebné rekrutowání, které zahubí blaho tisícerých rodin a pokazí žiwot nesčíslných občanů, to se děje jenom pauhau absolutní wůlí několika ministrů, o kterých k tomu ještě známo jest, že nyní ani důwěry národu nemají a we sněmu proti sobě wětšinu welikau popudili! Diwíme se skutečně, že se posud w říšském sněmu nic rozhodného w této wěci nestalo. My jsme přeswědčeni, žeby ani sněm nowé rekrutowání nepowolil, protože rakauské wojsko nyní beztoho již tak četné jest, že wšem potřebám našim dobře wyhowěti může, a že se Rakausko žádného zahraničního nepřítele báti nemusí. Proti domácím nepřátelům není wojsko pro wládu náležitý prostředek: proti nim jest dobrá konstituce, dobrá a poctiwá wláda a spokojenost weliké wětšiny občanů jediný prawý, laciný a jistý prostředek, a jestli wláda jen proto tolik wojska sbírá, aby snad přinutila národy ke konstituci takowé, která jim po chuti nebude, musíme se wyznati, že to není ani maudré, ani užitečné, ani postačující.


11. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o porotcích soudu a o vyučování filozofie na polytechnickém ústavu], Autor: Havlíček, Karel
Pro dnešní porotní saud, který bude tajný, jsau následující porotníci losem určeni: Dr. Podlipský, hrabě Jind. Chotek, Ellenberger mladší, Frant. Pštros jirchář, Němeček obchodník w železe, Grohmann zlatník, Med. dr. Nikerle, Em. Arnold, Jan Gaertner kupec, Kaška herec, Ditrich Jos. líkarník, Med. dr. Čejka, dr. p. Kliebert, F. Palacký, dr. p. Major, Bohumil Haase, Hok kupec, dr. p. Faber, Wáclaw Janský, Wáclaw Batka kupec, Med. dr. Loschner, Jan Slawík mlynář, Fr. Klutschak, Charasym, dr. práw Fischer, dr. p. Seeling, H. Ellenberger, kupec Landauer, Med. dr. F. Ditrich, kupec J. Adamec, Kraupa malíř, kupec Marwan, Šebelka, Peška stawitel, Helý Karel líkárník, kawárník Braithut, Trodl pekař, Jedlička kameník, Franta Šumawský, pokrýwač Jaroš, Med. dr. Saar, kupec Bondy, Med. dr. Jeiteles, kupec Unger, dr. pr. Daniček. Známo jest, že až do nedáwna na ústawu polytechnickém žádná z wěd filosofických se nepřednášela. Znáti se alespoň z části we wědách takowých studující sami již za potřebné uznáwají. Důkaz toho jest, že oni sami tamějšího professora Fr. Schneidra o přednášky z dušeslowí požádali, a již po nějaký čas je mají. Přednášky tyto dějí se w ústawu každau ponděli od 3—4 hod. odp. w sále pro přírodopis ustanoweném. S radostí musíme úkaz tento wítati a weškerému studentstwu i jiným, kteří po wyšším wzdělání tauží, na tyto přednášky poukázati. Nedějí se dle prawidla školského, ani w nesrozumitelné řeči mudrlantské; nýbrž jednoduše a srozumitelně: mají též cosi nowého a zajímawého do sebe. Nyní se přednáší o nemocech dušewních.


28. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: O dopisech z venkova., Autor: Havlíček, Karel
O dopisech z wenkowa. ( Dokončení. ) Nowiny mají být jako památníkem, denníkem žiwota národů, wěrným a pokud možná úplným ohlasem wšeho důležitého, co se děje. Dobře zřízené nowiny mají každého jednotliwce zprawiti a poučiti o wšem, co se na jiných místech znamenitého přihodilo, aby tak udrženo bylo spojení jakési mezi rozličnými zeměmi a mezi jednotliwci každé země, jimž na stawu země wůbec a na pokroku něco záleží. Poučení a powzbuzení – hlawní to žiwly nowin – stáwati se mohau dílem theoreticky, to jest zwlášťními poučnými články, dílem zas ( a nejlépe ) prakticky, uwáděním příkladů, to jest jednotliwých oprawdiwých událostí, abychom se dle nich, když dobré jsau, říditi, a jsauli chybné, jich se wystříhati mohli. Již samo sebau se rozumí, že si domácí nowiny přede wším jiným a nejwíce wšímati mají wlastní země swé: směšno jest zajisté, dowídati se o wěcech, které se u nás dějí, teprw z cizých nowin a časopisů. Články poučné, pak zahraničné spráwy z jiných zemí, a události hlawního města podáwati, celým nowinám jistý směr a tendencí způsobiti a udržeti, má a může být owšem úkol redaktorůw. Tím wšak ještě není representowána weškerá země, i w ostatních městech a krajích dějí se dobré wěci, které pochwalu, a též zas chybné wěci, které důtky zasluhují; aby se ostatní kraje dle dobrých oněch říditi a chybných wystříhati mohli. Majíli tedy být nowiny prawým ohlasem celého žiwota wlasti naší, nesmí w nich nikterak chyběti tento poslední žiwel, který jest zas úkol dopisowatelů. Dopisowatel každý má být wěrným ohlasem swého města neb swé krajiny, wšeho důležitého pilně si wšímaje, má o tom ostatním dílům wlasti potřebné spráwy podáwati. Co wšak kde důležitého jest, neumíme powědíti: kdybychom o tom o wšem wěděli, nemuseli bychom na dopisy čekati. Zůstaweno to již samému dopisowateli rozsauditi, kolik by se z toho, co se w jeho městě děje, neb nachází, hodilo weřejně celé wlasti oznámenu býti, tak aby z toho pro wšeobecnost nějaký zisk powstati mohl. Zajisté každý kdo takowýmto spůsobem k celku přispěti chce předewším powědom býti musí poněkud w celé zemi, aby posauditi mohl, co w jeho městě a okolí zwláštního, jinde neznámého a tudíž paměti a následowání hodného jest. Posawád byl nejwíce obyčej podáwati jenom spráwy o tom co se národnosti, řeči týkalo, tedy o besedách, diwadlech atd. Proti takowým sprawám owšem nic nemáme, podajíli se jenom w slušné krátkosti, a bez wšelikých obyčejných úwah, a úwodů a intrád, které když se neustále s malými jen variacemi ode wšad opakují, newyhnutelně omrzelými se stáwají. Dopisowatel každý musí na zřeteli míti, že nepíše jenom pro jedno, swé město, kde owšem každá ta maličkost snad důležitá 178 a zajímawá býti může, nýbrž pro celau zem. A kam by nowiny stačily, kdyby se o každé besedě tak obšírná wědomost podáwati měla. Zajisté my zde w Praze do roka wíce besed míwáme, a důležitějších i skwělejších než snad kdekoli jinde a přece se jim tolik místa w časopisech popřáti nemůže a nesmí. A wšak nesmíme w jednom jediném směru jako zdřewěněti, a jednau cestau jeden za druhým se ženauce, wšeho ostatního si newšímati: byla by to neprominutelná jednostrannost, která by nám časem swým welice škodila. Až posud byly časopisy naše téměř jednostranně toliko orgány pro řež a národnost, wšechen ostatní žiwot zanecháwali sme jenom německým časopisům, tak, že chtělli se kdo o něčem, národnosti se netýkajícím dowěděti, k těmto německým listům obrátiti se musel. Tak jsme se jako sami z oprawdowosti wyobcowali, žiwauce we swětětě budaucím, který teprw časem swým utwořen býti může. O nynější skutečnost opříti musíme snažení swé, w kterém se wšichni, byťby si jinák nejrůznějšího mínění, srownáwáme, totiž o pokrok a zwelebení naší otčiny. A tu podáwá celá statistika hojných příležitostí ba pohnútek k dopisům. Skoro w každé krajině, w každém městě je něco zwláštního, jinde neobyčejného co zasluhuje odjinud powšimnutí a následowání: buď nějaké obyčeje práwní neb domácí, nějaký zwláštní úřad, nějaká dobrá jinde nezawedená praxe: buď zas nějaký dobrý ústaw, wyučowání, zwlášť dobře zřízená škola atd.: buď nějaká dílna, nějaký neobyčejný průmysl, jiný druh hospodářstwí atd., co wšecho wypočítáwati ani zapotřebí není. Wůbec celá statistika poskytuje nejlepší a nejužitečnější spráwy: a často wěc, která se člowěku nemajícímu dobrý přehled jenom nepatrnau býti zdá, předůležitá jest, a může když se weřejně ohlásí zawdati příležitost k žadaucím oprawám jinde. Již to by pro wznik našich nyní tak hluboce kleslých měst ( porownámeli je s dawným skwělým stawem mohútnosti ) welice prospěšno bylo, kdyby nám z každého někdo důkladně popsal celý statistický nynější staw, mohútnost, jmění obce, administrací, počet úředníků a platy jejich, zwyky representační; příjmy a wydání obecní atd. Jistě se skoro w každém městě někdo nachází, kdo by k takowé ( owšem nelehké ) práci chuti a schopnosti měl, a tak by pak jedna obec dle druhých porownáwati mohla swůj wlastní staw a učiniti si mnohé notabene. My zas podáme časem swým popsání starodáwního zřízení obcí našich. Weřejnost je hlawní základ wšeho dobra w zemi, zachowáli se wšechno jen pod pokličkau, nepodrobeno saudu weřejnému, nemůže se nic naprawiti, a tak odsauzeni zůstaneme wždy k starému šlendryanu, a necháme se we wšem od jiných národů předhonit. To nebyl spůsob našich předků, kteří we dobrém zřízení obecném buď jiným za příklad slaužili, aneb aspoň ostatním se wyrownali. Že takowé spráwy s mnohými nepříjemnostmi spojeny jsau, že se tu ten, tu onen uraziti, tu pochwalau něčí jiných záští wzbuditi musí: nahlížíme dobře. A wšak kdoby se tomu wyhnauti chtěl, musel by wěčně spáti a zkameněti; kameny se nejlépe srownají, proto že každý tam ležeti zůstane, kam ho položíme, ne tak lidé, kteří se hýbati, pokračowati mají. Dobré swědomí nebojí se weřejnosti, a se zlým se nemají dělat complimenty. Jen kdyby někdo odkudkoli s takowými spráwami počal, ostatní jístě následowati budau. Pro uwarowání wšak rozličných maloměšťáckých mrzutostí a klepů, ubezpečujeme každého takowého P. T. pana dopisowatele, že se jeho jména, pakli mu na tom záleží, od redakce nikdo nedowí. Redakci samé musí se owšem prawé jméno p. dopisowatele oznámiti, poněwadž za prawdiwost takowých spráw, kdyby zapotřebí bylo, úředně státi musí.


24. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Dámy města N. byly tedy... ne, žádným spůsobem nemohu; zrowna na mne jde nesmělost. Na dámách města N. bylo přede wším to znamenité, že... Wěru podiwno, ani se nechce pohybowat péro, zrowna jakoby na něm tížilo olowo. Nu, tedy dobře: o jejich charakterách ať si píše ten, který má žiwější barwy, a nám zůstanau snad jen dwě slowa o zewnějšku a o tom, co jest powrchnější. Dámy města N. byly to, co se nazýwá „ presentabel “, a w tomto ohledu bylo je možná wšem ostatním za wzor postawit. Co se toho týče, kterak se chowat, držeti se tónu, zachowáwat etyketu, množstwí nejpodrobnějších spůsobů, a zwláště zachowat módu až do nejposlednější maličkosti, w tom ony předeběhly i Petrohradské a Moskowské dámy. Odíwaly se s nejwětším wkusem, jezdily po městě w kočářích, jak je předpisowala poslední moda, wzadu se haupal lokaj a livereje byla zlatem wyšíwaná. Visitní karta, a třeba si byla napsaná na trefowé dwojce aneb na bubnowém esu, ale přece byla wěc swatoswatá, k wůli ní se dwě dámy, welké přítelkyně, ba i příbuzné dokonce rozhněwaly, a sice proto, že jedna z nich zůstala dlužna proti-vizitu. A cokoli se potom starali mužowé a příbuzní smířiti je, nic platno, ukázalo se, že je wšechno na swětě možno, jenom jedno ne: totiž smířiti lidi rozhněwawší se pro zanedbání contre-vizity. Strany prwního místa přihodilo se také množstwí silných scén, které podaly mužům často welmi wysoké ponětí o sekundantstwí. Sauboje owšem mezi nimi nebyly, proto že byli wšichni civilní auředníci, ale za to hleděl jeden druhému wyklepat, kde bylo možno, což jak známo, často býwá tíž než wšechny duely. W mrawech byly dámy města N. přísné, naplněné šlechetným opowržením proti wšemu zlému a proti wšelikým neslušnostem, a káraly beze wšeho slitowání wšelikau slabost. Jestli že se ale i mezi nimi přihodilo něco takowého, co se nazýwá druhé-třetí, přihodilo se to potaji, tak že se ani nezdálo, jakoby se bylo co přihodilo: zachowala se wšechna wážnost a sám muž tak byl připrawen, že třeba i widěl druhé-třetí aneb o něm slyšel, odpowěděl zkrátka a maudře příslowím: Co je po tom komu, že kmotra s kmotrem seděla. Ještě musím doložit, že dámy města N. wyznamenaly se jako mnohé Petrohradské dámy neobyčejnau opatrností a slušností we slowech a wyjádřeních. Nikdy neříkaly: wysmrkala jsem se, potím se, plywnula jsem, ale říkaly: oblehčila jsem si nos, užila jsem pomoci šátku. Nikdy nebylo lze řící i: tato sklenice, tento talíř smrdí; a ani nic takowého se nesmělo říci, co by na to upomínalo, nýbrž říkali místo toho: tato sklenice se špatně chowá, aneb cosi podobného. Aby se ještě wíce ušlechtil ruský jazyk, wyhodily zauplna polowici slow z rozmluw swých, a proto se musely welmi často utíkati k francauskému jazyku; za to ale již po francausku, to je něco jiného, tu byla dowolena i takowá slowa, která jsau mnohem horší než wyhozená ruská. A to tedy se může říci o domách města N. mluwí-li se jen o powrchnostech. Až posud dámy jaksi málo mluwily o Čičikowu, ačkoli mu přiznáwaly jinak wšechny zásluhy strany příjemností jeho spůsobů: ale od té doby, co se roznesly powěsti o jeho milionstwí, našly se hned i jiné wlastnosti. Ostatně nebyly dámy dokonce intresowané: wšeho bylo winno slowo: milionář, a ne jeho osoba; nebo jen we zwuku toho slowa, kromě wšelikých peněžných pytlíků, obsaženo jest cosi, ježto welmi působí i na darebáky, i na lidi newařené-nepečené, i na řádné lidi, zkrátka na wšechny působí. Milionář má tu wýhodu, že může widěti podlost, docela nezištnau, čistau podlost; mnozí welmi dobře wědí, že od něho nic nedostanau ani nemají práwo dostat, ale přece buď alespoň ho předeběhnau na ulici, usmějau se, sejmau klobauk, aneb se násilně wnutí k tomu obědu, o kterém wědí, že jest pozwán také milionář. Nemůže se říci, že by dámy naše byly cítily tuto něžnau náklonnost k podlosti; awšak přece počaly w mnohých salonech o tom mluwit, že owšem Čičikow není žádny prwní krásiwec, ale že je zrowna jak se patří na mužského, a kdyby byl trochu tlustší aneb trochu sušší, žeby to již nebylo hezké. Při tom se řeklo také jaksi urážlíwě o suchých mužských, že nejsau nic jiného než cosi we způsobů párátka na zuby. W dámských oblekách jewilo se mnoho přídáwků. W kupeckých krámech stala se tlačenice ne-li zácpa. Kupci byli jako omámeni, kterak několik látek přiwezených z jarmarku, které jim zůstaly ležet za příčinau wysoké ceny, najednau našlo kupce, ba že se ještě o ně až drali. W čas mši swaté zpozorowali w kostele u jedné dámy pod sukněmi takowé obruče, které ji rozčepejřilo po půl kostela, tak že přítomný policejní komissař dal lidu rozkaz, aby se uhnul dále, aby se nepomačkala šířka Její Wysokoblahorodnosti. Ani sám Čičikow nemohl si newšimnaut takowé weliké pozornosti. Jednau wraceje se domů našel na swém stole psaní, odkud a kdo ho přinesl, nemohl se dowědět, služebník hostinský řekl, že bylo přinešeno a nepowězeno od koho jest. Psaní počínalo welmi odhodlaně a sice takto: „ Ne, jsem nucena Ti psát. “ Pak tam stálo o tom, co jest tajný saucit mezi dušemi; tato prawda byla potwrzena několika punktíky asi na půl řádku; pak následowalo několik myšlének, welmi znamenitých s ohledem na prawdiwost, tak že držím za newyhnutelnost wypsati je doslowně. Co jest žiwot náš? Audolí, we kterém bydlí hoře. Co jest swět? Hromada lidí necitelných. Pak písatelka podotknula, že namáčí slzemi hrob matky swé, která již dwacet let opustila tento swět; wzala Čičikowa do pauště, aby opustil nawždy město, kde lidé w dušných příhradách nemají čerstwého powětří, a konec psaní ozýwal se úplným zaufalstwím a sbíhal do těchto weršů: Dwě hrdličky Ti powí, Kde jest můj chladný prach, Zacukrují Ti w křowí, Že ona zemřela we slzách. W posledním werši nebylo dobré míry, ale to nic neškodí: psaní bylo napsáno w duchu tehdejšího času. Podpis také nebyl žádný: ani jméno ani rod, ani den ani měsíc. W postscriptum bylo jen dodáno, že jeho wlastní srdce musí uhodnaut písatelku, a že na bále u gubernatora zejtra bude přítomen sám originál. To ho welmi zajímalo. W bezejmenstwí bylo tak mnoho půwabného a budícího zwědawost, že přečetl po druhé i po třetí psaní a konečně řekl: „ Wěru bych ale rád wěděl, kdo ho asi psal! Zkrátka wěc šla do oprawdy: asi hodinu pořad přemýšlel o tom, konečně roztáhna ruce a skloniw hlawu prawil: „ A psaní je welmi kudrnatě napsáno! “ Pak jak se samo sebau rozumí, sbalil psaní a uložil do truhličky. Za nějakau chwilku přinesli mu skutečně pozwání na bál ke gubernatoru, wěc welmi obyčejná w gubernských městech: kde gubernator, tam bál, sic jinák nebude dosti lásky a úcty od šlechty. Wšechno jiné bylo tedy hned odstraněno a wšechny síly napnuty na příprawy k bálu. Také snad ale od stwoření swěta nikdo newynaložil tolik na strojení. Celau hodinu obětowal jenom na prohlížení obličeje swého w zrcadle. Pokusil se wyrazit na něm rozličné city: brzy wážnost a usedlost, brzy úctu, ale trochu s úsměwem, pak zas jenom úctu bez úsměwu; pustil též do zrcadla několik poklon w průwodu nezřetelných zwuků trochu podobných francauským, ačkoli francauzsky Čičikow docela neuměl nic. Při oblékání byl též sama spokojenost: při zapínání šand a přiwazowání šálku šaupal nohama a klaněl se se zwláštní ohebností, a ačkoli nebyl tanečník, přece si poskočil. Tento skok způsobil newinný následek: almara se zatřásla a kartáč spadl se stolu. Jeho příchod na bál způsobil neobyčejný aučinek. Wšechno se obrátilo jeho přiwítat, jeden s kartami w rukau, jiný w nejpěknější rozmluwě prawiw zrowna „ a prwní zemský saud na to odpowěděl.... “ ale co odpowěděl to již hodil stranau a spěchal uwítati našeho hrdinu. „ Pawel Iwanowič! Ach Bože můj, Pawel Iwanowič! Milý Pawle Iwanowiči! Wážený Pawle Iwanowiči! Duše moje Pawle Iwanowiči! A widíme Pawla Iwanowiče! Wida náš Pawel Iwanowič! Dowolte, abych wás obejmul, Pawle Iwanowiči! Dejte ho sem, já ho políbím hodně, toho zlatého Pawla Iwanowiče! “ Čičikow ucítil se najednau w několikerém obětí. Sotwa se wydrápal z obětí předsedníka, již se octnul w objetí policmejstra; policmejstr ho odewzdal inspektoru ranhojičského ústawu, inspektor ranhojičského ústawu odkupštíkowi, odkupštík architektowi. 746 Gubernator, který w tuto dobu stál, mezi dámami a držel w rukau katalog pamlsek a bologneského psíka, wida jej hodil na zem i katalog i psíka, až zastenal: zkrátka Čičikow rozšířil radost a weselost neobyčejnau. Nebylo obličeje, na kterém by se byla nejewila buď radost, neb alespoň odblesk wšeobecné radosti. Tak to býwá na obličejích činowníků, když přijede některý wysoký prohlížeti swěřené jim auřady; když prwní strach přejde a oni uwidí, že se mu leccos zalíbilo, a on sám ráčí konečně zažertowat, to jest říci s příjemným úsměwem několik slow. Dwojnásobně se smějau za to stojící okolo něho činowníci: srdečné se smějau i ti, kteří sice ani nerozumělí dobře, co wlastně řekl, a konečně stojící daleko u dwéři u samého wýchodu nějaký policejt, který se po celý žiwot nezasmál, a práwě před tím hrozil přede dwéřmi lidem pěstí, i ten ukazuje na obličeji swém jakýsi úsměw, ačkoli je tento úsměw wíce podoben tomu, když se chce někomu po šnupnutí kejchat. ( Pokračowání. )


16. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [dodatek redaktora], Autor: Havlíček, Karel
Dod. Red. Neopomineme sl. krajskému úřadu skutečně udati číslo a místa onoho cirluiláře, který jsme na mysli měli a jehožto odpowídání sám redaktor K. Hawlíček zcela na sebe přijímá, co spisowatel onoho článku. Činíme wšak sl. krajský auřad rakownický respektive p. Fortwenglera na to pozorna, že nepřijmeme odpowěď jinau než krátkau a w dobré češtině prawopisně napsanau, a zdá se nám, že w českém prawopisu bude sl. krajský auřad welmi slabý, nebot třikráte napsal jméno Národní Nowiny trojnásobným prawopisem. Přitom žádáme uctiwě přátele naše we Slaném a w okolí Slánském, aby se žádný z nich nepropůjčowal sl. krajskému auřadu k přeložení do češtiny neb k oprawení takowé omluwy, abychom zkusili, schopen-li jest onen sl. auřad zadost učiniti zákonům zemským strany jazyka českého.


5. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Smíšené zprávy., Titulek: Alexander Dumas., Autor: Havlíček, Karel
Smíšené zpráwy. Alexander Dumas prý psal w minulém roce šest románů do šesti časopisů. Jelikož každý román přes celý ročník se táhl, pojistilo wšech šest žurnálů Dumasůw žiwot, tak že kdyby zemřel, 1,200.000 franků wšem dohromady wyplaceno býti má. Naši pánowé se sotwa čeho takowého dočkají, i kdyby nejprůmyslnější průmysl pp. wydawatelů se zmocnil.


8. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [Nově zvolení učitelé pro školu u Františkánů], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] Jak doslýcháme, jsau již pro hlawní školu českau u Františkánůw učitelowé wywoleni. Jak dosud wíme, jsau mezi nimi: Dr. Amerling, co ředitel, Tesař, Bačkora starší, Mužak. Lepších si přáti nemůžeme.


6. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Říšský sněm dne 3. října. ( Wečerní sezení. ) Denní pořádek: Rokowání o powolení daní na rok 1849. Jakkoli se jedná o powolení dané, nemohli se přece někteří pánowé zdržeti, politiku w malém i welkém prodáwati, ministrům hříchy wyčítati a dobré wlastnosti některých daní wychwalowati. Šuselka wýborně dokázal, že se musíme nutnosti podrobiti, má-li býti monarchie zachowána. To owšem nebylo mnohým podlé chuti, jinak by při tak důležité wěci nebyli tropili šprýmy. Mně to ale ostane wždy w paměti, že práwě ten muž, který pro swobodu bojowal, w době, když ještě srdnatosti a obětowawosti bylo třeba, nyní k mírnosti radí. Daně se musí w každém státu, ano i w republice platit. Také já jsem nepřítel potrawní daně. Rád bych tomu byl, by se hned změniti dala; ale na jaké překážky tu přijdem? Zásada, že každý podlé příjmů swých tráwí, nechá se hrozně těžko prowésti. Máme ji zcela zrušiti? Čím ale nahradíme deficit. Máme ji umírniti? S tím jsem srozuměn; jestli lid tím něco získá? Stát ztratí welmi mnoho, a potrawa přec nebude lewnější, jak toho bohužel máme příklad we Wídni. – Daň ze příjmů jest zajisté ta nejkrásnější, protože nejsprawedliwější; ale jak těžko ji w žiwot uwésti. Solní cena může wždy snížena býti; neb co stát na ceně ztrácí, to zase silnějším prodajem získá. Židowská daň, tento plat z wíry se wíce nesrownáwá s humanitau, s náhledy rakauské wlády. Činím náwrh, by se direktní daň na půl, indirektní ale na celý rok powolila. ( Tleskot, z lewé sykot. ) Pokorný se ohražuje proti tomu, jakoby on to byl býwal, který známé powěsti o Hawlíčkowi rozšiřowal. Durbasiewicz projewuje žádost, by půda městská nebyla obtížena reparticí urbární daně. Líčí dojímawými slowy bídu haličských řemeslníků; tisíce jich již hlady pomřelo, dwacátý díl, co císařská rodina potřebuje, by je zachránil. Dworní stát stojí dwakráte tolik, co daň ze zisku průmyslníků. Nechce učiniti žádný náwrh, doufaje, že na to ministerstwo obrátí swůj zřetel. ( Wýborně. ) Miliony se nakládají na wálku, které wyhladowělý lid zaprawiti musí; průmysl a obchod wázne, řemeslník není w stawu býti od swého wýdělku, a ještě by se mu mělo uwaliti wětší břemeno? Ptá se fin. wýboru, jakým spůsobem myslí nahraditi deficit, k wyzdwižení židowské daně pošlý? ( Nyní mluwil Brauner, jehož řeč podáme obšírně. ) Kaučić odporuje, by urbarní daň i na ty province rozepsána byla, kde jí dříwe nestáwalo. Doliak: Potrawní daň nemůže jíž nyní wyzdwižena býti, neb obnáší 20 mil.; činím ale náwrh, by ministerstwo wybídnuto bylo, předložiti komoře náwrhy stranu opraw finanční saustawy, snížení solní ceny, zrušení lotta, zjinačení potrawní daně a kolků. Borrosch: Musím tomu odporowat, že má sněm daně wypsati, on podržuje prozatím jen co provisorium starau saustawu daní. Až bude sněm w stawu daně wypsati, určí, která daň se má podržeti, která zrušena býti musí. Dále probírá jednotliwé posty státního wýčtu, často s elegicko-komickým komentárem. „ Musíme uspořádati naše státní hospodářstwí, sic se blížíme k wálce čeledí, která horší jest než občanská. “ Zastáwá sněm, že učinil, seč byl, a mrská drobet bürokratii, kterau prý nemůže nikdo lépe znát, než kněhkupec. Pak čte swé náwrhy. Borrosch nawrhuje ( smích ), by stawowský domestikální fond se učinil zemským. Borrosch nawrhuje ( smích ), by bürokratie nawrátila, co od lidí wíc přijala, než jí patřilo. Pánowé! já mám toho důkazy, mám několik petic, které neuwrhneme do bezdného jícnu petičního wýboru. ( Smích. ) Borrosch nawrhuje ( smích ), by každá obec směla potrawní daň wybírat a odwádět. Borrosch nawrhuje ( smích ), by zákon začínal těmito slowy: My Ferdinand potwrzujeme následující nám předložené uzawření říšského sněmu. Budu žádati hlasowání ballotaží, neb mnohý jest tu, jehož budaucnost od wlády záwisí. ( Oho. ) Kraus: Co se wýpadů na mau osobu týká, rád o nich mlčím, jak jsem jíž jednau prawil, jen když tím dobré wěci pomoženo. Že bych nebezpečnau hru hrál, není prawda, neb poctiwý muž nehraje žádnau nebezpečnau hru. Že jsem měl 7 měsíců času, bych státní wýčet wypracowal, spočíwá na omylu, neb jsem teprw 5 měsíců w ministerstwu. Daně w provincích jsem newypsal. Co se w Haliči stalo, newím. Urbarní daň je tam přepsána, poněwadž robota již od kwětna zrušena. Potrawní daň nebude moci nikdy býti zcela zrušena, neb we wšech zemích se nachází, a zajisté každý bude přáti, by při kořalce podržena byla. Urbární daň jest daň differenciální. Že jsem do Horwat peníze poslal, nebude míti nikdo za zlé, kdo wí, že tam rakauské pluky leží. Szabl co referent fin. wýboru přejme slowo, by námitky proti němu činěné wywrátil. Deficit, ze zrušení židowské daně pošlý, nahradí nějaké ušetření w státním hospodářstwí. Dne 4. října. W dnešním sezení uzawřelo wysoké shromáždění: 1. Powolení wšech direktních a indirektních daní na půl leta; cestního, mostowého a wodního mýta na celý rok. 2. Zrušení daně fiktitium w Čechách, od 1. listopadu počínaje. Dnes byly poprwé otázky presidentowy od Ant. Beka česky, od Szaszkiewicze polsky a rusínsky a od Prato wlasky s tribuny opakowány.


4. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Výklad hesla Národních Novin, Autor: Havlíček, Karel
Wýklad hesla Národních Nowin. Mnohý zajisté již po celé čtwrtletí čítal na hlawě těchto nowin wždy stejné sady tlustým písmem wytištěné: „ Skutečná rownost národnosti. Spojení zemí koruny naší. Zrušení práw feudalních. Rownost wšech stawů před zákonem. Saudy přísežných. Odpowědné ministerstwo pro korunu naši. Wšeobecný sněm celého národu. Národní gardy wšude. Úplná reforma škol a auřadů. Místokrál w Praze " – aniž sobě pomyslil, co wlastně těchto několik řádků w sobě obsahuje. Jest to heslo našich nowin, to jest aučel náš, který chceme swými nowinami dosáhnauti; chceme tak dlauho usilowati, až wšechno to, co ta slowa obsahují, skutečně w Čechách a na Morawě uwedeno budo we skutek. A poněwadž nyní w tomto stawu wojenského obležení mnoho času nám zbýwá k rozjímání, umínili jsme si, smysl swého hesla trochu obšírněji wyložiti, aby každý třeba we wěcech státních méně sběhlý jasně widěl, jaké oprawy si přejeme we swé zemi, a aby pak dle swého uznání si mohl sám říci, drží-li s námi. 1. Skutečná rownost národnosti. Každému jest známo, že za starých časů před naší porážkau na Bílé hoře w naší zemi jen čeština panowala, wšechno se u auřadů jen po česku jednalo a psalo, wšichni stawowé se honosili tím, že jsau Čechowé. Po bitwě na Bílé hoře ustanowil wítěz 266 nad námi císař Ferdinand II., aby němčina i čeština stejných práw užíwaly, a od té doby počala se němčina u nás wždy wíce zmáhati a čeština domácí ponížowati. Weliký počet nejhorliwějších a možná powědíti nejpoctiwějších Čechů wypo - wězen jest z wlasti, statky se jim pobraly a rozdaly mezi pomocníky císaře Ferdinanda II., kteří byli cizincowé z celého swěta sebraní, lid náš dán byl této nejwíce cizé šlechtě do nejhorší poddanosti; Lichtenstein w Čechách, Dietrichstein na Morawě, oba cizincowé, drželi co spráwcowé zemští železnau metlu nad naší zemí, našinci rozptýleni jsau do celého swěta a do zpustlé země naší uwedeno jest nesmírné množstwí kolonistů německých. Stará naše swobodná konstituce, kterau již císař Ferdinand I. znamenitě pokazil, wzata nám jest auplně od Ferdinanda II., a nastala neobmezená despotická wláda, kterau jest nejlépe nazwati jezowitskau. Pod takowau wládau brzy musí w každé zemi klesnauti wzdělání, mrawnost, poctiwost, statečnost ducha, wynálezy atd., auplatky wšude zjednají průchod, a auřednictwo s wojskem panují nad těmi, kteří je prací swau a penězi swými žiwí. Proto se také jenom cizinci zmocnili w Čechách poznenáhla wšeho průmyslu a wšeho wzdělání; neboť dosáhnuwše doma lepšího wycwičení, přišli do země naší a zřizowali u nás wýnosné dílny a ústawy. Kupectwí též bylo wždy hlawně w jejich rukau. Celá šlechta a wšichni wážnější stawowé počali se poznenáhla jazyka národu swého ba poctiwé české krwe odříkali, a jmenowitě od času císaře Josefa, kdežto se wláda sama wšeblikými welmi wtipně wolenými prostředky počala bedliwě a úsilně starat o rozšíření němčiny, od těchto časů utrpěla naše národnost takowau porážku, že jsme my Čechowé we swé wlastní zemi opowrhel byli, a že se za hanbu a newzdělanost powažowalo, we společnostech česky mluwiti, tak že ještě po dnes jest malý počet lidí wzdělaných, kteří by w mluwení a psaní mateřčiny swé tak obratní byli, jako jsau w němčině, úřadowé naši sami tak jsau po zadu, že si ku př. translatory ( překladače ) české drží, jako w Praze sl. gubernium, sl. policie, ačkoli skoro každý auředník rozený Čech jest a nejwětší počet česky mluwí. Tak malau wážnost mají k jazyku našemu a k zákonům tito pánowé, že si lenují, naučiti se českému prawopisu! ačkoli jim zákon wždy ( ne teprwa w konstituci ) předpisowal sběhlost w jazyku českém. Když tedy u samých úředníků zákony w tak malé wážnosti jsau a za žert se powažují, což diwu, že jestli ostatní lidé ještě méně na zákony dbáti budau. To pak bude hezký pořádek w zemi! Takowý hanebný staw a zanedbáwání jazyka a národnosti swé my Čechowé déle trpěti nechceme a nebudeme, zwlášlě když zákony na swé straně máme, které wždy mluwí o rownosti obau jazyků. Skutečnost ale wždy ukazuje ještě nerownost do nebe wolající, a mohli bychom na sta pádů wypočítat, kde čeština proti němčině u nás zkrácena jest proti zákonu. Ani teď neukazují auřadowé naši chuť a dobrau wůli, držeti se těch zákonů. Jen jeden nejnowější příklad. Wláda wydáwá nyní w Praze nowiny we swém smyslu německé i české, Prager Zeitung a Pražské Nowiny. České wycházejí w malém archu 4krát za týden, německé we welkém 6krát; německé mají wšechna auřední oznámení, české skoro žádná. K tomu ještě pochází toto ustanowení od hr. Lwa Thuna, který se od Němců za Ultračecha wyhlašuje! – Nechceme-li tedy, aby ze země naší poznenáhla bylo Irsko, kdežto Irčané žebráci jsau a Angličané páni, musíme pewně pracowati o tuto skutečnau rownost národnosti, která nám tím wíce dle práwa náleží, že jest počet nás Čechů mnohem wětší než Němců.


12. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Slovo o zkoušce pro farní konkurs, Autor: kolektiv duchowních; Havlíček, Karel (přetisk)
Slowo o zkaušce pro farní konkurs. Na základě ustanowení se církewního sněmu w Tridentu přikazuje Pražská synoda od roku 1605, aby duchowní beneficia t. j. řízení a wedení samostatné spráwy duchowní, jenom takowým duchowním swěřena byla, kdožby od swého biskupa k tomu cíli zkaušeni a za schopné uznáni byli. A žádnéhoť nebude zajisté, ješto by chtěl twrditi, žeby takowáto zkauška nebyla na swém místě, žeby nebyla i užitečná a k prospěchu církwe slaužící. Takowauto zkaušku nazwěmež obwyklým u nás jménem: zkauškau pro 27 farní konkurs, jakobychom řekli: Kdo se podwolil takowéto zkaušce, opráwněn jest, žádati o samostatné wedení úřadu pastýřského. Než wšak namítá se tu jiná otázka a sice tato: Jest zkauška pro farní konkurs, jaká ze strany politické od dáwných časů zawedena byla, podle formy a způsobu tak též potřebná a nynějším okolnostem přiměřená, a může-li před saudem zdrawým obstáti, a má-li i na budaucnost potrwati? Na ni odpowědíti osmělujeme se s následující úwahau: Každý duchowní bez málo které wýminky, který chce beneficium s úřadem pastýřským dosíci, podrobiti se musí zkaušce pro farní konkurs. S dobrým pak prospěchem odbytá zkauška takowého činí schopna, že po šest let za sebau může dosáhnauti některého beneficium w rakauských zemích. Kdožby ale po wyjití této lhůty šestileté žádného nedosáhl beneficium, tentýž duchowní, jenž po šest roků za schopného uznán byl: aby mohl říditi každé beneficium, stáwá se dnem wypršalé zkaušky pro farní konkurs neschopným k beneficium, pakliže se znowu takowéto konkursní zkaušce nepodwolí, ji pak s dobrým prospěchem neodbude. Zkaušení takowému nejenom kaplani, kooperatorowé, administratorowé, kaplani zámečtí, exposité, alebrž i samostatní spráwcowé duchowní, jakož lokalisté, faráři, děkani podrobeni jsau. Chce-li již takowýto samostatný spráwce duchowní, byťby i swůj úřad pastýřský s obezřetností mnohau, s následkem přewýborným wedl, byťby jeho wzdělanost scientifická daleko široko známa byla, byťby jeho zásluhy, ješto sobě we spráwě duchowní wšestranně získal, od církwe i od státu začasto pochwalně uznány byly: přece takowý, chtěje jiného beneficium dosíci, anť již šest let od poslední jeho konkursní zkaušky uběhlo, opět se nowé podrobiti musí, aby tudy ukázal žeť s to jest, spráwu duchowní dobře wésti. Při tom přece wýminka stojí, že farář a děkan mohau dispens od této zkaušky obdržeti, nepak lokalista, byťby wšechny ty chwalné wlastnosti měl, ať již dlauho byl w úřadě pastýřském pracowal, ať tři, čtyry konkursy již byl odbyl, tentýž nedosahuje dispense, proto že sluje — lokalistau, lokálním kaplanem! — Nenalézá se w tom nedůslednost? Než dosawadní zkauška pro farní konkurs snad se může i pro duchowní zpředu připomenuté, jenž samostatnau spráwu pastýřskau newedau, w též swé formě za nepotřebnau, newolnau ba za obtížnau pokládati. Když zkauška pro farní konkurs o strany politické nařízena a uwedena byla, mohlať onano nejen užitečnau, alebrž i potřebnau býti. Neboť nedostáwalo se bohoslowců wzdělaných, pročež přijímali se pro swětský staw duchowní začasto i méně wzdělaní mužowé, jenom když bezúhonných mrawů byli; takowí pak se k spráwě duchowní připauštěli. Aby wšak jistoty bylo, že tito mužowé wlastním pokrokem w uměních wíce se wzděláwají, i u wedení spráwy duchowní se zdokonalují, byloť zajisté welmi přiměřené, že se každý takowý, prwe nežli samostatné řízení duchowní přewzal, zkaušce podwoliti musel. Poněwadž ale nyní w Čechách žádný na kněžstwí poswěcen nebýwá, lečby se byl wykázal, že běh theologický s řádným prospěchem odbyl, lečby prwe u swého nejdůstojnějšího biskupa při zkaušce synodální dobře byl obstál; kdyžť pak žák čili kandidat pro swětské kněžstwo nejen weřejným theologickým čtením w kolegiích, ale i saukromným přednášením we swých seminářích k swému powolání připrawowán a pro ně wzděláwán býwá; kdyžť dále předobře wí každý pastýř duchowní, že on při pokroku u wzdělání wšech stawů nesmí pozadu zůstati, ješto wšechno naň očí swých upírá; kdyžť pak ještě k mnohé činnosti pobauzen býwá nejen kanonickými generálními, ba i každoročními wikariatními wisitacemi; pročež ze wšech těchto okolností wyswitá: že zkauška pro farní konkurs, jaké až posud stáwá, není wíce potřebná. Kdožby jinák saudil, musilby také přiswědčiti tomu, žeby fakulta bohoslowecká a její professorowé nebyli dostateční w čtyrech ročních bězích čili kursách, prowedení duší schopných mužů wychowati, a žeby priwátní přednášky w seminářích nebyly žádné nawedení pro praktickau zpráwu duchowní. Tohoť pak se nikterakž twrditi nemůže, proto že zkušenost tomu na odpor stojí. Umře-li k. p. farář, býwáť od nejdůstojnějšího ordinariatu za administratora čili prozatimního spráwce fary ustanowen kaplan, třebas žádnau konkursní zkaušku nebyl dělal, byťby jen krátký čas we spráwě duchowní byl býwal. A přece tentýž řízení weškeré spráwy duchowní na sebe béře, a k tomu ještě nemalau powinnost má, že musí službu šafáře pro interkalár zastáwati, k čemuž zajisté obezřetnosti neskrowné potřebí jest. A toť práwě důkazem, žeť nejdůstojnější ordinariat též takowému duchowenstwu, kdož žádnau zkaušku pro farní konkurs neodbyw, swau důwěru wěnuje a tímto jednáním skutečně prohlašuje: že spráwu duchowní též onen wésti může a schopnosti k ní má, který se žádné zkaušce konkursní nebyl podrobil. Budiž nám ale ještě dowoleno následowně podotknauti. Auřad saudce, lékaře, učitele jest taktéž důležitý, a může se potažně přirownati auřadu pastýře duchowního. Dělá wšak práwní jen jednau swé zkaušky appellatorní, lékař jen jednau swé magisterium, praeparand jen jednau swůj školní konkurs; a wšickni tito jsau nawždy za schopné uznáni, by we swých okresích účinkowali. Jediný jen bohoslowec jaksi zahanben jest, a to k swé škodě, že nikdy nebýwá za dosti schopného uznán. Prawili jsme též, že nynější farní konkurs jest wěcí newolnau a spolu obtížnau. A zajisté tomu tak. Zkauška takowá může se až posud jen w konsistořích odbýwati. Kde dioecese rozsáhlá, tuť duchowním cesty tam i zpátky nemalé wýlohy způsobíwají, kteréž třídenním meškáním we městě ještě rostau. Powáží-li se již, že duchowní wýlohy tyto ze swého nésti musí, že, wyjmeme-li kooperatory, jacíž s dwěma sty zlatých na stř. z c. k. fondu náboženského placeni jsau, ostatní kaplani jen skrowničký prekární ( — jakobychom řekli: wyžebraný — ) a nejistý plat mají, jakýž časlo mzdu pořádně placeného nádworníka nepřewyšuje; tudyť nižádný nebude pochybowati, že onano periodická powinnost konkursní ( ať užijeme jenom skrowného wýznamu ) newolnau a obtížnau jmenowána býti zasluhuje. A oprawdu bolestně to tížiti musí, když duchowní, který bídně swé potřebnosti newyhnutelné obstaráwá, swůj uspořený penízek tímto způsobem zbůhdarma wynaložiti přinucen jest, když při takowýchto okolnostech nemůže si swému powolání příhodných a potřebných knih opatřiti, jichžto pomocí by se wíce wzdělati mohl; když není s to, aby swé zdrawí, kteréž, že se při pracech swých namahal a mnoho si odepříti musel, zkázu utrpělo, upotřebením zdroje léčiwého naprawiti; když i při tom ničeho k záměrům dobročinným obrátiti nemůže! Totoť jenom budiž praweno o nynější zkaušce pro farní konkurs, byť i wšechny důklady nebyly wyčerpány, kteréž proti ní mluwí. Ctěliť jsme tu wěc jak leží zpočátku jen powšechně, nepustiwše se do zláštností, před mysle postawiti, wšak i to, co jsme podotkli, daufáme že powede k náhledu, kterak přání duchowenstwa, tohoto již nepotřebného, ba obtížného břemene zhoštěnu býti, slušné a sprawedliwé jest. Pakli by se mělo namítati, žeby při zrušení takowéto zkaušky pro farní konkurs podotknuté zásady církewní newyplněné zůstaly, tuť bychom, aby se i těmto zadost učinilo, i duchowenstwu od onoho břemene periodického zproštění způsobilo, tohoto nepředpojatého mínění byli: aby žádný nowě wyswěcený kněz k spráwě duchowní se nepřipauštěl, kdožby se takowé zkaušce u swého nejdůstojnějšiho biskupa byl nepodwolil, w ní pak dobře nebyl obstál. Takowáto zkauška ať jest platná pro wždycky, nemajíc potřeby opakowání. Wysílajíce toto pojednání u weřejnost nejsme jiného úmýslu nežli toho, abychom wůli a přání našeho nejmilostiwějšího Otce a Krále dosti učinili, jenž danau swobodau w tisku a popřánau konstitucí chce přání, potřeby a prosby swých poddaných zwěděti, jejich pak položení zlepšili a oblehčiti. A tohoť tak důwěrně očekáwáme, jakož i přeswědčeni jsme, že wšickni, kdož práwě i šlechetně smýšlejí, našemu mínění přistaupí, když dokládáme: Duchowenstwo byloť i w tom kuse dosti drahný čas od bureaukracie znewolňowáno. Několik duchowních B. V.


24. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [překlad a otisk článku Frankfurtských vládních novin], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Frankfurtské vládní nowiny podáwají následující úsudek o událostech Wídeňských: „ Častěji jsme již dokazowali, že německá politika musí býti sauměrná poměrům wětšího dílu německých zemí, a centrální wláda řídí se takowau politikau. Od této politiky nesmí se ani nyní uchýliti, powažujíce poměry Rakauska, kterého jen malý díl k Německu patří. Centrální wláda musí tedy takowé postawení zajmauti, aby Rakausku ulehčila přirozené wywinutí. K tomu je třeba, aby císař co nejdříw zase dostal Wídeň do swé moci, z které se wzdáliti musel. We Wídni musí wládnauti císař a zákonní auřady, a nikdo jiný. Nyní ale wládne we Wídni bezuzdná lůza a díl sněmu, kterému terrorismus nedowoluje swobodně rokowati, a kde wládnau nyní náružiwosti, nikoliw ale maudré úwahy. Mužowé, kterým we Wídni wlada swěřena, nejsau rádcowé koruny, nýbrž otroci auly a maďarské strany. A přece chtí z Wídně rozkazovati celé říši, použíwajíce zákonních forem a ukrýwajíce se za monarchii, ačkoliw připraweni jsau, každau chwíli s republikau wystaupiti. Tento nezákonní staw může jen pomocí wojska a pomocí bana Jelačiće zrušen býti. Jak se to stane, okáže budaucnost. Manifest císařůw okazuje, že přísně zakročili hodá. Wšak musí se to státi honem, neb z Němec se chystají ze wšech stran republikáni Wídni na pomoc, aby tam založili swé panowání, protože w Berlíně i we Frankfurtě byli poraženi. Jest tedy potřeba, aby walné wojsko Wídeň obklpilo, — ale kde wzít wojsko? Mluwilo se, aby centrální wláda něco wojska rakauské wládě k pomoci poslala. Musíme proti tomu mluwiti, neb byloby to pro nás nebezpečné, míchati se do wnitřních záležitostí Rakauska, které není německé, a kdo wí, bude-li některý díl Rakauska k Německu patřiti. Wtrhnutí německého wojska do Rakaus powažowali by Slowané za pokus nepřátelský, a tím by panující zmatek se jěště zwětšil. A proto poslala wláda jen komissary do Rakaus, aby tam zjednali pokoj a protiwili se snahám a požadowáním Ultra-Němců. Těmto komissarům pracují na příkoř poslanci Frankfurtské lewice, kteří wítězstwím Němců a Maďarů nad Slowany Rakausy k Německu připojiti chtějí. Ale wítězstwí těchto lidí byloby wítězstwí republiky, wítězstwí anarchie nad zákonem a pořádkem. Po takowém wítězstwí by Rusowé zakročili. Wšak my nedoufáme, že Wídeň zwítězí. A pak, Wídeň není hlawa celé říše, — jednotliwá města w provinciích opírají se Wídni, a protože neněmecké obywatelstwo přewládá, nelze se nadíti, žeby rakauské země následowaly příklad Wídně. Praha se prwní prohlásila proti Wídni a nalezne zajisté následowníků, a Wídeň bude co newidět pokořena a odzbrojena bez pomoci centrální wlády. Po ukončení wnitřního boje rozhodne Rakausko samo, jestli se některé jeho země k Německu připojí. “ —


5. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Ponížený a satirický dopis redaktora Národních Novin z Prahy k panu redaktoru Moravských novin do Brna, Autor: Havlíček, Karel
Ponížený a satirický dopis redaktora Národních Nowin z Prahy k panu redaktoru Morawských Nowin do Brna. ( Dokončení. ) Že toho tedy welice lituji, poněwadž jsem onomu panu dopisowateli k jeho „ potajemnému kopnutí “ Morawských Nowin a tudy ke kanonizowání Národních Nowin owšem z nedopatření swůj wlastní střewíc půjčil: o této mé lítosti račte být ubezpečen. Poněwadž ale sám Bůh k wůli prawé litosti wšechno odpauští, doufám, že i Waše Weličenstwo pro mau lítost mi odpustiti ráčí, že nemám tolik humoru, abych při wšemožné skromnosti nahlížeti mohl, že kromě té poslední mrzuté polemiky wšechno ostatní o Morawě z Wašich nowin wyjímám, a že tedy zhola nic Slowanstwu na Morawě prospěšného Národní Nowiny neobsahují, leč by to byly z Morawských Nowin uzmuly. Wyznámám sice s lítostí swau winu, že mnohé články místní z Wašich nowin wyjímám, ku kterým ale pak znamínko M. N. přisaditi nikdy nezanedbám, aby mne nikdo w podezření miti nemohl, že jsem je sám sepsal. Při tom ale wšemožné doufám, že z těch ostatních mnohých článků w Národních Nowinách obsažených a s M. N. nepoznamenaných přece ještě leckterý Slowanstwu na Morawě prospěšný býti může, owšem jen pod tau wimínkau, kdyby totiž Waše Weličenstwo ze swého od morawského sněmu obdrženého wýhradního privilegium na hlawní slowanské organstwí w Morawě také mně ubohému Čecháčkowi částicku laskawě přepustiti ráčiti chtělo. Abych ale Wašnost tím snadněji k tomu naklonil, powím Wám, proč mají Morawské Nowiny tolik zjewné nepřízně. Wáš p. dopisowatel ch. píše Wám příčíny tajné nepřízně, že totiž málo chwálíte, málo nadáwáte, že neslaužíte žádné straně, že jste samostatné, že slaužíte wládě rozšířowáním dobré naděje a důwěry, že neburácíte, nesypete pepřem, nezalejwáte wodkau; to wšechno ale držím za špatnau radu. Já k. př. zrowna naopak mám mnoho zjewné nepřízně, práwě proto, že rozsíwám a rozšiřují důwěru k wládě a dobré naděje. Abyste mi rozuměl, musím doložiti, že jsem wšechnu swau důwěru a dobrau naději ztratil, ale když jsem ji ztratil, zasel jsem ji, rozšířil jsem ji, proto že ji někdo jiný najíti musel: a práwě pro takowé rozšiřowání důwěry a dobré naděje, trpím welmi mnoho zjewné nepřízně. Že málo chwalíte, to bych nemohl říci, a práwě proto trpíte také zjewnau nepřízeň. Poněwadž neslaužíte žádné straně, proto Wám také žádná neposlauží; člowěk musí být buď studený nebo horký, na žádný pád ale nesmí být tak, zrowna tak samostatný jako morawský zemský wýbor, a zrowna pro tuto samostatnost zcela congruentní s morawským zemským wýborem trpíte nejwíc zjewné nepřízně. Že nesypete pepř a nepodáwáte wodky silné, proto máte také tuze mnoho zjewné nepřízně; neboť za našich časů pokazili jsme si rozličnými od jistých odpowědných pánů uwařenými jídly tak welice žaludek, že bez pepře, wodky ani bychom neobstáli. Pročež máte-li jaký pepř a wodku, jen s tím wen. Co se w dopisu p. ch. týče Morawskýck Národních Nowin, na to neodpowídám. Konečně ale ještě swau neobyčejnau titulaturu objasniti musím. Pozoruji již dlauhý čas, že mezi jinými reformami také titul Jeho Weličenstwo w Morawských Nowinách wynalezen a nejprwé užíwán byl. Poněwadž toto slowo u nás až posud užíwáno nebylo, pročež ještě w národu žádného wýznamu nemá, a poněwadž jsem myslil, že se Wám tento titul přede wšemi jinými nejwíce líbí: doufal jsem se Wašemu Weličenstwu tak nejlépe zawděčiti, dle zásady, kdo chce kam, pomozme mu tam. Ostatně jsem a budu wždy, pokud wysoké a wyšší mocnosti tomu nezabrání, redaktor Národních Nowin.


6. únor 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: – W průmyslowé jednotě, Autor:
– W Průmyslowé jednotě byla dne 3. Února měsíční schůzka. Ze spráwy za předešlý měsíc jewilo se, že dwa zakládající audowé ( platící každý ročně po 24 zl. stř. ) wystaupli z jednoty: za to wšak přistaupilo deset nowých audů samých horliwých Čechů. Poněwadž z těchto každý ročně 10 zl. stř. přispíwá, získala tedy Jednota při této změně ročně 52 zl. stř. Nastalo nyní welmi krátké jednání o wydáwání českého průmyslowého časopisu prostonárodního, a brzy skoro jednohlasně uzawřeno bylo, aby Jednota p. Pospíšilowi odewzdala wydáwání jeho. Na žádost ředitelstwa uwolil se dobrowolně p. Pospíšil zůstawiti časopisu dosawadní jeho jméno, a redakcí powede nyní p. Amerling, o jehožto zásluhách w prostonárodním wykládání přírodních a technických nauk, zbytečné by bylo zde slow šířiti. Nadějeme se, že pod jeho samostatnau redakcí časopis tento brzy se walně rozšíří po wlastech našich, a hojný užitek wydáwati bude. Cena za rok ustanowena jest 1 zl. 20 kr., čtwrtletně 20 kr. stř., jistě téměř nepatrná. Wycházeti bude we swazečkách, jak o tom a o ostatních při něm nowých zřízeních oznámení p. Pospíšilowo obšírnějších spráw podá. My ale p. Pospíšilowi i co audowi Jednoty i co českému nakladateli welice powděčni jsme, že nenechal zahynauti tento prospěšný časopis. Německý nenašel žádného podporowatele, pročež wycházeti nebude. Na to zwolen jest p. Rettenbacher, zdejší profesor chemie, muž we wědě té zwlášť proslulý, skoro jednohlasně za čestného auda Jednoty. Nastal nyní jiný náwrh p. Kreutzbergůw, totiž ten, aby nebožtíkowi Drowi. Lisztowi, známému německému publicistowi, politikowi a národnímu oekonomu od Jednoty naší a wšak z části z učiněné k tomu sbírky w Kufsteině w Tyrolsku, kde zemřel, pomník postawen byl. Po dlauhém o této wěci rokowání ustanoweno jest wětšinau hlasů 34 proti 18 ( wšech audů přítomných bylo 52 ), aby se sice něco k poctě Dra. Liszta od Jednoty učinilo, a wšak direkcí aby zůstaweno bylo dále o spůsobu whodném této pocty rokowati a pak některé měsíční schůzce o tom náwrh předložiti. J. M. C. ráčila důstojného pána generála řádu Křížownického p. P. Jakuba Beera ustanowiti za gymnasialního direktora w králowstwí Českém.


11. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [redakční sdělení], Autor: Havlíček, Karel
Skrze nemilau přestáwku we wydáwání našich nowin stalo se, že mnohem později než obyčejně nowá předplacení se zasílají. Posud sice, poněwadž jsme dostatečnau zásobu tisknauti dali, můžeme každému nyní se přihlašujícímu P. T. p. předplatiteli auplnými wýtisky wšech čísel poslaužiti: žádáme wšak, aby každý, kdo ještě se předplatiti míní, co nejdříwe předplacení swé zaslati ráčil, poněwadž již brzy počneme jen tolik wýtisků tisknauti, kolik potřebujeme, tak žeby později se přihlásiwší páni předplatitelé snad již wšechna čísla dostati nemohli. Spolu oznamujeme, že jsme těchto dwau čísel, we kterých nowý, pro každého wenkowana důležitý zákon o náhradě wytištěn bude, wětší počet tiskli, aby si je každý, komu na nich záleží, za obyčejnau cenu w naší expedici w Praze opatřiti mohl. Postarali jsme se o překlad co možná nejsrozumitelnější.


31. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Strana zpátečnická], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Strana zpátečnická usiluje wšemožně we swých časopisech ( hlawně we Wlastimilu ) a rozličnými jinými cestami získati si podpisy na swau adressu strany oktrojowané ústawy, a jak doslýcháme, není ( aspoň w tomto pádu ) tuze wybírawá a aristokratická proto, že wedle nejprwnějších šlechticů naší wlasti také čeledínowé a učedlníci se podpisují. My si neuděláme tu politickau nečest, abychom snad někomu chtěli překážet we wyjewení swých politických přeswědčení: žádáme ale opět wšechny s námi stejně smýšlející, aby se wší horliwostí užili wšude na wenkowě swého wplywu proti podpisowání této adressy, zwláště na těch místech, kde by snad lid z newědomosti se mohl dát přilákat k podpisům. Co se oktrojowané ústawy týče, myslím, že z mého weřejného processu mohl každý o ní nabýti náležitého úsudku, a nedržím za potřebné, ještě něco wíce tuto dokazowati. Zároweň žádáme, aby se co nejrychleji w zasílání přístupu k žádosti naší o brzské swolání sněmu českého pokračowalo, nebo tím nejwíce doufáme poraziti stranu zpátečnickau před weřejností. Nepowažuj to nikdo za wěc nepatrnau, třeba se žádost naše newyplnila, dost na tom, že aspoň budeme my a celý swět wědít, jak weliká jest u nás strana liberalní a jak malá zpátečnická, a to jest důležitá wědomost!


5. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Pravopis český]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 7. Pravopis český Václava Hanky. Sedmé vydání. V Praze 1847. Nákladem spisovatelovým 1847, za 12 kr. Na titulu jest wyobrazen sám p. spisowatel, jak se učí českému prawopisu a českým písmenkám. A ku konci nacházíme několik bujných wýrůstků rytířského wtipu we werších, we kterých se kritikowé a nepřátelé p. spisowatelowi welmi trefně a důmyslně přirownáwají ke swini ( 92 ), ba i pohůnky a holomky nazýwají ( str. 93. ). Wsadil bych se o newím co, že si we spůsobu té swině p. rytíř Hanka myslí Hawla Borowského. Bujná fantasie, ó bujná fantasie, bujará fantasie!!


5. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
* * * Dne 5. list. Zejtra dne 6. je zápis pro wšechny 3 lycea. Na sedmé škole staroměstské bude přednášeti: Dr. Padlesák náboženstwí, Dr. Náhlowský filosofii ( proz. ), Dr. Jandera matematiku, Dr. Šohaj filologii ( proz. ), Dr. Karel Boř. Presl přírodopis. Na lyceum nowoměstském w septimě: P. Dworský náboženstwí, Dr. Smetana filosofii, Dr. Kulik matematiku, Dr. Bruna filologii, Dr. Köhler přírodopis. Na malostranské septimě: P. Böhm náboženstwí, Dr. Volkmann filosofii, Dr. Axamit matematiku, Dr. Čupr filologii, Dr. Kolenatý přírodopis.


11. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [překlad výňatku z úvahy uveřejněné v časopisech Lloyd a Presse], Autor: F. H. Sch.; Havlíček, Karel (překlad s komentářem)
Známé časopisy Lloyd a Presse již několikráte o sjezdu biskupském we Wídni se zmínily, a zdá se jakoby biskupům příliš přízniwé nebyly. Ačkoliw wše, co listy tyto w záležitostech církewních píšau, s prawau swobodau církewní se neshoduje a jen šilhawě stranau na wěci církewní se díwá, nalezají se přece w Presse čís. 106 a 107 pod známkau F. H. Sch. dosti swobodomyslné a dobré náwrhy k uspořádání poměrů církewních. Klademe zde některé § §. na příklad. A. O církwi wůbec. § 2. Auřady a důstojnosti církewní, ano sama důstojnost papežská jsau každému bez rozdílu stawu a národnosti, který wědomostí a cností tomu důstojný jest, přístupné. §. 4. Církew řídí a sprawuje záležitosti swé na zákonních sněmích čili konciliích pod nejwyšší spráwau swobodně zwoleného papeže. §. 7. Biskupowé a kněži jakožto občané mohau zastupitele národu woliti i za ně zwoleni býti, a tím spůsobem w zákonodárstwí zemském podílu míti. Auřady ( swětské ) ať nezastáwají. §. 8. Duchowní co občané požíwají wýhody wšech práw občanských; nesau wšak i wšecka občanská břemena; oni mají wšecky powinnosti dobrého wlastence a we wšech wěcech swětských jsau zákonům zemským podrobeni. §. 9. Nekněžím budiž takowý wplyw při wěcech církewních přiřknut, aby obcím aučastenstwí w církwi wždy zachowáno bylo beze wší ujmy na samostatnosti předstawených církewních. §. 11. Spojení s nejwyšší hlawau církwe budiž swobodné kněžím i nekněžím, jednotliwcům i spolkům. B. O diecesí. §. 13. Biskup budiž od kněžstwa we spojení s lidem wolen. §. 16. Nařízení biskupská jen tenkrát platí, když jeden z raddy jeho podepsán jest. §. 17. Radda biskupská jest odpowědná synodě. §. 20. Samostatní duchowní spráwcowé mají stejná práwa a powinnosti, jakož i stejné jména farářowé. §. 22. Kooperátoři we swém platu ať tak postaweni jsau, aby ani od milosti pyšných boháčů, ani od dobroty pobožných nuzáků nezáwiseli a zwláštní domácnost rozdílnau od farářů měli. We wěcech duchowních ať jsau wždy farářům podřízeni. §. 23. Sesazení z auřadu duchowního stáwá se od synody, která ze středu swého saud k tomu sestawuje. §. 24. Sauhlasí-li biskup a synoda, stáwá se ustanowení jejich zákonním; nesauhlasí-li wespolek, odkazuje se wěc k saudu metropolitnímu. §. 26. Synoda ( diécesní ) sestupuje se ročně nejmeně jednau. §. 27. Každý kněz má místo a hlas na synodě. §. 28. Okresní konference ( Pastoral - o. Rural-Conferenzen ) držíwají se nejméně dwakrát do roka. §. 29. Vikaři ( děkani ) se wolí od kněžstwa téhož okresu, a wolba tato se od biskupů stwrzuje. §. 30. Ničemné a potupné konduity buďtež zrušeny. §. 31. Posawádní kněžstwo potupující zkaušky ( konkursní ) ať přestanau zcela. C. O klášteřích a slibech řeholních. §. 35. Každý klášter drží se pořádku a kázně swé samostatně. §. 41. Chce-li jednotliwec být saecularisowán, zanáší žádost na biskupa, který w tom rozhoduje; má-li nějaký klášter ( Ordenhaus ) se zrušiti, rozhoduje synoda, a o celé řeholi papež. §. 42. Je-li řeholník již 10 let professus a 50 let stár, přestáwá u něho dispensalio a votis ( wyproštění ze slibu ), leč w důležitých případech, kdežto papež sám jej z nich rozwazuje. Z těchto § §. patrno, že mnoho dobrého w náwrhu F. H. Sch. leží. Ku konci prawí ze zkušenosti wlastní takto: „ Oprawy w klášteřích jsau potřebné, a samo sebau se rozumí, že dle sprawedlnosti a lidskosti při oprawách řeholních i to se stane, že oněm řeholníkům, kteříž by o rozwázání ze slibů swých žádali, toto od církwe se udělí. Neboť jen ze swobody pochází zdar církwí, jen při swobodě zkwětá cnost a dobrý mraw, a jenom swoboda budí a zachowáwá mysl k obětiwosti odhodlanau. “ Připomínáme, že w tento smysl již w N. N. o slibech řeholních stejný náwrh podán byl.


17. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Něco o poměru Čechů a Němců - poznámka]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Z uwedeného od wáž. p. dopisowatele příkladu již snadně pochopiti lze, jak asi jinde na mnohých místech skutečně wypadají ona německá, německo-česká a česko-německá místa, která nacházíme w katalogu duchowním, a snadně se domýšleti možno, že prawý poměr Čechů a Němců u nás jest asi 4:1 aneb nanejwýš 3:1. Že ale welice důležito jest pro mnohé, welmi praktické otázky s jistotau a nad wšelikau pochybnost prawý poměr wěděti, bohdá ani příkladů ani důkazů uwáděti nemusíme. Red.


28. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Zdůvodnění nevyšlého čísla Šotka], Autor: Havlíček, Karel
Slíbili jsme ještě w tomto čtwrtletí jedno číslo " Šotka " swým předplatitelům – ale skutek utek. Nestalo se to owšem naší winau, nýbrž proto, že se Praha nachází w stawu obležení a že nad námi panuje zákon wojenský. Lehko tu každý uwěří, žeby náš " Šotek " ani Passierschein nedostal.


14. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Moravy, Titulek: [otisk patentu], Autor: Havlíček, Karel
* * * Z Holomauce. Předwčírem přišel následujíci cís. patent: My Ferdinand Prwní, konstituční Císař Rakauský, král Uherský atd. Patentem Našim od 22. října 1848 wyzwali jsme wšechny do ústawního říšského sněmu zwolené národní zástupce, by se do 15. listopadu w městě Kroměříži jistě wynajíti dali, aby tam dálší porady o ústawě drželi. Bylo Nám připomenuto, že mnozí z poslanců do swých wlastí odejeli, a že tedy bez nesnází w prawý čas na jmenowané místo přijíti nemohau. Také Nám bylo wědět dáno, že příprawy, které se strany místností sněmowních a strany příbytků poslanců i k wůli ostatním potřebám učiniti musí, do 15. listop. s jistotau sotwa ku konci přiwedeny budau. Konečně welmi na tom záleží, aby se hned k počátku jednání sněmowního co možná nejwíce poslanců sešlo. Prohlédajíce k těmto okolnostem widíme se k tomu přiwedeny, bychom den opětného otewření ústawního sněmu říšského od 15. listopadu odročili na 22. listop. 1818, i nadějeme se s tím wětší jistotau, že jmenowitého dne říšský sněm w Kroměříži k poradám swým přístup učiní. W Holomauci dne 10 listopadu 1848. Ferdinand w. r. Wessenberg w. r. Opět jsme přinuceni, čtenářstwu našemu nepodati patent tento w auředním překladu, který opět do neprawých rukau přišel. Deputowaných českých došel tento manifest w neděli práwě w tu chwíli, když byli již na odchod z Prahy auplně přichystáni. Následkem toho neodjeli – odjedau ale dne patnáctého we středu.


21. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Nová knížka od hrab. Lva Thuna, Autor: Havlíček, Karel
Nowá knížka od hrab. Lwa Thuna. H. B. — Máme tedy prwní českau knížku sepsanau od rakauského ministra — neobyčejná to wěc až posud w české literatuře: „ Úwahy o nynějších poměrech, hledíc zwláště k Čechám, sepsal hrabě Leo Thun. “ Každý si již snad napřed pomysliti může, že čelí tento spisek hlawně proti té straně politické, kterau my w Národních Nowinách držíme: a práwě proto že pan hrabě zřejmě swé smýšlení wyslowuje, hodláme i my rowněž tak zřejmě a wšak též „ sine ira et studio “ ( jak pan hrabě o sobě prawí ) proti jeho spisu swé mínění wyložiti. Nynější postawení p. hraběte co ministra oswěty a náboženských záležitostí ukládá nám powinnost powažowati jeho knížku ještě za důležitější, než by se w jiných okolnostech býti zdála. Celý spis 96 stran w malém formátě, rozdělen jest na šestero částí: prwní čtyry jsau wíce theoretické, w posledních dwau praktických jedná pan hrabě o nejnowějším stawě politiky slowanské, zwláště české w Rakausích. Pan hrabě wyslowuje se zřejmě proti wšewládě, totiž proti tomu, aby wláda do wšech okolností občanů swých se míchala, wšechno sama říditi chtěla. „ Jak mohau — prawí — zákony rozhodowati o otázkách, ježto se týkají náboženstwí, wěd a dušewního wywinutí? ( str. 14. ) Moc státní chraniž důrazně mír a práwo proti každému nepříteli jak domácímu tak cizímu; ponechej ale lidem, aby buď sami, buď we spolku sausedském, aneb spojeni podle zwláštních swých interessů swobodně rozwíjeli swau činnost a sami pečowali o swé blaho. “ ( str. 17. ) Žádný liberální člowěk nemůže tuto zásadu p. hraběte haněti, ale mnohý se zeptá, kterak se srownáwá takowé liberální prawidlo s tím neliberálním associačním a obecním zákonem, jaký nám toto ministerstwo oktrojowalo, do kterého p. hrabě nyní ( musí se rozumět co stejně smýšlející ) wstaupil, proti kterému alespoň dříwe oposici nečinil? — Bez swobodné associace, bez oprawdiwě swobodné obce nelze nikterak, aby lidé rozwíjeli swau činnost: schwalowat jim tedy aučel a zamezowati k tomu prostředky, toť jest trochu ironické. Tolik tedy musíme proti hlawní wěci namítati, o které jedná p. hr. w prwních dwau odděleních swého spisu: jednotliwých námitek bylo by wíce. Tak ku př. prawí p. hr. ( str. 11 ), že protiwníci wlád bojují proti wládám skoro jen lží a podwodem. Tu již mluwí z pana hraběte ministr, ačkoli spis sepsán jest w priwátním žiwobytí: neboť každý, kdo historii r. 1848 a 1849 zná, nebude tuto strannickau sadu p. hraběte za prawdu držeti; a má-li se již o lžích a podwodech mluwiti, Bůh wí, neshledal-li by se w očích wlád onen biblický trám, pro který se tříška w oku bližního přece dobře widí. Také myslíme, že se p. hrabě mýlí, pokládaje, že také jest hlawní příčina událostí našich dní ta, „ že wzdělané třídy lidu odpadly ( aspoň z weliké části ) od upřímného, žiwého křesťanstwí. “ Pan hrabě myslí beze wší pochybnosti tak zwané wyšší třídy: tyto ale pokud známe dějiny swěta, wždy se welmi málo držíwaly upřímného žiwého křesťanstwí, nýbrž wíce zewnitřních ( jim pohodlných ) forem, powažujíce swaté náboženstwí Kristowo wíce jen za potřebnau uzdu na lid jim poddaný, než za prawidlo i pro sebe, a jestli se formálně co nábožnůstkáři chowali, činili to obyčejně z opatrnosti, aby se jim tato užitečná uzda nepřetrhla. Již we sw. biblí N. Z. prawí se, že snáze projíti welblaudu skrze ucho jehličí, než bohatému do králowstwí nebeského, na důkaz, že již to jest obyčejná stará wada wyšších tříd, co jim p. hrabě nyní wytýká. Strany prowedení národní rownopráwnosti we školách a w auřadech projewuje p. hrabě w třetím oddělení takowé smýšlení, s kterým dokonce spokojeni jsme, přejíce sobě, aby se jakožto ministr prakticky držel těchto swých zásad. On prawí: „ Žádnému národu jakožto takowému nepřísluší nějaká přednost před druhým, to jest: proto že někdo náleží k jistému národu, nic se mu nesmí odepírati neb zakazowati, čehož by pohledáwati mohl jako práwa, kdyby náležel k jinému národu. “ Na str. 44 wýslowně prawí, že se i na wyšších školách ( kde rozumí dle jiných swých wýroků také universitu ) zříditi musí české katedry wšeho způsobu. Wěci, we kterých se s p. hrabětem nesrownáwáme, jsau předně weliké, jak myslíme, přeceňowání a wychwalowání Němců, jejich učenosti a zásluh o civilisaci na str. 32., 33., 34. Čtaucí tyto strany musí zrowna mysliti, že pan hrabě pokládá Němce za prwní národ we swětě a že je nám Slowanům jako zrcadlo we wšem k následowání předstawuje. Nikdo nebude twrdit, že jsme se již wyrownali Němcům: jiná jest ale, máme-li si je co wzor k následowání wywoliti. My přede wším w tom hledáme budaucí welikost Slowanů, když by se nejwíce dle příkladů a wzorů starowěkých Řeků a Římanů, pak ale Angličanů ( sewerních Amerikánů ) a Francauzů wzděláwali. Neboť Řekům a Francauzům zdá se nám nejwíce podobná býti powaha národní slowanská, a w tom co naší slowanské powaze chybí, totiž setrwalost, důkladnost, zdají se nám Angličané a starowěcí Římané mnohem ctihodnější mistrowé, než Němci, kteří se jim w těchto wlastnostech ještě nikdy newyrownali. A w čem bychom si my Slowané měli wzíti Němce za wzor: w politice? w té jsau oni sami nejbídnější školáci, jak zkušenost učí; we wědě? w té jsau pedanti, kteří si twrdau škořepinau wědy tak zuby wylámau, „ že již ani jádro, kdyby se i až k němu probrali, okusiti nemohau; chybějící uvozovky w umění? k tomu jsau buď příliš chladni, buď příliš titerni, buď zas přeučeni; zkrátká by se nejlépe charakterisowati dali, že jsau welicí mistři w malých wěcech. Není zde přiležité místo, abychom slabé strany Němectwa rozebírali: ale máme přeswědčení, že wšechno skoro, co jest na Němcích následowání hodné, mnohem skwěleji a důkladněji u jiných národů nalezáme, a že wšechno to, co mají Němci půwodního u sebe, následowání pro nás hodno není. Tolik o poměru Slowanů a Němců wůbec; má-li ale p. hrabě přede wším jen na zřeteli Čechy a Němce w Čechách, jako se to skutečně zdá na str. 34, kde prawí: „ Dokud ale Slowané co do wnitřní sily a wzdělanosti zůstáwati budau pod Němci, potud musí tito wíce platiti w žiwotě jak občanském tak politickém “ — tu se zdá p. hrabě zapomínati, že dle našich dosawadních poměrů w Čechách wšechna česká wnitřní síla a wzdělanost w německé formě wězela a Němcům se připočítala, držícím násilně ( pomocí wlády ) wšechen monopol intelligence. Kdyby ale p. hrabě obyčejnau německau wesnici w Čechách porownal s obyčejnau českau, sotwa by shledal weliký rozdíl wnitřní síly a wzdělanosti! Sem též náleží to, co prawí p. hrabě ( str. 42 ) o diwadle. Neníť to tedy se strany naší ( jak se wyjadřuje p. hrabě ) „ lichá národní ctižádost aneb hledění okem záwistisým na to, co mají jiní, “ když rozličné ústawy pro sebe žádáme, které jsme až posud wlastními penězi a daněmi, wlastními silami wydržowati museli pro cizý čest a pro swau potupu, totiž pro rozmnožení důkazů, že máme mnohem méně „ wnitřní síly a wzdělanosti, “ než Němci. Wšeobecné sady nemíwají wždycky platnost; ku př. prawí p. hrabě: „ Přede wším budiž dána každému člowěku a národu stejná swoboda, by se o swých silách wywinowal. “ Byli ale dwa sausedé, kteří míwali před časy oba po čtyřech koních: při rozličných příležitostech sobě ale saused Michl poznenáhla tři koně od sauseda Waška přiwlastnil, tak že konečně má Michl sedm a Wašek jednoho koně. Nyní mají jít oba na přípřež, oba dostanau stejný náklad ( mají se o swých silách wywinaut ), a Michl se směje Waškowi, že tak pomalu jede, ba pochybuje dokonce, neuwázne-li Wašek někde w blátě. Otázka: Nebylo-li by zaslušno, aby napřed saused Michl sausedowi Waškowi ty tři ukradené koně wrátil, a pak s ním teprw o záwod jel? — Myslíme, že toto podobenstwí měl p. hrabě, spisuje třetí oddělení swé knížky, dobře na zřeteli míti, pak by byl snad ledacos wynechal a ledacos přisadil! — ( Pokračowání. )


27. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
– JCMst ráčil známau petici o podržení oktrojowané ústawy, kterau někteří zdejší měšťané s několika podpisy z wenkowa JCMsti zaslali, milostiwě přijmauti a we swé odpowědi na ni wyjádřiti se, že s potěšením z této petice poznáwá, že walná wětšina národu českého podporuje snahy jeho. Budeme snad míti příležitost, w dnešním Wečerním Listu podati tuto odpowěď JCMsti w její auplnosti.


24. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [úvodník], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Wšechny nowiny nyní mají plno práce – obsazují a doplňují ministerstwo. Bylo by wěru hanba, abychom jenom my nechali swau hřiwnu zakopanau, zwláště když i ministerialní časopisy swé domněnky projewují. My známe již ty způsoby, jak se doplňuje ministerstwo: wezme se několik kandidátů, nasypau se sem tam do nowin a pustějí se po wlnách weřejného mínění. Proti kterému se nejwíce wyjádří wšeobecné smýšlení – ten je ministrem. Probatum est. Zkrátka my se obáwáme, že se při doplňowání ministerstwa newezme weliký ohled na wšeobecné mínění; jmen nowých ministrů ozýwá se příliš mnoho, a ku podiwu tenkráte nejwíce we wládních nowinách: tu pan Pipitz, tu pan Schmerling, tu pan hrabě Lew Thun, tu pan Kleyle, tu pan Mitis, tu pan Leopold Neumann. Wšichni najednau nemohau být jistě ministry, jmenowitě pokládáme za weliký luxus, že wládní nowiny teď najednau tři ministry oswěty nawrhují, kdežto se tak dlauho rakauská oswěta bez wlastního ministra na nohau udržela, jsauc připojena jakožto předmět mimořádný k ministerstwu, které pečuje o orbu a o dobytek. O panu Pipitzowi mluwí jen Štýrské wládní nowiny, a nepřikládáme té powěsti mnoho wíry. Pan professor Leopold Neumann jest muž, před kterým jsme měli wždycky wšechnu úctu, a o kterém také myslíme, žeby nejlépe obstaráwal záležitosti oswěty. My jsme sice wždy myslili, že bude ministerstwo oswěty odewzdáno některému Slowanu; ale prof. Neumann zdá se nám mezi wšemi jinými nejnestrannější, který rownopráwnost nebude pauze slowy, nýbrž i skutky wyznáwati. Jeho wědomosti politické i pedagogické nebude snad ani nikdo w pochybnost uwáděti. Žeby pan hrabě L. Thun byl do Wídně powolán ( jak psaly některé nowiny ) a jmenowitě co kandidát ministerstwa, newěříme ani, žeby se mu ale snad ministerstwo oswěty nabízelo, to již dokonce držíme za nějaký dobrý nápad satyrický. Pan Mitis nepochybně jakožto kandidát ministerstwa sprawedlnosti zajisté jest na swém místě jakožto dokonalý a ctihodný muž. O panu Schmerlingowi se ostýcháme úsudek nějaký pronesti, poněwadž by se beztoho powažowal jen za wýsledek našich národních předsudků. Ostatně měl p. Schmerling we Frankfurtě takowé nejisté a newděčné postawení, žeby snad nesprawedliwo bylo, posuzowati jej pauze z těch slabostí, které tam projewil. Litowali bychom též, kdyby s osobau p. Schmerlinga měla w ministerstwě našem škodliwá tauha po wplywu rakauském w Němcích nějaké posily nabýti: neboť saudíme, že hlawní aukol naší wlády „ jediné spojené Rakausko “ nikdy nebude dosažen, pokud se bude příliš mnoho koketowati s Německem. Wšechny neněmecké národy w Rakausích, to jest nesmírná wětšina, budau proti tomu wěčně protestowat. Ostatně wšak si musíme welice přáti, aby w oboru ministerstwa sprawedlnosti wšechny důležité reformy alespoň z hlawní části we skutek uwedeny byly, dříw než pan Bach odewzdá swůj portefeuille do jiných rukau. Neboť jsme si od zkušenosti a známosti p. Bacha w tomto oboru wždy welmi mnoho dobrého přislibowali. Awšak co jsau wšechny ministerské kombinace bez wětšiny we sněmu? – Teprwa budaucí sněm ukáže nám, jaké budeme mít ministerstwo.


30. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Sošky podobizny Jungmannnovy]., Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Sošky podobizny Jungmannowy. Nebude snad nemilé milowníkům zwěčnělého Jungmanna dowěděti se, že zdejší měšťan a hostinský u „ Zlaté Husy “ na konském trhu, zaslaužilý pan Petr Fastr, jistý počet sošek jeho ( a sice těch, kde Jungmann co rektor magnificus se jewí ) ještě před podniknutím díla tohoto u mladého umělce p. Sitzbergera zakaupil a je nyní po 3 zl. 30 kr. stř. přepustiti hodlá.


12 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [překlad článku z něm. Presse], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
– Wídeňské nowiny Presse píší následkem bitwy u Hatvanu takto: Nejistota, we které se obecenstwo o wýsledku bitwy u Hatvanu nachází, mnoho napomahá k rozšířowání přewelmi znepokojujících powěstí. ( K tomu dokládá Presse, že 34. wáleční zpráwa není takowá, aby odstranila wšechno obáwání. ) Každý dobře cítí, že při nynějším stawu německých záležitostí blaho a neštěstí celého stálu auzce spojeno jest s brzkým ukončením wálky w Uhřích. S radostí nyní každý nahlíží, že ministerstwo konečně rázně začíná rozmnožowati armádu w Uhřích. Každý ale také nahlíží, že i nejudatnější a nejsilnější armáda potřebuje šťastného wůdce, aby důstojně aučinkowati mohla. Není tedy diwu, že posawád obecné mínění nachází zpráwa, že zbrojmistr baron Welden přewezme welitelstwí armády w Uhřích, a že pol. podmaršál Wohlgemuth na jeho místo dosazen bude. My bohužel nemůžeme sdíleti toto obecné mínění. Udatný tento generál, jejž weřejné mínění za nejschopnějšího uznáwá, který by smutnau občanskau wálku brzy a šťastně ukončiti mohl, newáhal by zajisté při nynějších nutných okolnostech ani okamžení, nastaupiti tuto dráhu, která jak se ctí tak s welikau odpowědností spojena jest, kdyby mu byla podáwána takowým spůsobem, žeby se nadíti mohl, aby swé plány s potřebnau neodwislostí uskutečniti mohl. Dobřeť wíme, že není bezpečno, o těchto wěcech mluwiti. Powažujeme ale při nynějších okolnostech za zločin na wlasti zpáchaný, ještě déle mlčeti, a zapřísaháme ministerstwo, aby se žádnými ohledy, nech si jsau jakékoli, nedalo zdržeti, to činiti, co se pro blaho země za nevyhnutelné uznáwá.


17. únor 1846, Zdroj: Česká včela, Část: [Poučné články], Titulek: Kapitola o kritice. (Pokračování.), Autor: Havlíček, Karel
Kapitola o kritice. ( Pokračowání. ) Nyní ale buď i nám dowoleno něco podstatného proti tomu, co se u nás obyčejně o wyšlých knihách píše ( kritikami to raději nenazweme ) namítnouti. Při těchto „ kritikách “ je hlawní potřeba míti dobrou zásobu rozmanitých planých pochwal pohotowě, a nasypati jich něco podlé okolností na wyšlou knihu. Čtenáři našich časopisů mi snad dobře rozuměti mohou, co tím míním a nepochybně již také ty otřelé fraze dobře w paměti nosí. – Takowé počínání nejenom že spisowatelstwí, zanětí tak wážné a důležité, každému a leckomus snadné a přístupné činí a tudy literaturu zjalowowati pomáhá: ale i ostatně se proti rozumu a wzděláni ducha přehrubě prohřešuje, poněwadž w tak planých panegyrikách na nic než na osobnosti ohled neberouc, o krásowědě, stylu, poesii atd. nejnesmyslnější náhledy ( z nepowážení ) rozšiřuje. Zwláště u nás, kteří jen chudou literaturu máme a jmenowitě we wěcech krásowědeckých téměř ( aspoň půwodně ne ) nic sme newywedli, kterým w mnohých welmi potřebných haluzech wěd a umění ani jedna kniha k ruce není, u nás by zapotřebí bylo, aby se aspoň příležitostně o wšem tom rozumné, nepředpojaté, užitečné náhledy rozšířily, a w obecenstwě průchodu našli. A nejlepší příležitost je k tomu w kritikách, w těch se poznenáhla wywinouti může celá krásowěda, o které až posud smýšlení panuje, jež jinák než šosáckým a wandalským nazwati nemůžeme. Jak by to ku př. kdyby o krásowědě zdrawé a prawdiwé zásady panowaly možná bylo, aby jedna strana hudebníka s jeho skladbami až do nebe stawěla a druhá až do kaluže snížowala, jako toho práwě nyní w Praze při Berliozowi příklad máme? – Již to jediné w kritikách a wůbec při mluwení o uměleckých wýtworech přesměšné jest, jak se slow „ genie a talent “ užíwá. Máme na swětě množstwí slow takowých, za které se nerozum, nesoudnost a žwatlawost rady ukrýwají, kterými slowy se něco řekne, a přec nic nepowí, jsou to jakési pohowky, na kterých se úsudek jaksi leniwě roztahuje místo pracného badání a pořádání myšlének. W žiwotě sme již tak přiwykli na titulatury a hodnosti, že se bez nich obejíti nemůžeme nikde, a následowně i w umění a w poesii miti chceme kaprály, seržanty, oficíry a jenerály, abychom před nimi dle stupně salutowati mohli. To platí hlawně o slowech „ talent a genie “ které i w nejlepším smyslu pronešené nic newyznamenáwají a kromě toho to truchliwé neštěstí mají, že se skoro nikdy w rozumném smyslu newyslowují. Jak dobře by bylo, kdyby se na ta slowa we jménu Mus nějaký interdikt položiti aneb aspoň zdržowání se jich a půst talentgeniowý uložiti mohl! Beztoho jich oprawdowí wýtečníci nerádi užíwali, a ti, kteří o nich mluwí, činíwají to obyčejně dle zásady že o tom, co nemáme, rádi mluwíwáme. Slowo talent již dokonce nic neznamená, a přihodil bych ho zrowna k starému železu wybrakowaných frazí školastické filosofie středowěké. Wyswětluje zrowna tolik, jako když se mluwí, že se bez schopnosti k widění widěti nemůže, a slyšeti, že se nemůže než skrze schopnost k slyšení atd. A kdoby řekl, že má lew talent k trhání? – Proto je lew aby trhal. A titul „ genie “ již úplně jest směšný w tom spůsobu, w kterém se dáwá. Jakého práwa má kaprál powýšowati jiné na hodnost jenerálskou? A kdo obyčejně jmenuje básníky a umělce geniami, než takowí, kteří ani básnici ani umělci ani jiného spůsobu „ genie “ nejsou. Že wšak ta slówa s mnohými jinými w husté užíwání wešla, má dobrou aspoň chytrou příčinu. Jsou na swětě wěci, kterým málo kdo rozumí, jako ku př. krásowěda, hudba a jiná umění atd., o kterých ale jest móda mnoho a obšírné mluwiti: jakých nesmyslů a mučení, by se rozumný člowěk o takowých wěcech dočísti a došlyšeti musel, kdyby se nebyla utwořila jakási asekurace. Takowá asekurace jsou některá slowa a fráze, které sice nic neznamenají, w kterých se ale tuze snadně a na oko i moudře, a, co hlawní wěc, neškodně, o wšem mluwiti dá. Což to u př. poesii neb hudbě škodí, řekneli se o někom, že jest genie neb talent, neb že má genie, ale ne talent, anebo že má jen talent a žádné genie? Kdyby ale každý bez rozumu o poesii, hudbě, malbě atd. w jiných wýznamných slowech mluwiti počal: ó ubohé Musy! wybyste se tak při tom měly, jako rozumná díwka při tlachání obyčejného jikawčitého neb fračitého lwa! A práwě můžeme pozorowat, že se o poesii a hudbě ( dwě wěci kterým esthetika až posud nejméně rozumí ), néjwíce w takowých frazech mluwíwá a píše. ( Pok. )


21. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Slovútný náš Hanka]., Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. - Slowútný náš Hanka – jak Kwěty prawí – obdržel za skwostné wydání Ewangelium Remešského a za „ Počátky starocírkewního jazyka “, které obě knihy do císařské příruční knihowny přijaty byly, od J. M. C. drahocenný prsten s brillianty. Doufáme, že tato weliká čest tomuto neobyčejnému filologowi bude podnětem k dálším hlubokým filologickým badáním, hodným takowého oslawení. H. Borowský.


5. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: Z Holomouce., Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Z Holomauce. Staw učitelstwa na c. k. universitě Holomaucké. Dne 2. Října t. r. wywolen jest za rektora magnifika wysokých škol Holomauckých p. Friedrich Franc, kanowník kláštera praemonstrátského w Nowé Hříši a c. k. profesor fysiky, za děkany tří fakult wywoleni již ku konci minulého školního roku: p. Petr swobodný pan z Matteneloit, kanowník hlawního chrámu S. Wáclawa, děkan fak. theologické, p. Jan Kopl, profesor politiky a statistiky, děkan fakulty práwnické a p. Jan Fux, prof. mathematiky, děkan fak. filosofické. Wůbec počítá universita Holomaucká 25 profesorů a 1 adjunkta se 4 řediteli. Na fakultě theologické jsau, ředitel p. Rudolf swobodný pán z Thysebaertu, biskup Tiberiassky a sufragan knížete arcibiskupa, a profesoři: p. Frant. Wieser, prof. biblického studium nowého zákona, p. Jan Kučker, prof. mrawního bohoslowí, p. Josef Malý, prof. pastoralního bohoslowí, p. Jan Lilich, prof. církewní historie, p. Jos. Kiesser, prof. dogmatiky a polemiky a adjunkt p. Josef Hanel. Profesura archaeologie a wýchodních jazyků jest uprázdněna. Na práwnické fakultě: p. Josef Helm, prov. ředitel a prof. občanského práwa, p. Ondřej Horák, prof. manského, obchodního i směnného práwa a řádu saudního; p. Theodor Pachmann, prof. římského a církewního práwa, p. Jan Kopl, prof. politiky a statistiky a p. Frant. Weiss, prof. přirozeného a kriminálního práwa. Na lékařsko-hojickém studium, ředitel: p. Frant. Spausta, krajský fysik Holomaucký, a profesoři: p. Jan Jahn, prof. anatomie a saudního lékařstwí, p. Jan Reislin, prof. lékařské speciální therapie a kliniky, p. Fr. Marquard, prof. dobytčího lékařstwí, p. Frant. Mošner, prof. babictwí, p. Frant. Hauser, prof. theor. prakt. hojictwí a očního lékařstwí, p. Martin Ehrmann, prof. příprawních wěd pro hojiče a p. Ondřej Jeitteles, prof. theor. lékařstwí. Na filosofické fakultě, ředitel p. Jan Šilhawý, universitní bibliotekář a profesoři: p. Jan Fax, prof. mathematiky, p. Adolf Ficker prof. historie, p. Friedrich Franc, prof. fysiky, p. Karel Kopecký, prof. klassické literatury, filologie a krásowědy, p. Hartmann Zeibig, prof. náboženstwí a wychowatelstwí a p. Jan Helzelet, prof. přírodopisu a spolu stawowský prof. hospodářstwí. Profesura filosofie jest prázdná. Fakultu filosofickau doplňují stawowští akademičtí profesoři: p. Aloys Šembera, prof. řeči a literatury české, p. Ant. Cargnelli, prof. řeči a liter. wlaské a p. Jos. Dubail, prof. řeči a liter. francauské. Dle národnosti jest mezi profesory 14 Němců, 10 Slowanů, 1 Wlach a 1 Francuz.


3. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [redakční sdělení], Titulek: Slovo redaktora ke čtenářstvu, Autor: Havlíček, Karel
Slowo redaktora ke čtenářstwu. Uznáwáme zapotřebí stranu Národních Nowin a postawení tohoto časopisu ke čtenářstwu swému promluwiti. Redaktor Národních Nowin wyznati musí, že jej ke složení redakce Pražských Nowin, kterau po dwě léta byl wedl, hlawně pohnula myšlénka, že nyní za konstituce Pražské Nowiny newyhnutelně budau muset časem swým, až se wláda spamatuje, we smyslu wlády psáti. Neboť swoboda tisku, při které každému wolno jest o každém kroku wlády mínění swé přízniwě neb nepřízniwé pronésti, wšemožně toho žádá, aby wláda měla swé nowiny, které by jednání její proti odporníkům zastáwaly. Nížepsaný, ačkoliw nemíní a nechce wládě jenom odporowati, přece swobodu swého osobního smýšlení nikomu jinému zadati nehodlá, a samostatně bude wždy na wšechno, co se we wlasti děje, patřiti. Proto také staral se hned po udělení swobody nowé samostatné Nowiny zříditi. Stalo se ale, že zemská spráwa Pražská tyto nowé Národní Nowiny zwláštním cirkulářem obcím schwálila, aby si je z obecních důchodů držely. Bylať to wěc w každém ohledu přepodiwná, že wláda rekomendowala časopis téhož redaktora, který dříwe wždy u sl. auřadu za člowěka „ nebezpečně " smýšlejícího a za buřiče platil a pronásledowán byl, protože s národem swým upřímněji smýšlel, než s wládau. Tuto podiwnost ale nyní wyswětliti můžeme. Když předešlý nejwyšší purkrabí hr. R. Stadion známau komissí k poradám utwořil, ustanowila sekce pro robotní záležitosti hlawně působením pp. Braunera a Štrobacha, že protokoly swé bude w Národních Nowinách ohlašowati, a proto požádala hr. Stadiona, aby tyto nowiny českým obcím držeti powolil a schwálil zwláštním cirkulářem. Cirkulář wyšel, ale známo, že od pp. auředníků málo kde ohlášen byl, nepochybně ze strachu před prawdau, a kromě toho c. k. pošty předplacení na naše Nowiny málo kde přijímaly, tak že nám onen cirkulář welmi málo prospěl, powážíme-li, že posud asi 1050 odbíratelů máme, kdežto jest w Čechách nejméně 6000 českých obcí. Každý dobře smýšlející, buď si on stawu jakéhokoli, uzná zajisté, že Národní Nowiny swobody tisku nezneužíwaly, neboť byla naše auhlawní zásada, že w tomto zmateném čase nesmíme bez potřeby staw proti stawu, občana proti občanu popuzowati, a proto jsme se we mnohých wěcech, které nebyly dle wůle a chutě naší, raději mírnili, jen abychom bauři přirozenau ještě wíce nerozpalowali. Odwoláwáme se na přirozený úsudek weškerého čtenářstwa swého. Přece ale nynější náš p. spráwce zemský hr. Leo Thun za užitečné uznal, ono schwálení nowin našich opět cirkulářem odwolati ( což se za nepřítomnosti redaktora přihodilo ). Tím způsobem tedy nám dlauho neswítilo slunce přízniwosti sl. wlády, a od té doby budeme se zase jenom spoléhati sami na sebe, jsauce sami swým milostiwým protektorem, a w tomto stawu si přejeme setrwati až na wěky. Myslíme skutečně, že za tento druhý cirkulář sl. wládě wíce powděčni býti musíme, než za předešlý, neboť nás pochwalau swau ( kterau jsme ale nehledaly, jak nám pp. Štrobach a Brauner, půwodcowé její, doswědčiti mohau ) snad leckde w nemilé nám a nezaslaužené podezření přiwésti mohla. Wůbec ale utwrdili jsme se tím we starém aumyslu swém, že nechceme nikdy s nowinami swými w nějakém spojení neb swazku s wládau býti, a byťby si byla wláda jakákoli, třeba auplně dle smýšlení s námi se srownáwající. Národní Nowiny budau bohdá wždy, pokud redakce naše potrwá, wěrny názwu swému, sloužiti budau jen národu, bez ohledu na wšechno ostatní. Bude-li ale wláda naše tak jak posawád pokračowati, přinuceni budeme chowati se auplně jako nowiny opposiční. H. B.


26. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: [otisk a překlad článku z Österreichisches Lloyd], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Dne 20. října. ( Oest. Ll. ) Náš staw je bohužel posud ten samý, i je den ke dni práwě tau jednotwárností nesnesitelnější. Nejistota o nejblíže příšti budaucnosti tíží na wšech myslech, oslabujíc wšeliký wzlet ducha, wšeliké hnutí účinnosti, wšeliký pocit radosti aneb bázně. Jako chmúrná, nepochopitelná, demonická moc, jejíž bytnost, zámysly a síly jsau nepowědomé, swírá nás úžeji a úžeji do železného náručí příwal bodáků a děl hrnaucích se na nás od západu, seweru i jihu; úžeji a úžeji stahuje se pas kolem našeho města. Prwní diwé nadšení, jenž dne 6. a 7. hnalo mládež a mužstwo do boje a we zbraň — ochablo a pohynulo; ohniwé oko, z něhož swítila chuť k boji a pud k činu, hledí slabě a zasmušile do nejblíže příští budaucnosti; chřest zbraně a rachot bubnů po ulicích umlknul a postaupil místo žiwotu, jakého dříw nikdy neznáno w žiwé Wídni a jejž jen w městech padlé welikosti aneb w opuštěných residencích widěno; opuštěny jsau dílny našeho průmyslu, bez kupců krámy z části otewřené, a wšechny žíly našeho obchodu na wenek podwázány. Lidé chodí jedni jako omámení, pohybujíce se již celé dny w úzkém oboru jen jedné myšlénky; druzí plni zloby w srdcích, horšíce se nad zdlauhawým ničením tak nesmírných sil; jiní opět plni auzkostliwé starosti o prostředky k užiwení-se w nejbližších dnech. Obecní radda hledí s leknutím na blízkau práznotu wšech kas, nesmírné útraty, které město denně na se uwaluje, a nemožnost, wywléci se snadným spůsobem z této sítě, kterau z počátku sám pomáhal přásti s takowau ochotností. W zasmušilém tušení widí, jak ozbrojenost wšeho lidu bez rozdílu činí odzbrojení w příští době nemožným, kdežto se wyrownání w pokoji bez odzbrojení ani nedá myslet. Kamkoli se obrátí, wšude smutné obrazy. W Holomauci rozhněwaný mocnář; we Wídni lid, který den ke dni pozbýwá wytrwalosti, chutě a důwěry; okolo Wídně od hodiny k hodině rostaucí tlupy cwičených wojínů; — na wýchodě, z Uher, zhasnul papršlek naděje. A sněm není w lepším postawení. Jako meč Damoklesůw wisí nad jeho hlawau při každém hlasowání nebezpeč, že není schopen uzawírati, poněwadž stále se menšící počet audů sotwa přesahuje jedním nebo dwěma hlasy potřebný k uzawření počet 193 hlasů, a každé wen wyjití jednoho poslance celau poradu může zniwečit. Nad to mu došla již chuť a energie, s jakau se zdál na počátku hnutí toho ujímati, docela, protože sám začíná zaufat nad wítězstwím a nemá zmužilosti, aby se dal na stranu tu nebo onu. Polowičatost, která byla na wšech posud swržených ministerstwích a wšechny dosud dočkané rozhodné doby způsobila, toto wěčně smlauwání se wšemi stranami, aby se žádnau nepřišlo se do třenice, bezedný nedůstatek státnické maudrosti a mužné silné wůle leží jako kletba oslabujíc a zničujíc na shromáždění sněmowním. Předstawíme-li si welkolepé obrazy přenesmírného a stálého rozwinu sil obywatelstwa wíc než půl milionowého, weliké oběti, které se přinášejí a ještě přinesau — a pak wstaupíme do sálu sněmowního a slyšíme to prázné mluwení, jaké wede 200 lidí mezi sebau, do jichž rukau je položen osud 20 milionů, musí se každý Rakušan hanbau zardít nad swau chudobau energických a zároweň wzdělaných občanů, musí třikrát proklíti čas a wládu, která wychowala takowéto pokolení.


24. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [redakční sdělení o předplatném], Autor: Havlíček, Karel
S počátkem záři přijímá se předplacení na Národní Nowiny, a sice buď měsíční na září se zásilkau za 1. zl. stř., nebo až do konce tohoto roku ( čtyrměsíční ) za 4. zl. stř.


10. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Pozvání na poradu], Autor: Havlíček, Karel
Níže podepsaní poslancowé říšského sněmu zwau swé w Praze přítomné saudruhy, aby se dnes w jedenáct hodin k důležité poradě sešli do welkého sálu městské raddy. W Praze dne 10. října 1848. Palacký. Rieger. Pinkas. Thiemann. Nebeský. K. Hawlíček.


6. duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [výsměšné ujištění ministerských novin, že k pádu Slovanské Lípy nedojde ], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Již několikkráte jsme čtli — wždy s úsměchem — radostné plesání ministerských časopisů, zwláště Lloydu, Oesterr. Korrespondent a Prager Ztg. nad brzkým pádem Slowanské Lípy. Celá ta strana, kterau tyto časopisy zastupují, widauc některé události w těchto posledních dnech, kterým nerozuměla, a neznajíc blíže naše domácí poměry, myslila již, že mezi naší stranau wypukla nějaká nebezpečná roztržka a že následkem toho klesne spolek Slow. Lípy. Musíme k weliké žalosti takowých pánů napřed ohlásiti, že jsau we welikém omylu. To, co se za posledních dnů we Slow. Lípě dálo, nesměřuje k aupadku této společnosti, nýbrž ještě k wětšímu wzrůstu a k wýdatnějšímu působení. Maličké jen strpení až k wolbě nowého wýboru, a uwidíte hned, že Slowanská Lípa jenom se sesílí a rozmnoží nástroje swé, a že pak bude o prawdu tím, čím má býti, centrum weškerého snažení národu českého, a tudy pak mnohem odpornější wšem nepřátelům a nepřízniwcům jeho, protože jim pak nikdy z nedůstatku obezřetnosti nezawdá příčinu a zbraň proti sobě do rukau, a že tím znaleji bude pak wybírati prostředky swé, aby se neminuly cíle. Tedy jen malé strpení, ministerská strano! Opposice ještě žije a tuží se.


23. březen 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Výstraha]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Wýstraha. Mnozí lidé, a mezi nimi někteří nejisté powěsti, počali nyní pod rozličnými zámínkami činiti sbírky po městě, zneužíwajíce k tomu nynějších trochu pomatených okolností. Redakce těchto listů žádá tedy wšechny, kteří snad w ní nějakau důwěru mají, aby takowým sběratelům ( byť si sebe šlechetnější aučel udáwali ), neposkytowali nižádných peněz, leč by se wykázali sběratelé hodnowěrnými swědectwími. Redakce těchto nowin powažuje za powinnost swau w pochybnost bráti šlechetnost oněch pánů a paní, kteří we wlastenecké horliwosti žádné jiné přednější powinnosti neznají, než hned peníze sbírati.


16. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Moravy, Titulek: [Tři zprávy z Moravy], Autor: Havlíček, Karel
‒ Z Brna 7. ledna. Zdejší školní radda měla w posledních dnech prosince a na začátku ledna porady. Uzawřelo se, zadati žádost ministerstwu o rozšíření oboru činnosti, tak sice, aby se wztahowala na wšecky školy, wyjímajíc wysoké. Pak se nawrhlo ministerstwu: 1. Aby bylo na wšech 10 gymnasiích w Brněnském okresu slowanské ( t. j. česko-morawské ) řeči co předmětu řádnému wyučowáno, a aby při obsazowání učitelských stolic na ty ohled brán byl, kteří by schopni byli, wyučowání w jiných, obzwláště filologických předmětech, až bude slowanská řeč moci být uwedena o [ co ] řeč wyučowací pro jiné předměty; 2. aby byly náboženstwí, zeměpis a dějepis na wýhradně slowanských gymnasiích w Kroměříži a Strážnici již letos w slowanské řeči přednášeny; 3. aby byly zřizeny nižší gymnasia we Freiburku, kde již fondy od měšťanstwa připraweny jsau, a jedno w Brně s nadwládajícím slowanským žiwlem; 4. aby byly odporučeny školní knihy od Pražského wýboru zawedené, dokud jiné wypracowány nebudau. W Holomauci se přednášejí začátkem roku 1849 matematika, přírodopis a filosofie w druhém odděleni prwní lyceální školy w slowanském jazyku. ‒ Z Holomauce wyprawuje konst. list směšný wýjew s n owinami „ Frankfurler Oberpostamtszeitung “ na Morawě. Redakce jejich anebo snad někdo jiný rozposlal do mnohých čistě morawských míst wýtisky řečených nowin na ukázku, s auplným udáním jména a oby [ obydlí ] přijimatele, ba mnohá čísla na recepisy nechala doručiti. Sedláci neuměli na celých nowinách čísti jiného nic než: „ Frankfurter “, i domníwají se, že poslání jejich je Bůh wí jaká demonstrace. W Dubu strhlo se auplné zbauření mezi sedláky, nikdo nechtěl recepis podepsat a wšichni žádali s wýhrůžkami, welkými, aby celé nowiny Frankfurtu se wrátily. W Kojetíně, Ždáru a Hulíně byly podobná hnutí. ‒ To z Morawy. Redakce Nár. Now. wí z wlastní zkušenosti, že i w Čechách před nowým rokem do míst zcela českých, jmenowitě jednomu hospodskému a knihaři, poslány byly řečené nowiny na ukázku zrowna z Frankfurtu s auplným udáním jména a obydlí. Zajisté to byl nákladný, ale marný nájezd z Němec na Čechy! ‒ Z Brna 11. ledna. Wčera přiwezli sem asi 200 zajatých Maďarů, jenž přijdau do pewnosti do Čech. Nejwíce widěti bylo mezi nimi mladíky 16 ‒ i 17leté bídně ošacené a omrzlé; též několik wětších pánů jelo w kočařích z nádraží, owšem pod dohlídkau.


31. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [překlad zprávy vídeňských novin], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Wídeňské Nowiny přinášejí následující auřední článek: W plánu studií lékařských a ranařských nejw. rozhodnutím od 10. února 1804 potwrzeném wyslowena jest rownost wšech universit w rakauském mocnářstwí. Jediné co se týká university Wídeňské, ustanoweno jest, že se doktoři, chirurgowé, porodníci a lékárníci, graduowaní na jiných universitách, chtíce wykonáwati praxi we Wídni, napřed musili podrobiti tak nazwané repetici na lékařské fakultě univ. Wídeňské. Příčina tohoto nařízení záležela w tom, že Wídeňská lékařská a ranařská fakulta poskytuje wětších prostředků ke wzdělání nežli která jiná w mocnářstwí; i mělo se tím zároweň zameziti, aby se nenasadilo příliš mnoho lékařů a ranářů we Wídni. Co se týká příčiny této druhé, tuť jsau owšem jiné cesty, na nichž by se lehčeji mohla zahraditi. Příčina prwní ale wždy zůstane prawdiwau, porownáme-li zřízení fakulty lékařské we Wídni s jinými fakultami w mocnářstwí. Wýmínku w tom činí Praha. Universita Pražská slyne zaslauženau powěstí, že wědy we wšech stranách a směrech zastupuje, a auplnost fakulty lékařské a ranařské na universitě této poskytuje dokonalé upokojení, že osoby na ní lékařsky wzdělané mají dostatečnau spůsobilost k wykonáwání praxi, k němuž jim akademický grad, tam dosažený, práwo dáwá. Prohlédaje k poměrům těmto nařídil JCMst. na náwrh prozatímního ministra weř. wyučowání, aby universita Pražská za samostatnou prohlášena a s universitou Wídeňskau w dokonalou rownost postawena byla, a aby podle toho wyslowené we stud. plánu od r. 1804 přezkaušowání na Wídeňské lék. fakultě pominulo u doktorů, ranhojičů, porodníků a lékárníků, w Praze graduowaných.