11. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Dokončení. ) A takowý tedy jest hrdina náš, celý jak jsme ho widěli. Ještě ale snad musíme naznačiti jeho charakter zkrátka, jedním tahem: co je on strany mrawních wlastností? Že není hrdina, naplněný dokonalostmi a cností, to widíme. Co tedy je? snad darebák? Proč pak darebák, proč bychom byli na bližního tak přísni? Teď u nás nejsau žádní darebáci, wšichni jsau lidé řádní, příjemní, a takowých, kteří by ke wšeobecné hanbě nastrčili swůj obličej pod weřejnau facku, takowých najdete nanejwíc dwa nebo tři, a také ti již nyní mluwí o cnosti. Nejsprawedliwěji bude nazwati ho: hospodářem, špekulantem. Špekulantstwí je wšeho wina: k wůli němu staly se wěci, kterým swět dá jméno ne welmi čistých. Prawda, w takowém charakteru jest již cosi protiwného, a ten samý čtenář, který s podobným člowěkem na swé žiwotní cestě jest přátelsky pohromadě, příjemně s ním tráwí čas, bude se na něho zkřiwa díwati, stane-li se hrdinau některé drámy neb básně. Ale maudrý jest ten, kdo se neštítí žádného charakteru, nýbrž whlaubě do něho zpytatelské oko, proskaumá ho až do nejtenších žilek. Rychle se wšechno mění w člowěku; sotwa se ohlídneš, již wyrostl wnitřku strašný čerw, obrátiw k sobě samomocně wšechny žiwotní šťáwy. A často nejen weliká wášeň, nýbrž mizerná wášnička k něčemu nepatrnému rozprostřela se w někom rozeném k nejlepším podnětům, a přiwedla ho tam, že zapomenul na weliké a swaté powinnosti a w ničemných malichernostech widí něco welikého a swatého. Nesčíslné jako písek mořský jsau wášně lidské, a wšechny jsau mezi sebau rozličné a wšechny jsau malé a krásné na počátku a poslušné člowěku, a teprwa později strašliwě jim wládnau. Není ale ani tak mrzuté to, že nebudau čtenáři s Čičikowem spokojeni: mrzuté je, že mám w duši neodolatelné přeswědčení, žeby byly s tím samým hrdinau, s tím samým Čičikowem čtenáři spokojeni, kdyby mu byl spisowatel nezahlednul hlaub do duše, kdyby byl nepohnul na dnu jejím tím, co ukluzuje a skrýwá se před swětem, kdyby byl neodhalil nejukrytější myšlénky, které člowěk nikomu jinému neswěřuje, kdyby ho byl ukázal tak, jako se on sám ukázal celému městu, Manilowu a ostatním lidem: wšichni by byli rádi a powažowali by ho za interessantního člowěka. To by nic neškodilo, žeby pak jeho osoba, jeho obraz netřpytil se tak jasně před očima: za to ale by po ukončeném čtení duše nebyla znepokojena ničím, a možná by bylo obrátiti se zase ke karetnímu stolu, těšícímu weškeré Rusko. Ano moji dobří čtenářowé! wy byste neradi widěli odhalenau lidskau mizernost. Nač, prawíte, k čemu je o? Což my sami newíme, že jest mnoho mizerného a hlaupého w žiwotě? Beztoho často musíme widěti to, co není potěšitelné. Raději nám předstawujte krásné, podněcující wěci. Ať raději na to newzpomenem! „ Proč pak mně, můj brachu, powídáš, že jde hospodářstwí špatně? “ – prawí poměštík šafáři swému; „ já panečku to wím bez tebe, což newíš o ničem jiném wyprawowat? Nech mne na to zapomenaut, abych o tom newěděl, pak budu spokojen. “ A také ty peníze, které by staw wěcí poněkud naprawily, jdau na rozličné prostředky k zapomenutí na ty trampoty. Rozum spí, který by snad mohl najít dokonalý prostředek proti wšemu: a statek pác! do licitace, a poměštík táhne do swěta s duší hotowau ze zaufalstwí k nízkostem, kterých by se byl dříwe sám uleknul. Ještě padne obwinění na spisowatele od tak nazwaných wlastenců, kteří tiše sedí w kautkách, zajímají se docela nepatrnými předměty, hromadí sobě kapitálky, zlepšujíce si osud swůj na aučet jiných: ale jak jen se stane něco, dle domnění jejich urážliwého pro wlast, objewí se nějaká kniha, we které stojí mnohá trpká prawda, wyběhnau oni ze wšech kautů jako pawaukowé, widaucí že se chytila do pawučiny mucha, a zdwihnau najednau křik: „ je to něco hezkého přiwádět takowé wěci na swětlo, roztrubowat je? wždyť to wšechno, co tu je popsáno, je naše; je to hezké? a co řeknau cizozemci? Je to příjemné slyšet o sobě špatné mínění? myslí sobě. Není to bolestné? myslí sobě, což pak nejsme wlastencowé? “ Na takowá maudrá podotknutí, obzwláště strany mínění cizozemců, přiznáwám se, že newím žádné odpowědi. Leda snad tohle: Žili w jednom wzdáleném kautě Rusi dwa obywatele. Jeden byl otec rodiny jménem Kifa Mokejewič, muž tichých mrawů, wedaucí žiwot chalátní. Na rodinu swau on nehleděl; žiwot jeho byl wíce obrácen k názorliwosti a obíral se následujícími, jak on říkal, filosofickými otázkami: „ Tuhle ku přikladu zwíře “ – říkáwal chodě po pokoji – „ zwíře se rodí nahé. Proč práwě nahé? Proč ne jako pták, proč se newylupuje z wejce? Wěru že, tento: přírodu člowěk dokonce nechápe, když se do ní jen trochu wíce whlaubí! “ Tak myslil obywatel Kifa Mokejewič. Ale to ještě není wšechno. Druhý obywatel byl Mokij Kifowič, jeho syn. Byl on to, co nazýwají na Rusi bohatýr, a kdežto se otec obíral rozením zwířat, jeho dwacetiletá ramenatá přirozenost wšelijaké prowáděla skoky. Nic on neuměl dělat zlehka, wždy buď musela někomu ruka zawrzat, anebo puchýř jinému wyskočit na nose. Doma a w sausedstwě wšechno člowěk i zwíře utíkalo při jeho pohledu, i wlastní swau postel rozlámal na kausky. Takowý byl Mokij Kifowič, jínák ale dobrá duše. Ale to také ještě není wšechno. Hlawní wěc je tohle: „ Ale prosím tě báťuško, pane Kifo Mokejewiči! “ – říkala otci i jeho i cizí čeleď – „ jakého to máš Mokije Kifowiče? nikomu nedá pokoje, takowý zplašenec! “ – „ Ano dowádiwý, dowádiwý “ – odpowídal na to obyčejně otec – „ ale což dělat: bít se s ním je pozdě, a wšichni by mi wytýkali přísnost; a on drží na čest, pokárej ho před druhým, třetím, bude zahanben: wšak práwě powěst lidská ta překáží! dowědí se o tom we městě, budau mu říkati, že je drak. Což si snad myslí, že mne to nebolí? což nejsem otec? Protože se obírám filosofii, a někdy nemám času, už bych neměl být otcem! A práwě ne, otec jsem! otec, ať je ďábel wezme, otec! Já nosím Mokije Kifowiče tuhle, w srdci! “ Tu se Kifa Mokejewič welmi silně tlaukl pěstí do prsau a přišel zcela do ohně. „ A jestli již bude drak, ať se to alespoň ode mne nedowědí, ať alespoň já proti němu nejsem. “ A projewiw takowý otcowský cit, nechal Mokije Kifowiče pokračowat w jeho bohatýrských kauskách, a sám nawrátil se opět k oblíbenému předmětu, dáwaje si zase nějakau podobnau otázku: „ nu a kdyby se slon rodil z wejce, toť by snad musela být tuze silná skořápka, ani by jí neprostřelil kanonem; musela by se nějaká nowá střelební zbraň wymyslit. “ Takto wedli žiwot dwa obywatelé wzdáleného kautku, kteří neočekáwaně jako z okénka wykaukli ku konci naší knihy, wykaukli proto, aby dali odpowěď skromnau některým prudkým wlastencům, kteří se zatím pokojně obírali nějakau filosofií anebo bohatli na autraty silně od nich milowané wlasti, nemyslícím na to, aby nedělali nic zlého, nýbrž jen na to, aby se neřeklo, že to dělají. Ale nikoli, ne wlastenectwí, ne jiný též wznešený cit jsau příčiny předhůzek, něco jiného se skrýwá pod nimi. Nač tajit wěc? Kdo jiný než spisowatel má říci swatau prawdu? Wy se bojíte hluboko-sáhajícího pohledu, wy se lekáte sami na něco upřít pozorný wzhled, wy rádi po wšem jen sklauznete nic nemyslíce. Budete se snad srdečně smát Čičikowu, snad také pochwálíte spisowatele, řeknete: „ awšak leccos šikowně wywedl, musí být nějaký weselý člowěk! “ A po takowých slowech s dwojnásobnau hrdostí obrátíte se sami k sobě, samolibý úsměch objewí se na obličeji wašem a dodáte: „ Wždyť se musí uznat, welmi podiwní a přesměšní lidé jsau w některých krajinách a přitom nemalí darebáci! “ A kdo z wás plný křesťanské pokory, ne nahlas, ale w tichosti, sám pro sebe, w dobu osamotělého rozjímání daje si u wnitř duše swé tuto těžkau otázku: „ A nemám-li také já na sobě něco od Čičikowa? “ neodpowí: „ Ano, owšem že mám! “ Ale kdyby w tu dobu šel okolo něho některý jeho známý, mající čin ne příliš nízký ne příliš wysoký, on hned ťukne loktem po straně swého sauseda, a řekne mu udušuje smích: „ podíwej se, tuhle Čičikow, Čičikow jde! “ A potom jako dítě zapomenuw wšechuu slušnost, náležící důstojnosti a wěku poběhne za nim pokřikujíc: „ Čičikow, Čičikow, Čičow! “ Ale začali jsme mluwit dosti nahlas, zapomínajíce, že hrdina náš spaw po celý čas tohoto wyprawowání, již se probudil, a snadno může uslyšet tak často opakowané swé jméno. On ale je člowěk urážliwý a nerad widí, když se o něm kdo wyjadřuje neuctiwě. Čtenáři owšem na tom nic nezáleží, rozzlobí-li se na něho Čičikow: ale spisowatel nesmí se nikdy rozmrzet se swým hrdinau: ještě ne málo cesty musejí spolu projít ruku w ruce, dwa weliké díly ještě před sebau, to není maličkost! „ He! což pak ty? “ prawil Čičikow Selifanu: „ he? “ „ Có? “ prawil Selifan táhlým hlasem. „ Jak co, ty huso! jak pak jedeš. Popoháněj! “ A skutečně již Selifan dáwno jel se zamhauřenýma očima, málo kdy jen potřásaje w dřímotě opratěmi po bokách též dřímajících koní, a Petříkowi již dáwno Bůh wí w jakých končinách sletěla čepice a on sám překotiw se do zadu opřel hlawu swau o kolena Čičikowa, tak že mu tento musel dát štulec. Selifan se zpamatoval, a přetáhnuw několikrát strakatého po hřbetě, načež se tento dal do klusu, a šwihnuw nade wšemi bičem, řekl jim wysokým zpíwajícím hlasem: „ ně bojsia! “ koníci se rozhárali a nesli jako pírko bryčku. Selifan jenom šwihal w powětří a pokřikowal: ech! ech! ech! haupaje se na kozlíku w té míře, jak kdy trojka wyskočila na pahrbek, aneb se nesla jako wítr z pahrbku. Čičikow se jenom usmíwal, zlehka poskakuje na swé kožené podušce, neboť byl milowník rychlé jízdy. A který Rus není milowník rychlé jízdy? Proč by ji nemilowala jeho duše, která se tak ráda zatočí, wyhodí si z kopejtka, ráda časem řekne: e, wzal wšechno čert! Proč by ji nemilowal, když w ní jest cosi wznešeně-kauzelného? Jako by tě nepowědomá síla wzala na swé křídlo, a letíš, pořád letíš: letí wersty, letí naproti tobě kupci na swojích kybitkách, letí po obau stranách les s temnými pásmy jedlí a sosen se hřmotem seker a krákáním wran, letí celá cesta Bůh wí kam do nekonečné dálky, a cosi hrozného jest w tom bystrém mihání, kde se ani nemůže ukázat ubíhající předmět, jenom nebe nad hlawau, a lehká oblaka a probírající se skrze ně měsíc zdají se nepohnutými. Eh trojko! ptáku trojko, kdo tě wymyslyl! je widět, že jsi se mohla jen u bystrého národu zrodit, w té zemi, která se rownau plochau rozwalila na půl swěta, a pak jdi, počítej wersty, pokud ti nepřejdau oči! A ani se nezdáš tuze wtipné nářadí jízdní, žádné železné šrauby, skoro za syrowa pauhau sekerau a dlátem zřídil a postawil tě Jaroslawský čiperný mužík. Jemštík nemá německé wysoké boty: jen wausy na bradě a rukawice na rukau, a sedí čert wí na čem: ale přiwstane, zapraská a spustí písničku – koně jako wítr, špice w kolách smíchaly se, jako jeden hladký terč silnice zařinčela, wykřiknul w uleknutí zastawiwší se pěšák! a ona letí, letí, letí!... A již tam w dáli jen se práší a powětří fičí. Neletíš také ty, o Rusi! jako bystrá nedostížná trojka? Walným dýmem práší se pod tebau cesta, hrčí mosty, wšechno ustupuje a zůstáwá pozadu. Zaslawil se udiwený Božím diwem zřelec: Není-li to blesk hozený s nebe? co značí tento w úžas ponořující ruch? a jaká neznámá síla skryta jest w těchto neznámých swětu ořích? Ech koně, koně, jaké koně? Sedíli wichrowé we wašich hřiwách? Hoří-li bystré ucho w každé waší žilce? Uslyšeli jste s wýšiny powědomau píseň, družně a zároweň napnuli jste měděná prsa, a nedotýkajíce se kopytami země, jako jediná natažená linie letíte wětrem w božském nadšení!... Rusi kam směřuješ, odpowěz? Neodpowídá. Čarowným zwukem homoní zwonek, hučí a zastawuje se wzduch proražený jako šípem, letí stranau wšechno, cokoli jest na zemi, a wyhybajíce se ustupují jí z cesty ostatní národy a hosudárstwa! – * * * Dodatek překladatelůw. Takto se končí spis wydaný w Moskwě 1842, jehožto pokračowání dle wlastního wyjádření spisowatele časem též wyjíti má. Pokud jsem o tom od dobrých osobních přátel Gógolowých wyprawowati slyšel, následowala by nyní skwělá stránka, kdežto tato již wydaná patrně jen satyru na slabosti ruské obsahuje. Awšak každý widí, žeby i bez dálších dílů spis tento zde od nás přeložený sám o sobě welmi dobře mohl být ukončený celek. Newím, jak dalece našlo w něm naše čtenářstwo to, co očekáwalo: kdo wšak očekáwal jen satyru, humor zcela nowého spůsobu, při tom nejžiwější, nejprawdiwější wyobrazení skutečného ruského žiwota, jenž se zde třeba skrze barewné sklo satyry, přece welmi dobře jewí, swědče o místrowském umění Gogola, jedním rázem wypodobniti celau wěc, tak že jako žiwá před očima stojí: kdo toto wšechno očekáwal, tuším, že nebyl oklamán. Rusowé pokládají tento spis za jeden z nejznamenitějších z celé swé literatury, jisto ale jest, že je nejpůwodnější a zcela čistě ruský, nejen w nejmenších formách a drobných myšlénkách, nýbrž i w charakterech, w celém smýšlení a w jazyku samém. Nám se zdá tento spis prawým daguerreotypem národního slowanského wůbec a zwláště ruského humoru a satyry. Gógolůw humor a wtip, Gógolowa satyra nejsau wynuceny a wymačkány, tak jako ji pozorujeme u weliké části německých humoristů, kterých jest čtenáři líto, jako koní hnaných od nemilosrdného wozky do příkrého wrchu: nýbrž přirozeně tekau tak, jako by samy od sebe myšlénka z myšlénky newyhnutelně plynauti musela, nesauc již sama w sobě každá božskau jiskru wyluzující z lidské mysli potěšení asměw.


14. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: [Nepokoje ve Vídni], Autor: Havlíček, Karel
Dne 12. září. Opět se zde bubnuje na poplach, po celém městě se krámy zawírají. Zrowna tak jako w Praze před sw. Duchem pokauší se zde dwě strany, strana nerozumných křiklaunů politických a strana reakcionářská, opět o zrušení swobody. Podaří-li se chytré reakci tak jako w Praze wtáhnauti zdejší nerozumné politické křiklauny do swých tenat a popuditi je k opětné revolucí, budeme we Wídni míti ten samý staw, jako byl w Praze po sw. Duchu. A wšak se to zde snad nepodaří – aspoň jsau již 4 hodiny odpoledne a město se opět tiší. Dowídám se práwě z Wečerního Listu, že Slowanská Lípa w Praze chce p. Borroschowi, tomuto „ bojowníku pro práwa lidu “, přípis uznalosti poslati: radim jí, aby to hodně brzy učinila, dříwe ještě, než p. Borrosch pro dwě komory mluwiti bude we sněmu. Co se ale Borroschowy interpellace a odpowědi ministerstwa týče, hodláme zejtra zwláštním článkem rozumu P. T. pánů spisowatelů Wečerního Listu ku pomoci přispěti a wěc tuto, které oni, jak z článků jejich widíme, ani za mák nerozumějí, jim drobet wyswětliti. H. B., t. j. H. Borowský, korrespondent do Národních Nowin, známý reakcionář, nepřítel swobody a antidemokrat, – aneb aspoň přewrácený politikus. ( Wiz Wečerní List č. 72. )


21. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [otisk archivní památky], Autor: Havlíček, Karel
Následující psaní Stawůw Českých ke Stawům Morawským od r. 1490, 27. Dec., dáwá wěrný a zřejmý příklad, w jakém spojení stály za starodáwna Čechy a Morawa jak mezi sebau, tak i k Německé říši. Wztahuje se ono k půtkám o to wzešlým, že Němečtí Kurfirstowé r. 1486, když Maxmilian I. na králowstwí w Němcích wolen byl, nepozwali byli k wolení tomu Wladislawa II., krále českého; pročež tento, wida se zkrácena we práwích swých, Němcům wálkau byl hrozil, jakož již w Nowinách těchto čísle 4. od 8. dubna dotčeno jest. Psaní hejtmanůw králowstwí Českého ke stawům markrabstwí Morawského o jednání obau zemí společné proti aukladům králi Wladislawowi z Říše strojeným. W Praze 1490, 27. Dec. ( Z rkp. Děčínsk. ) Urozeným pánóm, p. Stiborowi z Cimburka, hajtmanu markrabstwie Morawského, p. Wilémowi z Pernštejna, najw. hofmistru král. Českého, p. Wratislawowi z Pernštejna, najw. komorníku cúdy Brněnské, p. Janowi Kunowi z Hodonína, p. Oldřichowi z Boskowic, p. Janowi z Lomnice, p. Albrechtowi z Šternberka, p. Puotowi z Lichtenburka, p. Jindřichowi z Sowince, p. Wáclawowi z Ludanic, p. Janowi z Žerotína, p. Jiříkowi z Weitmile, i jiným pánóm; a urozeným panošiem, Jakubowi z Šárowa, Bohuslawowi z Kobor, Protiwowi z Zástřizl, Wáclawowi z Laškowa; a slowútné múdrosti a opatrnosti purkmistróm měst Olomúce, Brna, Znojma, Jihlawy, Hradiště, Uničowa, a jiným obywatelóm markrabstwie Morawského, přátelóm našim zwláště milým. Službu swú wzkazujem WMti, urození páni, stateční, múdří a opatrní páni a přátelé naši milí! Jakož ste nám oznámili a přiepis poslali psanie wašeho, kteréž ste učinili k najjasnějším kniežatóm a pánóm, p. Fridrichowi a p. Maximilianowi ciesaři a králi Římskému JMtem, při té wěci také oznamujíc nám předešlé časy, kterak koruna Česká w roztrženie přišla, při tom připomínajíc, aby na tu wěc myšleno bylo, kudyby se toho mohlo potomně wywarowáno býti; také připomínajíce, kterak národ neb jazyk Německý, kteříž pod říší jsú, hledali zlehčenie našeho, a w nedáwních časiech i o korferstwie připrawiti usilowali sú; to též oznamujíc, jakožto přietelé naši milí, jsúc jednoho jazyku a k jedné koruně přislušiec, cožby se nám koli poctiwého dálo, žebyste nám toho newinšowali jinak, než též jakožto sami sobě & c. Páni a přietelé milí! psaní wašemu takowému wšemu sme wyrozuměli: najprwé, což se ciesaře a krále Římského JMti s králem pánem naším i waším milostiwým JMtí dotýče, w dobré a přátelské wuoli přijali sme, to před sebú majíce, jestližeby takowí útiskowé a nepřátelstwie, kteréž se od JMti ciesaře a krále Římského králi JMti pánu našemu milostiwému dějí, nebyli přetrženi a přestáni, že my JKMti, jakožto pána swého milostiwého, nemieníme aniž chceme opustiti; a cest těch hledali sme a bohdá je před sebú máme, že JMti Král. pánu našemu milostiwému welikú a skutečnú pomoc učinieme, kteráž jest neslýchaná a diel nad obyčej, a wšakž pro našeho milostiwého pána sobě to nic obtěžowati nechceme; a takowé cesty w krátkém času WMti oznámeny budú. Kdežto také k WMti nepochybnú naději máme, že to ráčíte také před se bráti, a té cesty hledati, kudy a kterakby od WMti JMti Král. pomoc užitečná a skutečná mohla se státi. Také páni a přietelé milí! jakož péči máte o korunu tuto králowstwie Českého, ufajíc pánu bohu, s pomocí pána boha wšemohúcieho, wás i jiných k koruně příslušejíciech, že se Německého jazyku neb národu předsewzetie nám i brání škodného uwarujem, a buohdá spuosoby předkuow našich i wašich proti nim hledati budem, budúli nám k tomu příčinu dáwati. Kdež pak dále některých znamenitých potřeb koruně České příslušejících, nás i wás i jiných dotýče se, i také přátelského winšowání, nám tak mnoho jako wám samým: z takowých wšech pečliwostí, napřed o krále pána našeho i wašeho milostiwého, o králowstwie České a o korunu tu, o nás i o wás že péči máte, WMti z toho welmi děkujem, na miestě nás i wšech panuow i rytieřstwa i měst králowstwie Českého. WMti také oznamujem, že na suché dni postní najprw příštie tu sjezd a sněm držán bude na hradě Pražském. I zdá se nám i wám potřebné, abyste ráčili některé z sebe k nám na ten sněm wyslati s těmi spuosoby a potřebami, kteréžby se wám zdály k dobrému koruny této, a také kudyby se ta nebezpečenstwie mohla předjíti, kterýchž ste některých w swém psanie sami ráčili dotknúti. A my s těmi, kohož ráčíte wyslati, rádi rozjímati a jednati chcme, cožby k dobrému této koruně slúžilo nynie i budúcie časy, a též wám wšie cti i dobrého přejíc, jako wy nám. Dán na hradě Pražském, w pondělie po božiem narozenie, den S. Jana, léta božieho MCCCC XC. 1°. Wok z Rosenberka, hajtman králowstwie Českého; Jan z Janowic, najw. purkrabie Pražský a hajtman téhož králowstwie; Jindřich z Hradce, najw. komorník králowstwie Českého; Puota z Risenberka, najw. sudí králowstwie Českého; Beneš z Weitmile, purkrabie na Karlšteině a mincmeistr na Horách Kutnách, a Albrecht z Leskowce, podkomořie a hajtman králowstwie Českého.


12. březen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Z Vídně (Svornost — koncert slovanský), Autor: X
Z Wídně. ( Swornost — koncert slowanský. ) Swornost bychom marně w žiwotě Slowanů hledali, u nás se nachází jen w slowníku; my jen wíme, že jest to statné jméno ženského pohlawí náležící k třetímu sklonění; neplýtwá se nikde tak se slowy „ sloga “ a „ swornost “, a přece není neswornějšího národu nad nás; jest to stará píseň, ale posud prawdiwá! A jak to stojí se wzájemností? Wídeň prý bude její kolébkau, zde prý se může nejprwé uskutečnit idea wzájemnosti wšeslowanské.... a wšak bohužel posud se wzájemnost a swornost ani mezi ratolestmi wětwe české nenachází! Žeť tomu prawda, toho máme ze starých důkazů práwě jeden před sebau; míním wýbor zdejších slowanských zábaw; w několika nedělích měnil se wýbor nejméně tolikrát, kolikráte španělská konstituce w třiceti letech a to pro samau swornost a wzájemnost!! Což nelze zanechati wšech osobností? Koho se to týká, ať se toho chopí. — Toť má introdukce k spráwě o koncertu slowanském, drženém 6. Března opět w sále u „ Zlaté kytky. “ Stálo sice na lístkách ilirsky a česky: Beseda; powažuji to wšak za pauhau chybu w tisku. Zanechaje wšeho rozmítání o „ důležitosti “ takowýchto zábaw, přikročím hnedky k wlastnímu referatu. Wesměs bylo přednášeno 8 kusůw. Ze třech posawadních slowanských koncertů byl tento zajisté nejzajímawější, zásluha to hlawně slečny Helwigowé a mladého Ferd. Lauba. Slečna Helwigowa krásau a čistotau hlasu, umělostí a zběhlostí we zpěwu, zwláště pak wýborným přednášením a srozumitelným wyslowowáním stala se hwězdau tohoto koncertu. Zpíwala s celau líbezností stříbrohlasu swého: Sekáče od Orebského a národní: Ach není tu není. Žežulinka kuká, Chowejte nic má matičko a Zelená se 84 lauka. Tleskáni přehlučné jí bylo odměnau hojnau. P. Gutmannsthal ji doprowázel. — Slečna H., rozená Česka, bywši dříwe zpěwkyní u zdejšího dworního diwadla, hodlá se na cesty wydat, i těšíme se nadějí, že tak jako Píšek, Mayer a sl. Tonnerowa ( u dworního diwadla Koburgského ) neopomine přispěti k rozšíření zpěwů našich národních, dána jest jí moc zpěwem a osobností swau každého tedy i cizince okauzliti.


27. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Venkov, Titulek: Z Bosina na Křinecku v Boleslavsku 23. kv., Autor: Havlíček, Karel
Z Bosina na Křinecku w Boleslawsku 23. kw. Píše Samuel z Tardy, starší sboru ewang. w okresku Poděbradském a slowa Božího kazatel w Bosíně, posílaje tento list superint. Matěje Kubeše: „ Dwojictihodní páni duchowní pastýřowé ewang. wyznání helwetského! Dwa dni minulého týhodne pobyw w Praze, očitým jsem byl swědkem obětné studentůw tamních činnosti. Pohnutliwý jest to pohled na tyto jinochy chrabré, kterak oni, co horliwí synowé wlasti, wynakládají mladistwé síly swé na to, by se jak w hlawním městě samém, tak i w zemi celé udělením konstituce rozsáté símě swobody, rownosti a míru žádaucně upnauti, wzrůstati a owoce požehnaného časem swým přinášeti mohlo. Owšemť skoro k wíře nepodobné býti se zdá, když o statečném počínání studentů Pražských w Nowinách čteme; počestností ( snad raději úctau? ), obdiwením a srdečným saucitem býwáme wšak jati, pakli se nám podá příležitost, widěti očitě, kterak oni wedle jejich dušewního přičiňowání autlá těla swá těm nejtěžším službám wojenským ochotně podrobují k zachowání obecného pořádku, pokoje a swornosti, ani zdrawí a žiwota nešanujíce. Toto aučastenstwí nad šlechetným studentůw Pražských počínáním dosáhne ale stupně ještě wyššího, když powážíme, že walné jich části, co synům rodičů chudých, prostředků k opatření sobě těch nejnutnějších žiwota potřebností w drahém tom městě často docela zbaweným, při wšem tělesném a dušewním tom namáhání s nedostatkem, hladem a bídau zápasiti jest! ‒ Při takowémto powažowání nuzného stawu mnohých ze studentů Pražských umístí se jistě w každém srdci citedlném a wlasteneckém žádost, pomoci pokudž možná této nesrownalosti osudů s zásluhau a hodností lidskau. Wybízím tedy tímto Wašich Dwojictihodností, byste w prospěch chudých studentů Pražských, ani se práwě dobra wlasti zároweň s měšťany Pražskými tak statečně zaujímají, probuditi hleděli církwí swých k dobročinným peněžitým sbírkám, jež bychom potom P. T. p. měšťanostowi Pražskému k rozdělení mezi nejchudší ze studentů tamních, službu wojenskau konající, odewzdali. Naději se, že toto wybídnutí mé we wšech srdcích žiwého nalezne ohlasu, a následowně že sbírka ta co nejrychleji a nejwydatněji wypadne. Sebrané k tomu cíli příspěwky zaslány buďtež k dálšímu jich odwodu neprostředečně na nížepsaného w čase co jen možná nejkratším; načež potom Nowinami Pražskými weřejně oznámeno býti má, mnoholi w tomto ohledu položila která církew evangelická na oltář wlasti. Dáno we Kšelích, dne 18. kwětna 1848. Matěj Kubeš, superintendent exh. “ Přátelé milí w Kristu ewangelicko-helwetského wyznání po Čechách kdekoliw rozptylení! Když k uším Wašim tento dojde hlas wrchního spráwce sborů našich ewangelických w Čechách ‒ wězte, že se to týká wnitřností wašich ‒ wašich srdcí, pro blaho národa swého a wlastního wašeho položení citedlných! Dokažte, rozmilí Bratři! dokažte i zde swau ochotnost, nawyklau podati obět swaté lásky, a že umíte ceniti zásluhy lidské. Hle, milí přátelé w Pánu! ohlédněte se jen zpět na okamžení do dějin národu našeho a do dějin wašich wlastních! Když onen slowútný, pobožný duchowní pastýř starobratrský Jan Amos Komenský před swými pronásledowníky do Lešna polského utíkati nucený byl ‒ tu překroče hranice země české, padl ještě na kolena swa, políbil ještě jednau hrudu wlasti mu drahé, políbil naposledy tuto drahau naši zem, zalkal duchem a modlil se za blaho budaucí naše, modlil se wřele k Hospodinu, by ten Swrchowaný přece ještě jednau pohlédl okem slitowání swého na národ český, hříchy jeho mu odpustil a uděliti ráčil jemu swobodu ducha, oswětu přeblaženau, by ho zprostil okowů železných. A aj! prosba muže toho slawného přichází k naplnění, wzdechy jeho k nebesům wysílané přízniwě přijati jsau od Pána zástupů. Dobrotiwý král náš a pán nakloniti se ráčil k nám milostiwě, i nám uděluje wolnost a rownost náboženstwí našeho nezáwislau; my také se máme radowati z blahoplodné konstituce české, i nám, prw tak častokráte ukřiwděným, mají blažení onino nastati dnowé! ‒ A aby se to tím snáze mohlo wše státi, docíliti, aby wšude pořádek tím snáze se udržeti a sprawedlnost tím spíše wysluhowána býti mohla, k tomu hlawně i stateční páni studující Pražští napomáhají důrazně a sebe pro tu swatau wěc cele také obětují. Sláwa! ‒ Dokažme ale, milí w Kristu přátelé, dokažme i my, že nejsme newděčni, že podobně i w nás starobratrské ještě bije posud srdce; přinesme něco k občerstwení potřebnému, těm drahým nám ‒ budaucně, dá Bůh ‒ oswíceným hájitelům práw národních když oni po wystálých strastech domů se wracejíce, často snad nadarmo se ohlížejí po občerstwujícím pokrmu a nápoji, jenž by je posilnil k nowým opět obtížnostem! ‒ Doufám silně, že slowo ono drahého nám předstaweného srdečné nebude hlas wolajícího na paušti. S Bohem, přátelé milí! Skládejte doufání swé w Pána zástupů! Maličko jen již, a radowati se budeme wšickni radostí welikau. Modlete se za dobrotiwého, milostiwého krále a pána našeho! Modlete se za wšecky w moci postawené! Modlete se za wšecky přátele dobré blaha země naší! Modlete se za weškeré Slowanstwo! Samuel z Tardy. — — — — — —


5. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Vzájemnost kněhkupectví českého]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. – Wzájemnost kněhkupectwí českého a morawského byla až dotud welmi žalostiwá. Do Brna přišla nějaká kniha z Paříže, ano, co se skutečně stalo, z Nowého Yorku spíše, než z Prahy. Teprw w posledních letech začal činností kněhkupců Brněnských čerstwější obchod mezi Prahau a Brnem, ale zdá se dosawad, že Brněnští kněhkupci obstaráwají zásilky swé do Prahy přes Wídeň!! A w Praze zas čekal jsem sám na objednanau knihu z Brna 1 1/2 léta, a pak – mi nawrátil p. kněhkupec peníze, neboť se za toho 1 1/2 léta přeswědčil, že bych se té knihy bezpochyby w žiwobytí swém nedočkal.


3. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [otisk usnesení], Autor: Havlíček, Karel
– Zaslány nám byly k uweřejnění články zřízení dobrowolnického sboru, který se má w Čechách sestawiti: 1. Dobrowolným společným aučinkowáním má se w Čechách sbor dobrowolných dokonale ošacený a ozbrojený ze tří samostatných práporů pěších a z jednoho práporu ostrostřelců zříditi, a Jeho c. kr. Milosti k libosti postawiti. Pakli by prostředky, jenž se sehnati mají, dowolily, postawí se dalším přijímáním dobrowolníků za ručné wíce mužstwa k doplnění c. k. českého wojska. 2. Wšickni wlastenci se weřejným prowoláním k spoluaučinkowání k tomuto wlasteneckému podniknutí wyzwau. 3. Řečené aučastenstwí státi se může: a ) Wstaupením do sboru dobrowolných, jenž se uspořádati má, neb dostawením osob k službě schopných s oděwem a zbraní, čili bez toho. b ) Přispěním peněz, jenž se jakožto ručné při přijímání dobrowolníků, aneb na ošacení a ozbrojení mužstwa sborowného wynaloží. c ) Poskytnutím šatstwa a zbraně laciné neb zdarma, aneb látek k tomu. 4. Jak mile JCMst tomuto podniknutí přiwolí a prowolání k aučastenstwí se uweřejní, sestaupí w hlawním městě wedaucí wýbor, jehož předseda má býti komandující generál, anebo jeho zastupitel. Tento wedaucí čili hlawní wýbor zawede utwoření filialních wýborů we wšech štacích ku přijímání dobrowolníků, kdežto c. k. wojenský důstojníci, od p. komandujícího k tomu určeni, we wedení wojenských prací se přiaučastnějí. 5. JCMst se poprosí, aby majetnictwí pěších práporů JExc. polnímu maršálowi hraběti Radeckému, a majitelstwí práporu ostrostřelců, polnímu podmaršálowi hraběti Šlikowi udělil, a dowolil, aby tato wojska jména dotčených wůdců nesla. 6. Dále bude o nejwyšší pojištění žádáno, aby, jak mile nynější wáleční staw přestane, sbor dobrowolníků se rozpustil, ti, kdo do něj byli wstaupili, jakož i ti, kdo se k doplnění c. k. českých wojů přijali, propuštěni byli, a aby se oněm, jež by později někdy los k powinowané službě w c. k. armádě trefiti měl, čas dobrowolnické služby od jejich zákonité kapitulace odpočítal; pak 7. aby se také oněm kapitulantům, kteří do práporů obrany zemské wřaděni jsau, swobodné přijmuti do sboru dobrowolníků a do obmyšleného krom toho mužstwa doplňowacího powolilo, a toto dobrowolné wstaupení tak se jim počítalo, jakoby w nynější čas wojny powinnosti swé co obrancowé zemští byli plnili; 8. aby se těmto mužům od zemské obrany a wšem ostatním wyslaužilým kapitulanlům, jenž dobrowolně wstaupí, k lepšímu powzbuzení znamení weteránů udělilo, a aby se dle možnosti na jejich předešlau šarši ohled wzal. 9. Kdo do sboru dobrowolníků aneb k doplnění ostatních českých wojů přijati budau, wstaupí hned po přijmutí do aerarního zaopatření, a budau pak powažowáni za rowné wojsku skutečné armády. 10. Měla-li by se ještě za trwání nynějších wojen a sboru dobrowolnického nowá rekrutýrka wypsati, srazí se mužstwo řečeným spůsobem postawené celé zemi na počtu jejího kontingentů. Jmenowání důstojníků u sboru dobrowolnického zůstane JCMsti zůstaweno. 12. Uniforma sboru dobrow. bude: Pro prápory pěších: Bílý woj. kabát s čerwenými wýložkami a límcemi, swětlomodré pantalony s čerwenými postranými pruhy; ostrostřelci budau míti zelenošediwé wojenské kabáty se zelenými límcemi a wýložkami, zelenošediwé pantalony se zelenými postranými pruhy. Čáky obau sboru budau míti podobu do hůry se poněkud aužící se žlutým štítem pod růží a s českým lwem na něm; ostatek jakož i zbraň bude docela tatéž, kterau má c. k. wojsko toho druhu.


17. březen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Krátké, ale jadrné odpovědi, Titulek: [Odpovědi dopisovatelům], Autor: Havlíček, Karel
Krátké, ale jadrné odpowědi. Ze wšech stran dotírají na nás naši pp. dopisowatelé a spolupracowníci, abychom jim také tak příjemné, potěšitelné, poučné a zároweň zdwořilé krátké odpowědi dáwali, jako to jiné redakce činí: posud sme to wšak nikterak učiniti nechtěli. Když nám ale konečně mnozí tím wyhrožowati počali, že pakli to neučiníme, raději příspěwky swé tam zasílati budou, odkud takowé krátké odpowědi dostáwati naději mají: museli sme se wůli jejich podrobiti a wšak s tou wýmínkou, že již jména jejich a obydlí úplně udáwati budeme, poněwadž se z těch puntíků, jako we Kwětech dělají, přece ještě každý prawého jména dopátrati nemůže. A tak tedy s chutí do toho: Panu Janowi Swobodowi w Nikdicích: Nowela waše nestojí ani za starého čerta; pošlete si pro ní, sic wám ji před dům wyhodíme. Panu Josefowi Müllerowi w Nebylicích: Waše báseň je prawý neřád. Panu Karlowi Wodičkowi w Nenajdowě: Že chcete honorár? Já wám powím! Panu Wáclawu Richtrowi w Nemístném: Po druhé pište dopisy swé na silnějším papíře, aby je aspoň moje paní pod koláče dáti mohla: do tisku se bez toho nehodí. Panu Petrowi Šwandowi w Měsícowě: Článek wáš prozrazuje weliké schopnosti, mnoho pilnosti, a znamenitou zkušenost: když si wšak wšechno jak náleží rozwážíme, nahlížíme, že ste osel. Slečně Anně Milikowské w Nehradě: Písně waše tisknouti nemůžeme, přiloženého wšak krocana s wděčností sme snědli. Panu Pawlu Musilowi w Nenazemsku: Básně waše potřebují mnohé oprawy: ještě si to rozmyslíme, máme-li je přijmouti. Moje paní wás nechá žádat, co u wás platí máslo, as tak 25 liber?


30. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Kapitola IX. Ráno časněji ještě než we městě N. se dělají visity, wyskočila z jednoho domu dáma w kostkowaném swrchním šatu dle nejnowější módy a za ní lokaj w plášti s několika krágly a se zlatau portau na blýsklawém klobauku. Dáma spěchala k stupňům čekajícího u dweří již otewřeného kočáru. Lokaj hned zawřel za dámau dwířka kočáru a chytiw se za řemeny wzadu křikl na kočího: „ Pašoł. “ Dáma uslyšela práwě nejčerstwější nowinku a cítila nesmírný pud, rozšířiti ji hned zas dále. Každau chwílku wykukowala oknem z kočáru, ale s bolestí pozorowala, že posud ještě má přes půl cesty. Každý dům zdál se jí delší než jindá, a bilý kamenný špitál s uzaunkými okny táhnul se tak nesmírně dlauho, že konečně se nemohla zdržet říci: „ Proklatý dům, nemá nikde konce. “ Kočí již dwakrát dostal rozkaz: „ Čerstwěj, čerstwěj, Andruško! ty dnes jedeš nesnesitelně pomalu. “ Konečně dorazili k cíli, kdežto bydlela upřímná přítelkyně přijíždějící dámy. Spisowatel má nesmírné těžkosti, strany toho, jak by měl pojmenowat obě dámy tak, aby se opět na něho nerozhněwaly jako dříwe. Pojmenowat je wymyšlenými jmény je nebezpečno. Jakékoli bys wymyslil jméno, přece se jistě najde w některém kautě našeho cárstwí někdo, weliký nebo malý s takowým jménem, a jistě se rozzlobí na smrt a řekne, že spisowatel naschwál tam přijel potaji proto, aby wšechno wyzwěděl, co on jest, w jakém kožichu chodí, a k jaké Agrafeně Iwanowně dochází a co rád jídá. A jmenuješ-li podle činů a důstojnosti, Bože uchowej, to je tím nebezpečnější. Teď jsau u nás wšechny činy a stawy tak rozdrážděny, že wšechno, cokoli se najde w tištěné knize, zdá se jim býti osobnost: to již musí být zrowna nějak we wětru. Dosti na tom, když se řekne, že jest w jednom městě hlaupý člowěk, to již jest osobnost: najednau wyskočí pán ctihodné postawy a křikne: „ Wždyť jsem já taky člowěk, snad jsem tedy také hlaupý; “ zkrátka hned pochopí, oč se jedná. A proto abychom se wšemu tomu wyhnuli, budeme jmenowat dámu, ku které přijela, tak jak se jmenowala skoro w celém městě, a sice dáma příjemná w každém ohledu. A druhau, totiž tu, která přijela, budeme jmenowati k wůli rozdílu: pauze příjemnau dámau. Jak mile se dowěděla w každém ohledu příjemná dáma o příjezdu dámy pauze příjemné, hned běžela do předpokoje. Tam se popadly za ruce, políbily se a wykřikly, jako wykřikují institutky potkawší se brzy po wystaupení z ústawu, pokud ještě maminky jim newyswětlily, že otec jedné jest chudší a nižší w činu než druhé. Políbení stalo se hodně nahlas, tak že se daly psíčky do štěkotu, za co byly šwihnuty šátkem, načež obě dámy odešly do hostinského pokoje. „ Tuhle, tuhle! do tohoto kautku, “ prawila domácí paní usazujíc swého hosta na diwaně. „ Tak, tak, a tuhle máte podušku, “ při čem ji cpala za záda podušku, na nížto byl wyšit wlnau rytíř takowým způsobem, jako se wždycky wyšíwají na kanawě: nos byl jako schody a pysky do čtyr uhlů. „ A jak jsem ráda, že jste... Slyším, že někdo přijel, a myslím si, kdo by to mohl být tak časně. Paraša powídala: vicegubernátorka, a já jí prawím: nu wida, trauba zase přijela zlobit, a již jsem chtěla říci, že nejsem doma. “ Náwstěwnice chtěla již přistaupit k wěci samé a sdělit nowinku, ale wykřiknutí dámy w každém ohledu příjemné najednau dalo rozmluwě zcela jiný směr. „ Jaký příjemný mustříček! “ prawila podíwajíc se na šaty pauze příjemné paní. „ Ano, welmi weselý. Praskowii Fedorowně se ale zdá, žeby měly být kostky trochu menší a punktíčky aby nebyly skořicowé, nýbrž modré. Ale sestře jsem poslala štofíček: to je takowé kauzlo, že se dokonce nedá wyjádřit slowy, jen si pomyslite: štráfečky úzaunké, úzauninké, jak jenom si je může předstawit lidská fantasie, pole modré, a přes štráfky samé očička a pazaurky, očička a pazaurky, očička a pazaurky... Zkrátka ku podiwu. Může se směle říci, že ještě nic podobného nebylo na swětě. “ „ Moje zlatá, to je křiklawé! “ „ A ne, není křiklawé! “ „ Ach, křiklawé! “ Musíme podotknaut, že dáma w každém ohledu příjemná byla poněkud materialistka a měla náklonnost k záporu a pochybnostem a mnohým w žiwotě pohrdala. Tu ale pauze příjemná dáma se wyjádřila, že to dokonce není křiklawé a wykřikla.... „ Ano, musím wám říci: obruby se již nenosí! “ „ Co že nenosí! “ „ Místo nich krajky! “ „ Ach to není hezké, krajky! “ „ Krajky, samé krajky: límeček z krajků, na rukáwech krajky, náramky z krajků, dole krajky, wšude krajky. “ „ To není hezké, Sofie Iwanowno, samé krajky! “ „ Welmi hezké, Anno Grigorěwno, ku podiwu: šije se to dwojím šwem a powrchu... Ale to se teprwa podiwíte, to teprwa řeknete, že... No tak se podiwte: pomyslete si, žiwoty se teď nosí ještě delší, napřed špice, a prostřední díl nemá ani žádného konce: spodek se sbírá kolem do kola jako za starodáwna a wzadu se také ještě podkládá wata! “ „ No to je přece wěru... “ prawila dáma příjemná w každém ohledu a pohnula hlawau důstojně. „ Ano, to je už wěru... “ odpowěděla pauze příjemná dáma. „ Dělejte si co chcete, ale já bych za žádnau cenu pro to nebyla! “ „ Já také ne... wěru jak by si bylo možná pomyslit, kam až přijde ta móda... to již je wěru přes příliš! Wyžádala jsem si od sestry mustr naschwál pro zasmání; moje Melanie to začala šít. “ „ Tak snad máte mustr? “ wykřikla dáma příjemná w každém ohledu s patrným pohnutím srdce. „ Owšem sestra ho přiwezla! “ „ Dušičko moje, dejte mi ho pro wšechny swaté! “ „ Ach! dala jsem již slowo Praskowii Fedorowně. Snad až potom. “ „ Kdož pak by to nosil po Praskowii Fedorowně? To by již bylo tuze diwno od wás, kdybyste cizím dala přednost před swými. “ „ Ale wždyť ona je také moje sestřenice! “ „ Je waše sestřenice, ale Bůh wí jaká: z mužské strany... Ne, Sofie Iwanowno, ani slyšet o tom nechci, to by bylo zrowna, jako byste mi chtěla udělat hanbu... snad jsem wás již promrzela... snad chcete se mnau ukončit wšechnu známost... “ Ubohá Sofie Iwanowna newěděla si pomoci, sama cítila, mezi jaké silné ohně se postawila. Wida to jsem se krásně pochlubila! Ráda by si byla jehlemi rozpíchala za to hlaupý jazyk. 770 „ Nu a což pak s naším holaubkem? “ řekla zatím dáma příjemná w každém ohledu. „ Ach! Bože můj! což tak sedím před wámi; to je hezké! Wíte-li pak, Anna Grigorěwno, proč jsem k wám přijela? “ Tu se jí ucpalo dýchání, slowa jako jestřábi chtěla se pustit jedno za druhým, a jenom nečlowěckost její upřímné přítelkyně mohla ji w tomto stawu ještě něčím jiným zadržowat. „ Wychwalujte a wynášejte si ho jak chcete “ – prawila tato s prudkostí wíce než obyčejnau – „ ale já prawím zrowna a jemu do očí to řeknu, že je oškliwý člowěk, oškliwý, oškliwý, oškliwý. “ „ Ale jenom poslauchejte, co wám chci sdělit... “ „ Roznesli powěst, že je hezký, ale není dokonce hezký, dokonce není hezký, a nos má... docela nepříjemný nos! “ „ Ale jen dowolte, tak jenom dowolte, abych wám... dušičko Anno Grigorěwno, nechte mne wyprawowat! Wždyť je to historie, rozumíte-li: historie, skonapel istoár – “ prawila náwštěwnice s obličejem skoro zaufalým a prosebným hlasem. Nebude snad na škodu podotknaut, že se do rozmluwy těchto dám přimíchalo mnoho cizozemských slow a někdy i celé dlauhé francauské fráze. Ale ačkoli jest spisowatel této powěsti naplněn úctau k spasitelnému prospěchu, který přináší francauský jazyk Rusku, ačkoli jest naplněn úctau k chwalitebnému obyčeji našich wyšších stawů, kteří jím mluwí celý den owšem jen z hluboké lásky k wlasti: ale přece se nemůže nikterak odhodlat wmísiti nějakau cizozemskau sadu do této swé ruské powěsti. A tedy budeme pokračowat po rusku. „ A jaká pak historie? “ „ Ach! moje drahá Anno Grigorěwno, kdybyste si jen mohla předstawit ten staw, we kterém jsem byla, pomyslite si jen: přijde ke mně dnes protopopowá, protopopowá, otce Kyrila žena, a co byste myslila: náš tichaunký, náš host, to je, ach... “ „ Což, snad nedělal také ještě protopopowé kuru? “ „ Ach! Anno Grigorěwno, kdyby to jen byla kura, to by nebylo ještě nic: jen poslechněte, co mi wyprawowala protopopowá: přijela prý k ní poměštice Korobočka, celá postrašená a bledá jako smrt, a wyprawowala, co wyprawowala, jenom poslechněte.. celý roman: najednau w prawau půlnoc, když už wšechno spalo w celém domě, začne na wrata tlukot nejwětší, jaký si jen možná pomyslit; křičí se: otewřete, otewřete, sic se wywrátí wrata!... co tomu říkáte? Jaký pak to je potom holaubek? “ „ Nu a což Korobočka? je snad mladá a hezká? “ „ I ne, babička! “ „ Ach! zázraky! Tedy se chytil báby. Nu to mají naše dámy hezký wkus, to se měly do koho zamilowat. “ „ Ale ne, Anno Grigorěwno, to je něco docela jiného, než wy si myslíte. Jenom si předstawte to, že přišel ozbrojený od hlawy až k patě jako Rinaldo Rinaldini a nutil: prodejte prý wšechny duše, které umřely. Korobočka odpowídá welmi s rezónem, nemohu je, prála, prodat, protože umřely. Ne, prawí on, ony nejsau mrtwé, to je má wěc, prawí, wěděl, jsau-li mrtwé nebo nejsau, nejsau mrtwé, křičí, nejsau mrtwé, zkrátka nadělal tam hrozného skandalozu: celá wes se sběhla, děti plakaly, wšechno křičelo, nikdo nikomu nerozuměl, nu zrowna orrér, orrér, orrér!... Ani si nemůžete pomyslit, Anno Grigorěwno, jak jsem se polekala, když mi to wšechno wyprawowala. Zlatá paní – prawila mi Maška, podíwejte se do zrcadla, jak jste bledá. Nic do zrcadla, dím já, ale musím jet k Anně Grigorěwně. W tu minutu dala jsem zapřáhnaut: kočí Andruška ptá se, kam má jet, a já jsem ani nemohla promluwit, díwám se mu jenom do očí jako slaup; myslím si, že si myslil, že jsem se zbláznila. Ach! Anno Grigorěwno, kdybyste si jenom mohla pomyslit, jak jsem se polekala. “ „ To wšak je přece diwná wěc “ – prawila w každém ohledu příjemná dáma – „ co by to mohlo být s těmi mrtwými dušemi? Přiznáwám se, že tomu také nemohu rozumět. To již po druhé pořád slyším o těch mrtwých duších: a muž můj ještě powídal, že Nozdrow lže: ale něco na tom přece tedy musí být. “ „ Ale jenom si pomyslete Anno Grigorěwno, jaký byl můj staw, když jsem to slyšela. A teď ještě, říká Korobočka, já newím, prawí, co si teď počít. Dal mně, prawí, podepsat nějaký falešný spis, hodil 15 rublů asignatů, já, prawí, nezkušená, opuštěná wdowa, newím co si počít... To je kausek! Ale jen kdybyste si mohla aspoň trochu předstawit, jak jsem se polekala. “ „ Ale mluwte si co chcete, tu nejsau mrtwé duše, tu je za tím něco jiného. “ „ Já také myslím, “ prawila ne bez podiwení pauze příjemná dáma, a ucítila hned silnau chuť dowěděti se, co by w tom mohlo být jiného. A po nějaké přestáwce prawila: „ A což myslíte, žeby za tím mohlo být? “ „ Nu, a co wy myslíte? “ „ Co já myslím?... Přiznáwám se, že jsem celá pryč. “ „ No přece, já bych tuze ráda wěděla, kterak wy o tom smýšlíte! “ Ale příjemná dáma dokonce newěděla nic. Ona se jen uměla polekat, ale aby sestawila nějaký pochopitelný plán, k tomu nebyla dokonce, a proto měla wíce než každá jiná zapotřebí něžného přátelstwí a porad. „ Nu, tedy poslechněte, co to jest, ty mrtwé duše, “ prawila dáma w každém ohledu příjemná, a náwštěwnice se při těchto slowech celá proměnila w poslauchání: úška její se zdwihla sama od sebe, ona se pozwedla skoro ani nesedíc na diwaně. „ Mrtwé duše... “ prawila w každém ohledu příjemná dáma. „ Co, co? “ „ Mrtwé duše... “ „ Ach! mluwte pro Boha! “ „ To je jen tak wymyšleno na foch, ale jedná se o něco jiného: on chce unésti gubernátorowu dceru. “ Toto ukončení bylo skutečně neočekáwané a w každém ohledu neobyčejné. Příjemná dáma uslyšewši to, zrowna jen zkameněla, zbledla, zbledla jako smrt a polekala se oprawdu beze wšech žertů. „ Ach Bože můj! “ – křiknula, zalomiwši ruce – „ něco takowého bych si byla nikdy nepomyslila. “ „ A já zas, jak jenom jste otewřela ústa, hned jsem porozuměla, oč se tu jedná, “ odpowěděla dáma příjemná w každém ohledu. „ Nu, ale jaké pak je potom Anno Grigorěwno, institutní wychowání? wida tu newinnost! “ „ O newinnost! Wždyť jsem ji slyšela mluwit takowé řeči, že bych se wěru musela při nich zajíknaut. “ „ Wíte Anno Grigorěwno, wždyť to zrowna řeže do srdce, když se widí, jak již jest rozšířená nemrawnost! “ „ A mužští jsau po ní celí pryč. Ale já wěru na ní nic nenacházím.... Titěrná až hrůza! “ „ Ach moje zlatá Anno Grigorěwno, wždyť je jako socha, a kdyby alespoň w obličeji měla nějaký wýznam! “ „ Ach, jaká titěrná! ach jaká titěrná! Bože jaká titěrná! Kdo ji to naučil, newím; ale ještě neznám žádnau takowau. “ „ Dušičko! prawá socha a bledá jako smrt! “ „ Ach, nemluwte to Sofie Iwanowno! Čerwení se až hanba. “ „ Ale pro Boha wás prosím Anno Grigorěwno, wždyť je křída, pauhá křída. “ „ Moje zlatá, já jsem seděla wedle ni: ruměnec tlustý na prst a odlupuje se jako malta. To ji matka naučila, sama je koketka, a dcera ještě přestuduje matku. “ „ Ale dowolte, uložte si sama přísahu jakau chcete, chci dát hned swé děti, muže, celé jmění, jestli má třeba jenom kapičku, třeba částičku, třeba jen stín nějakého ruměnce. “ „ Ach, co to mluwíte Sofie Iwanowno! “ prawila dáma příjemná w každém ohledu a spleskla ruce. „ Ach, jaká wy jste Anno Grigorěwno! já na wás hledím s podiwením! “ prawila příjemná dáma a spleskla taky ruce. Ale bude se snad čtenáří zdáti podiwné, že obě dámy se spolu nesrownáwaly strany toho, co obě widěly a w jednn dobu. To jsau ale již mnohé wěci na swětě, které mají tuto přepodiwnau wlastnost: když se na ně podíwá jedna dáma, jsau docela bilé, a podíwá-li se druhá jsau zas čerwené, čerwené jako malina. „ Nu, ještě jeden důkaz, že je bledá “ – pokračowala příjemná dáma – „ pamatuju se, jako by to bylo teď, jak sedím wedle Manilowa a prawím jemu: Podíwejte se, jaká je bledá! Wěru zapotřebí jest býti tak wrtohlawým jako jsau naši pánowé, aby ji mohli welebit. A náš holaubek! Nemůžete si pomyslit Anno Grigorěwno, do jakého stupně se mi zdál protiwný. “ „ Ano, awšak se přece našly některé dámy, které k němu nebyly bez citu. “ „ Já, Anno Grigorěwno? To přece nemůžete nikdy říci, nikdy, nikdy! “ „ Já nemluwím o wás, jako by snad kromě wás nebyl žádný na swětě. “ „ Nikdy, nikdy Anno Grigorěwno! Dowolte, abych podotknula, že já sama sebe welmi dobře znám: ale snad byly to některé jiné dámy, které hrají rolli nepřístupných. “ „ Odpusťte Sofie Iwanowno! Dowolte, abych wám řekla, že já podobné škandálnosti nemám nikdy w obyčeji. Někdo jiný snad ano, ale já ne, dowolte, abych wám to podotknula. “ „ Proč pak jste uražena? wždyť tam byly také jiné dámy, ba byly i takowé, které prwní zajmuly stolici u dwéří, aby seděly blíž u něho. “ No, po takowých slowech, pronešených od příjemné dámy, newyhnutelně musela již následowat bauřka: ale k nejwětšímu podiwení obě dámy hned utichly a nic nenásledowalo. W každém ohledu příjemná dáma si wzpomněla, že mustr ještě není w jejích rukau, a pauze příjemná dáma zase pozorowala, že se ještě nedowěděla wšechny podrobnosti strany wynálezu udělaného od swé upřímné přítelkyně učiněného, a proto brzy následowal mír. „ Já jenom nemohu pochopit to “ – prawila příjemná dáma – „ jak se mohl Čičikow, jsa zde jenom hostem, odwážit na takowý smělý pasáž. Nemůže být, aby neměl nějakých spojenců. “ „ A myslíte že nemá? “ „ A co myslíte, kdo by mu mohl pomáhat? “ „ Nu třeba Nozdrow. “ „ Snad že ne Nozdrow? “ „ A co? k tomu on bude ještě příhodný. Wíte, že chtěl swého wlastního otce prodat aneb dokonce prohrát w karty! “ „ Ach Bože můj! jaké interessantní nowinky se od wás dowídám! To bych si byla nikdy nepomyslila, že je Nozdrow zapleten do této historie. “ „ A já jsem to wždycky myslila. “ „ Jak by si člowěk mohl jen pomyslit, co se wšechno přihodí na tomto swětě! jak si to bylo možná jen we snu myslit, když k nám přijel Čičikow do města, že wywede takowý marš. Ach Anno Grigorěwno, kdybyste jenom wěděla, jak jsem polekaná!... “ Příjemná dáma by byla welmi ráda zwěděla další podrobnosti strany usnešení, to jest w kolik hodin atd. ale w každém ohledu příjemná dáma wyjádřila se, že to newí. Ona neuměla lhát: domýšlet se něčeho, to jest jiná wěc, a to jen w takowém pádu, když se domýšlení zakládalo na wnitřním přeswědčení: když ale byla jednau wnitřně přeswědčena, pak již mohla za sebe stát, a aby se byl jen pokusil některý bulldog-advokát, chlubící se darem přemáhat cizí smýšlení, aby se jen pokusil něco s ní začít, poznal by brzy co to jest, wnitřní přeswědčení. ( Pokračowání. )


13. leden 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [O gramatice a divadle], Autor: Havlíček, Karel
Žihadlo. P. T. Pánům hercům českého diwadla, kteří bez pochyby newědí, že je weliká potřeba, aby umělec dramatický také uměl gramatiku místo domluwenky k nowému roku posíláme následující oznámení: K wědomosti slouží, že J. Pospíšil bohatě nadaný sklad wšelikých lahůdek, kterýmiž se pokažený jazyk naprawiti dá, w nowých alejích pod čísl. 116. otewřel: nalézá se tam ypsilony nadíwaná paštika pro stáří sice již trochu nejedlá ale přece ještě wýborná, je zde nakládané owoce w munduru, je též omeletta zwláštního spůsobu, kteráž se jen při oharkách strojíti dá; je tu oprawdiwý bigoš hultajský dwěma sekáči sekaný a wýbornou garniturou opatřený, je zde budding du chevalier w němž je zawařeno weliké jméno, a k tomu příkus dle nowého receptu Cyrila II., jemuž nowě nalezené hieroglify welmi pikantní chuť dodáwají; je zde také nowý nákyp s prosodickým líhem, kterýž po dwojím přetažení takowé dobroty nabyl, že požíwající ani malého trošku špinawé přichuti na něm nepozná. Je to čírá prawda milí krajané: „ Chytrost nejsou žádné čary! “ – Konečně je tu ragout des pirates – potrawa zwláště zážiwná, k nížto mají mnozí welkou inklinaci snad proto, že při ní, jak se prawí, deklinace zmizela. Jsou tu i jiné wýborné lahůdky, kteréž pro dobré zažití jako dessert posloužiti mohou. — Páni herci mají sice to zwláštní štěstí, že kdykoli se jejich jazyk prohřeší, tím ne jejich ale náš žaludek se pokazí, nicméně se do nich tolik lásky k blížnímu nadějeme, že k wůli naším žaludkům malé nepohodlí podniknou. X.


8. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Slovan a Čech, Autor: Havlíček, Karel
Slowan a Čech. ( Pokračowání. ) Tu sme tedy widěli tři weliké národy Slowanského wýchodu, z kterých každý ostatní dwa welmi nenáwidí; a také sprawedliwou příčinu nenáwisti má. O bratrstwě zde nemůže být rozumným spůsobem žádná řeč. Nic méně jako na wzdor přece i u těchto národů myšlénka Wšeslowanstwí průchodu ba obliby našla. Zdálo by se, že to proti mně swědčí: zatím ale práwě ten spůsob w jakém Poláci i Rusowé Wšeslowanstwí rozuměli a přijali, dokáže to zas nejwíce, že nezasluhují naší sympathie. Rusowé ( nemluwím zde o wládě, proto že já smýšlení wlády ruské wěděti nemohu ), chopili se idei Wšeslowanstwa jak říkáme zuby nechty. W celém swětě, zwlášť ale w Ewropě jsou Rusowé buď nenáwiděni neb opowrženi ( a to skoro na pořád z dobrých příčin ): bylo jim tedy diwno ale nad míru příjemno nalézti přece někde na západě přátele. I spřátelili se hned, a sbratřili s námi i s Iliry, powažujíce se wšak potají za starší bratry, za poručníky naše. Ruští panslawisté totiž dle swého pošetilého smýšlení i o nás i o Ilirech se domníwají že bychom rádi pod jejich wládou stáli!! a pewně jsou přeswědčeni, že jednou wšechny slowanské země w moci swé míti budou!!! Těší se již, jaká jim porostou w Dalmatsku wína. Tito pánowé počínají wšude místo ruský říkati a psáti slowanský, aby pak místo slowanský zas také ruský říci mohli. Sám osobně sem se na Slowensku dowěděl a přeswědčil, že dwa ruští profesoři B. a S. cestujíce Slowenskem Slowáky popichowali, aby se od nás Čechů w literatuře odtrhli a samostatnou literaturu založili, dokazujíce Slowákům, že jejich jazyk jest mnohem lepší a slowanštější než český, že se každý kmen slowanský samostatně wywinouti má atd. To arci wšechno jen z bratrské slowanske lásky, a ne snad dle zásady: divide et impera. – Také sem se dowěděl krásnou anekdotu w Moskwě o 10.000 rublů ( asi 12.000 zl. w. č. ) kterými Rusowé ( priwátní lidé ) dowésti chtěli, aby latinští Ilirowé přijali w literatuře cyrilskou abecedu. Wšechno jen z lásky bratrské, bez ohledů! A roku 1806 wyšla w Petrohradě brošurka „ Píseň o wyswobození Srbska “, w které se Alexandr I. jmenuje Welikým Slowanským cárem, a která se končí tím „ že celá Rusko-Slowanská síla jde wyswobodit wšechny sestry swé od tyranstwa. “ We zwláštním poznamenání prawí se tam: „ Sestry tyto jsou: 82 Polsko, Prusko, Mišeň Saská, Slézsko, Uhry, Čechy, Štýrsko, Ilirie čili Tirol ( sic ) Benátky, Korošsko ( Karinthia ), Dalmatie, Dubrawník, Černahora, Albanie, nowá Alaunie, Epirotie čili Malá Rus (!! ), Bosna, Bulharsko, Sedmihradsko, Multany, Walašsko, stará ruská Halič, a slowem wšechna plemena a národy Slowanského půwodu. “ Nemůže se říci, že by zde byl, který slowanský národ wynechán, není-li několik nowých přimyšleno a přislowaněno!! Nemohu zde obšírně wšechno wypisowati a na swědectwí uwáděti, co sem w Rusích o Slowanstwu mluwiti slyšel a wyrozuměl: doswědčiti wšak mohu, že Rusowé s ostatními Slowany nikoli bratrsky, nýbrž nepoctiwě a soběcky smýšlejí. Jak směšno, jak neprakticky bylo by tedy s tajným nepřítelem swým, který rouchem bratrským chtiwost swou jen zakrýwá, bratrowati se!! Přiznáwám se, že mi Maďaři co zjewní nepřátelé Čechů i Ilirů jsou milejší, než Rusowé, kteří s Jidášským políbením přicházejí – nás wstrčit do kapsy. Čechowé jsme, a Čechowé zůstati hodláme na wždy, a nechceme se státi ani Němci, ani Maďary, ani Rusy, a proto buďme k Rusům chladni, nechcemeli je dokonce nenáwiděti. Ale práwě tak chladni buďme i k Polákům. Poláci jsou také Rusowé, jenom že se swázanýma rukama. Powědomo, že dříwe Poláci o Slowanstu pranic wěděti nechtěli, nazýwajíce ho Rusismem, teprwa když demokrati a emigranti polští we Francouzích na šťastnou tu myšlénku přišli, že by snad ostatní Slowané také s Poláky zároweň lehkomyslné rewoluce wywáděti, a tudy jim w jejich špatně wypočtených plánech posloužiti mohli: tu teprwa počali se s námi bratrowat, a již si we swé lehké sanguinické mysli předstawowali, jak budou oni hegemonii wést mezi západními liberálními Slowany, jak budou oni naši wůdcowé, jak my se za ně budem s každým bíti, koho oni nenáwidí! Blázni byli, kordy měli! – My zatím ale máme chladnější krew a lepší rozum. Byl také jeden Polák ( nebudeme ho jmenowati ), který jen proto do Čech hojnost knih polských posílal, poněwadž mysil, že se časem swým popolštíme!! Znamenité jest konečně i to, že Rusowé i Poláci jedni druhé wzájemně z počtu Slowanů wylučují: Ruští učení dokazowali o Polácích že jsou neslowanského plemene Sarmatského ( a po tichu řečeno, polská šlechta sama tak smýšlela, držíc swou krew za něco lepšího, než je slowanská a rusínská – selská ), a Poláci zas dokazowali o Rusích, že jsou Mongolského půwodu. ( Dokončení. )


1. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Zpráva], Titulek: [Zpráva o ustanovení sekcí slovanského sjezdu], Autor: Havlíček, Karel
* * * Wčera se ustanowowaly celý den sekce sjezdu slowanského w Národním Museum, wolily sobě ustanowené hodnosti a auřady. Dnes ráno w 11 hodin počne se již w sekcích jednati. Počet aučastníků jest dosti welký, jak později oznámíme. Odpoledne asi okolo 5. hodiny ustanoweno jest tažení na ostrow Žofínský; hlawní slawné otewření sjezdu bude ale teprwa dne 2ho. Téhož dne budau také přítomni zde duchowní srbští a maloruští slawiti slowanské služby Boží, jmenowitě p. protopresbyter Nowosadský Stanatović; o čem bližší zpráwu budaucně podáme.


14. prosinec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [satirický vtip], Autor: Havlíček, Karel
* – * Otázka. Proč se mnohá paní nedá změnit? Odpowěď. Dle gramatiky. Ona wí, že w každém pádu přece paní zůstane. Jinák by bylo, kdyby bylo dowoleno míti wíce paní; neb w množném počtu se i paní uchylují.


26. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: Poslancové na sněmu říšském, Autor: Havlíček, Karel
Poslancowé na sněmu říšském. Zde podáwáme wýkaz wšech poslanců, jejich staw, pak místo, které we sněmu zaujímají. Rytinka, wyobrazující celau sněmownu, na kterau se tato čísla wztahují, bude později přidána. Ministerstwo: Felix kníže z Schwarzenberka, president ministerní raddy, ministr záležitostí zahraničních a domu císařského. a. František hrabě Stadion, ministr záležitostí domácích a weřejného wyučowání. b. Alexander Bach, ministr sprawedlnosti. c. Filip baron Krauss, ministr financí. e. František baron Cordon, generálmajor, ministr wálky. d. Rytíř Bruck, ministr obchodu a staweb weřejných. f. Ferdinand šlechtic z Thinnfeldu, ministr orby a hornictwí. g. František baron Kulmer, ministr bez portefeullu. President sněmu: František Smolka, poslanec polský. Zapisowatelé: 1. Ignác Štreit, poslanec morawský. 2. Lukáš z Cwikle, posl. tyrolský. 3. Karel Ulepić, posl. ilirský. 4. Eduard baron Cavalcabo, posl. štýrský. 5. Karel Wiser, posl. horno-rakauský. 6. Karel hrabě Gleisbach, posl. štýrský. Poslanci. Z Čech. ( 90 poslanců. ) Bek Antonín, doktor práw w Třeboni, prawice 13. Jméno místní znamená okres, w kterém poslanec jest wolen; p. znamená, že sedí na Prawici, l., že na Lewici; číslo přidané znamená místo, na kterém sedí. Písmena u ministrů znamená též místo, kde který ministr sedí. Binninger Josef, radda magistrátní w Dolních Kralowicích, p. 73. Borrosch Aloys, kněhkupec w Praze ( IV. okres ), lewice 108. Brauner František, doktor práw w Přešticích, p. 53. Deym Wojtěch, w Bydžowě. Dotzauer Adolf, lékárník w Heinesgrünu, l. 147. Dušek František, purkmistr w Táboře, p. 34. Eckl Ondřej, advokát z Bezdružic, l. 6. Fleischer Wáclaw, dokt. lékařstwí w Šluknowě, p. 75. Forster Ferdinand, krimin. aktuár w Chebu, l. 168. Frost Wáclaw, kněz w Bilé Wodě, p. 49. Geissler Jiří, majitel hospodářstwí w Žamberku, p. 89. Haimerl Frant., professor w Loktu, l. 44. Hašek Frant., majitel hospodářstwí w Budějowicích, p. 143. Hauschild Ignác, doktor práw we Wysokém Mýtě, p. 63. Hawelka Matěj, radda magistrátní w Čáslawi, p. 36. Hawlíček Frant., kandidát práw w Nowé Kdyni, p. 2. Helfert Jos., doktor práw, podsekr. w minist. wyučowání, w Tachowě, p. 45. Huscher Jiří, majitel přástewny, w Chebu, l. 3. Jelen Aloys, registrant při gubern. archivu we Wlašimi, p. 60 a. Jonák Eberhard, doktor práw w Brandýse, p. 80. Kaim Jan, majitel hospodářstwí w Krumlowě, l. 50. Kaubek Jan, professor w Písku, p. 22. Kaulich Wáclaw, obchodník w Braunowě, p. 76. Klaudy Karel, doktor práw, w Kutné Hoře, p. 46. Král Josef, dokt. lék. w Rakowníku, p. 26. Kratochwil Jan, kněz w Březnici, p. 58. Kromer Fedor, auskultant při saudu zemském, w Kamenici, l. 145. Kučera Antonín, radda magistrátní w Příbrami, p. 72. Leberl Josef, majitel hospodářstwí, w Ronšperku l. 49. Lhota Jan, radda magistrátní w Hořicích, p. 51. Löhner Ludwík, šlechtic, dokt. lék., w Žatči, l. 35. Loos Josef, konsistorní radda w Kauřímě, p. 28. Mokrý Antonín, měšťan we Wodňanech, p. 52. Mucha Jan, kasír krajský w Klatowech, p. 20. Nadler Frant., doktor lék. w Kadani, l. 167. Nebeský Wáclaw, redaktor, w Nowých Benátkách, p 33. Neuberk Jan, rytíř, přivátník w Berauně, p. 32. Palacký Frant., historiograf zemský w městě Praze, p. 31. Paul Ignác, sekretář při spořitelně w Jabloni, l. 31. Páwek Ignác, dokt. práw w Landškrauně, p. 146. Pinkas Adolf, advokát w městě Praze, p. 30. Plaček Frant., krajský sekretář w Chrudimi, p. 24. Pokorný Eduard, úředník při spořitelně w Mostě, p. 147. Poláček Wilím, dokt. práw w Jablonci, l. mezi 33 a 34. Presl Jan. professor w Nowém Kníně, p. 15. Přibil Antonín, wrchní a práwní w Benešowě, p. 29. Pulpán Wáclaw, majitel hospodářstwí w Pardubicích, p. 100. Reichert Jiří, rolník w Hradci Králowé, p. 101. Reichl-Fickl Josef, majitel hospodářstwí w Teplicích, l. 169. Reiss Frant., dokt. lék., w Trutnowě, l. 43. Richter Frant., advokát w České Lípě, l. 41. Rieger Frant., doktor práw w Železném Brodě, p. 69. Riegl Jan, professor w Potšteině, p. 136. Robl Antonín, mlynář w Budějowicích, p. 50. Rozsypal Jan, kněz we Wimberku, p. 35 - Sadil Libor, pens. wrchní w Brodě Německém, p. 23. Sidon Jan, katecheta gymnas. w Jičíně, p. 99. Sieber Ignác, advokát w Jachimowě, l. 76. Staněk Wáclaw, dokt. lék. w Zlonicích, p. 25. Strádal Augustín, dokt. práw w Libenawě, l. 77. Šantl Jan, justiciár w Chlumci, p. 17. Šediwý Leopold, majitel hospodářstwí w Řičanech, p. 79. Šembera Vincenc, justiciár w Pelhřímowě, p. 27. Scherl Felix, komorní rada w Sušicích, p. 41. Schönhansl Jos., poštowský w Horažďowicích, p. 78. Schopf Wáclaw, auditor w Žluticích, l. 126. Schütz, práwní w Jindřichowu Hradci. Schützenberger Jos., lékárník w Kaplici, p. 132. Škoda Frant., dokt. lék. w Plzni, p. 60. Štamm Ferd., dokt. práw w Lowosicích, l. 166. Štark Antonín, šlechtic, majitel statku we Stříbře, l. 42. Štiebitz Karel, adjunkt při saudu w Plasích, p. 16. Štrobach Antonín, c. k. appellační rada w městě Praze, president. Thiemann Fridrich, wrchní a práwní w Rumburku, l. 75. Tomek Wáclaw, spisowatel w Opočně, p. 57. Tomíček Karel, dokt. práw w Jilemnici, p. 19. Trojan Aloys, doktor práw we Welwařích, p. 18. Tyl Kajetan, spisowatel w Unhoští, p. 59. Uchatzy Karel, wrchní we Fridlantě, l. 153. Umlauft Jan, úředník, w Litoměřicích, l. 22. Watzel Frant., purkmistr, we Wrchlabí, l. 78. Wěženský Jan, řezník w Mladé Wošici, p. 54. Wěžnický Konrád, purkmistr w Náchodě, p. 54. Wocel Erasim, spisowatel w Poličce, p. 47. Zimmer Karel, dokt. lék. w Děčíně, l. mezi 64 a 65. 4 poslancowé schází, totiž z okresu Humpoleckého, Boleslawského, Libereckého a Litomyšlského Z Morawy a Slezska. ( 48 poslanců. ) a ) Z Morawy. Bebar Jan, majitel hospodářstwí z Rejce, p. 115. Beck Josef, doktor práw z Telče, p. mezi 78 a 79. Bittner Jan, doktor w lékařstwí ze Záhřebu, l. 4. Boese Ferdinand, rychtář a majitel gruntu w Hradisku, p. 14. Brázdil Viktor, abs. práwník w Holešowě, p. 108. Demel Josef, abs. práwník z Prostějowa, p. 3. Dwořák Jan, majitel hospod. w Kunstátě, l. 178. Feifalík Jan, magistrátní radda w Brně, we Šternberku, l. 38. Francl František, měšťan w Krumlowě, p. 37. Ganzwohl František, doktor práw w Budčowicích, p. 135. Holzknecht Ignác, měšťan w Mikulowě, l. 140. Hönig Jan, professor we Wídni, w Usowě, l. 30. Hübner Antonín, m. sl. gubern. sekretář we Znojmě, p. 39. Kowář Dominik, měšťan a kupec w Kořími, p. 77. Kučera Josef, hospodský we Welké Mezříči, l. 57. Mayer Kajetan, advokát w městě Brně, l. 37. Musil Frant., radní protokol. při m. sl. zemském saudu w Pawlowicích, l. 144. Nezweda Josef, abs. práwník w Mor. Budějowicích, p. 134. Ohéral Jan, redaktor w Kroměříži, p. 1. Praschak Aloys, doktor práw w Uh. Hardišti, p. 107. Procházka Wáclaw, řezník w Nowém Městě l. 117. Rahn Antonín, majitel kamenouhelných dolů w Reihradě, l. 40. Reimershofer Jan, kupec we Wyzowicích, l. 100. Richter Karel, advokát na panstwí Jihlawském, p. 38. Robert Florentin, majitel fabriky na cukr w městě Brně, p. 133. Ryl Jos., dokt. filos. a práw w Kyjowě, p. 111. Schuster Wilím, syndikus w Příboru, p. 11. Selinger Engelbert, prof. we Wídni, w městě Šternberku, l. 10. Sitka Jakub, advokát w městě Jihlawě, l. 39. Štáfa František, wýměnkář w Konici, l. 118. Streit Ignác, magistr. radda w Jihlawě, w Rudě, zapisowatel 1. Szabel Baltasar, obchodník w městě Holomauci, l. 46. Telčík Jindřich, zákupní rychtář we Fulneku, p. 116. Wagner Karel, fabrikant pláten w Unčowě, l. 136. Weigl Antonín, zákupní rychtář w Mor. Třebowé, l. 119. Wítek Martin, majitel hospodářstwí w Uh. Brodě, p. 110. Zapletal Jan, majitel hospodářstwí w Hranicích, p. 60. 1 poslanec schází. b ) Ze Slezska. Beinhauer Antonín, doktor w lékařstwí w Bilowci, l. 66. Hein Frant., advokát w městě Opawě, l. 11. Hodurek Karel, měšťan w Těšíně, l. 32. Kudlich Jan, absolv. práwník w Benešowě, l. 68. Latzel Josef, majitel statku we Widné, l. 64. Motyka Josef, pens. auditor setník we Fridku, p. 113. Schneider Karel, pastor w Bílsku, l. 53. Sterz Max, majitel w hospodářstwí w Krnowě, l. 121. Stieber Vincenc, zákupní rychtář w Polské Ostrawě l. 113. Weiss Josef, fabrikant we Wrbně, l. 124. Z Haliče, Wladimírska a Bukowiny. ( 108 poslanců. ) Andrusiak Hryn, majitel hospod. we Skole, p. 91. Betkowski Nikodem, dokt. w lék. we Wěličce, l. mezi 17 a 18. Bielecki Adam, řím. kat. farář, w Rymanowě, p. 9. Biliński Severin, šlechtic, privátník w Gliňanech, l. 24. Bloński Cyrill, ř. k. farář w Jablonowě, p. 124. Bodnar Michal, majitel hospod. w Radauci, l. 176. Bogdas Tomáš, majitel hosp. w Tarnowě, p. 105. Borkowski, Alexander, hrabě, statkář, we Lwowě, l. 27. Buszek Michal, měšťan, w Starém Sandči, p. 68. Cepiel Šebastian, majitel hospod. w Mělci p. 104. Dobrzański Alexander, šlechtic, řeck. k. farář w Sanoku, l. 63. Dolański Ludwík, šlechtic, advokát w Bobrce, l. 154. Dolinčuk Iwan, majitel hospod. w Sočawě ( w Bukowině ), p. 148. Drausz Mikuláš, majitel hospodářstwí w Glogowě, p. 97. Duniewicz Edward, statkář w Narajowě l. 155. Durbasiewicz Jan, absolv. práwník, w Gorlicích, l. 57. Dylewski Marián, doktor práw we Lwowě, p. 139. Dyniec Jos., majitel hospodářstwí w Sokalu, p. 123. Dzieduszycki Alex., hrabě, statkář we Stryji, p. 7. Dzieduszycki Titus, hrabě, statkař w Kopečyncech. Dziwakowski Jędrej, maj. hosp. w Žydačowě, p. 174. Furek Ftodos, maj. hosp. we Skalatu, p. 162. Gabrys Bartoloměj, statkář w Nowém Sandči, p. 103. Goj Štěpán, maj. hosp. w Zaleščykách, p. 130. Gnidkowski Michal, farář we Wojnilowě, p. 87. Harmacy Bazilej, maj. statku w Mikulincích, p. 119. Hankiewicz Michal, farář a děkan w Radzichowě, p. 92. Helcel Ant. Zigmunt, dr. práw w Krakowě, p. 156. Hrehoruk Jos., maj. hosp. w Delatyně, p. 126. Hubicki Karel, statkář w Olejowě, l. 59. Hyciek Wojt., dr. lék. w Žywci, l. 56. Jachimowicz Řehoř, ř. k. bisk. w Peremyšli, p. 44. Janko Jindřich, statkář w Komárně, l. 16. Jaruntowski Jan, statkář w Sądowé Wiszni, p. 137. Kaňski Mikuláš, měšťan we Gdowě, l. 19. Kapuszczak Iwan, maj. hosp. w Solotwině, p. 88. Kirski Wasil, maj. hosp. w Sadagoře, l. 175. Kobuczowski Česlaw, šlechtic, statkář we Zmigrodě, l. 160. Kobylica Lucian, maj. hosp. we Wišnici, l. 163. Konopka Jos., šlechtic, nájem. statku we Skawině, l. 17. Kosakiewicz Šimon, farní vikář w městě Myslenicích, p. 82. Koszowski Stan., statkář w Samboře, l. 23. Kozar Pánko, maj. hosp. w Žołkwi, p. 127. Krainski Edmund, statkář w Dobromylu, p. 138. Král Ant., gym. prefekt w Černowcích, l. 94. Krause Jan, privátní učitel w Jaroslawi, l. 109. Kruchowski Jan, maj. hosp. z Horodenky, p. 84. Langie Karel, měšťan w městě Krakowě, l. 18. Lejczak Matěj, maj. hospod. w Terebowli, p. 120. Lesiuk Štěpán, „ „ w Kołomyji, p. 90. Leszczyński Julian, farní vikář w Krosně, p. 145. Lewicki Řehoř, ř. k. farář a děkan w Złočowě, p. 94. Lomnicki Jan, farář a děkan w Turce, p. 93. Longchamps Řehoř, dr. lék. w Lipsku, l. 128. Macieszkiewiecz Frant., justiciár w Dorohobyči, l. 9. Machałski Max., dr. práw w Břesku, l. 156. Makuch Jan, farní vikář w Jordanowě, p. 66. Mannheimer Isák, kazatel israelský we Wídni, w Brodech, l. 14. Marin Jan, dr. práw w Dynowě, l. 158. Martini Jan. wojt. w Podhájcích, p. 155. Mazurkiewicz Matiáš, maj. hosp. we Zbaráži, p. 122. Meisels Ben, rabín w Krakowě. Meyer Jiří, měšťan w Grodku, l. 162. 86 Morgoc Wasil, maj. hospod. w Kocmanech, p. 86. Mycewski Jan, šlechtic, dr. práw w Dorohobyči, l. 115. Mynarczyk Jos., maj. hosp. w Kętech, l. 111. Noskowski Karel, farář we Wadowicích, l. 107. Nyczyporuk Řehoř, maj. hospod. we Sňatyně, p. 83. Pawlikowski Stanislaw, maj. hosp. w Nowém Trhu, p. 67. Petrijscyn Hryn, maj. hosp. w Tysměnici, p. 95. Pięczykowski Meliton, statkář we Křywcech, p. 157. Podlewski Walerian, rytíř, statkář w Kosowě, l. 134. Popiel Michal, maj. hospod. we Staré Soli, p. 125. Posacki Konst., ďak ( kostelní zpěwák ), w Rozňatowě, p. 118. Potocki Alfred, hrabě ( syn ), maj. statku w Łancutě. Prokopczyc Eustach, gymnas. prof. w Mariampolu, p. 117. Rąb Jakub, maj. hosp. w Řešowě, p. 98. Ryszko Iwan, maj. hosp. w Kutech, p. 85. Scibała Jos., maj. hosp. w Bobowé, p. 65. Sierakowski Wlad., rytíř, statkář w Sokołówce, p. 178. Skrzynski Ignác, rytíř, statkář we Střížowě, l. 161. Smarczewski Sewerin, rytíř, statkář w Rohatyně, l. 5. Smolka Frant., dr. práw, advokát w Lubačowě, l. 29. Stadion Frant., hrabě, ministr, w Rawě, na minist. lawici, b. Stasiowski Jan. maj. hospod. we Břostku, p. 131. Stawarski Jan, maj. hosp. we Winikách, p. 96. Stobnicki Szczęsny, statkář w Tymbaku, l. 60. Storc Jan, maj. hosp. w Pilzně, p. 129. Szaszkiewicz Hrehor, řeck. k. farář w Monasteřiskách, p. 106. Szeleszczyński Bonav., šlechtic, statkář w Ležajsku, l. 157. Tamowski J. Boh., hr., st. w Rozwadowě, l. 159. Timesz Řehoř, majitel hospod. w Černowcích, p. 149. Trzecieski Frant., rytíř, statkář w Jasle, p. 158. Walczyk Kazimír, majitel hospod. w Dębici, p. 128. Wěnkowski Cyrill, dr. fiskální adjunkt w Jaworowě, l. 26. Wierzchlejski Fr. X., rytíř, biskup římsk. k. w Peremyšli, p. 8. Wojtowicz Albert, majitel hospod. w Dąbrowě, p. 102. Zajączkowski Jos., šlechtic, komorník w Brzežanech, l. 67. Zbyszewski Cel., c. k. major w Lutowisku, l. 164. Zeiser Jan, majitel hospod. w Majdanu, p. 121. Ziemialkowski Flor., dr. práw, w městě Lwowě, l. 28. 8 poslanců schází. Z Dolních Rakaus. ( 37 poslanců. ) Bach Alex., ministr sprawedlnosti, we Wídni, na předm. Wídence, na lawici ministerské. Bauer Jiří, mlynář w Bejdowě nad Dyjí, l. 151. Brestl Rud., dr. filosofie we Wídni, na předm. Rosawě, l. 15. Dobblhof Ant., baron, 1. vicepresident w městě Wídni, l. 137. Eichler Jan, privátník we Seitenstetenu, l. 2. Fischhof Adolf, dr. lék. we Wídni, na předm. Macleinsdorfu, l. 65. Frič Jiljí, řezník w Cistersdorfě, l. 20. Fussl Ferd., maj. hospodářstwí w Sw. Hipolytě, l. 177. Füster Ant., kněz a prof. we Wídni, na předm. Mariahilf, l. 25. Goldmark Jos., dr. lék. we Wídni, na předm. Schottenfeldu, l. 36. Heigl Ondřej, maj. hospodářstwí w Dolině, l. 62. Krause Karel, maj. hosp. w Teplicích rak., l. mezi 54 a 55. Kudler Jos., prof. we Wídni, na předm. Laimgrube, p. 42. Leithner Jan, maj. dworu w Štokerawě, l. 120. Marcher Michal, maj. hosp. we Welkém Encersdorfě, l. 130. Müller Jos., pens. setník we Wíd. Nowém Městě, l. 125. Neumann Leop., prof., we Wídni, na předm. Leopoldowě, l. 81. Neuwall Alb., rytíř, kom. radda we Wídni, na předm. Josef, l. 7. Purker Jos., maj. hospod. w Rohách, l. 48. Purtscher Adolf, kand. dr. lék. we Wídni, na předm. Alserowě, l. mezi 15 a 16. Rauscher Ferd., maj. hosp. w Lawě, l. 21. Rigler Jos., maj. hosp. w Rajci, l. 141. Scherzer Jan, měšťan w klášteře Nowohradském, l. 134. Schmitt Frant., advokát we Wídni, na předm. Landstrasse, l. 139. Schuselka Frant., dr. práw w Berchtoldsdorfě, l. 61. Schwarzer Arnošt, šlechtic, spisowatel we Wídni, na předm. Gumpendorfě, l. 8. Šteininger Tomáš, úředník we Witorazi, l. 142. Teufel Frant., maj. hosp. w Ipisu, l. 51. Thar Michal, maj. hosp. w Medlíku, l. mezi 50 a 51. Violand Arnošt, rytíř, ausk. při saudu zemsk. w Korneuburku, l. 58. Wessenberg, baron, we Wídni, na předm. Laimgrube. Wildner z Maithsteina Ignác, advokát w Kremži, l. 96. Zöpfl Frant., kontrolor při nár. banku we Wídni, na předm. Landstrasse, l. 131. 4 poslanci scházejí. Z Horních Rakaus a ze Solnohradu. ( 20 poslanců. ) Brandl Matěj, maj. hosp. w Nowých Polích, l. 84. Halter Jos., konsist. sekretář w Solnohradě, l. 183. Herndl Matěj, kupec w Greinu, l. 89. Huemer Jan, maj. hosp. w Eferdinku, l. 73. Klausner Michal, maj. hosp. z Kirchhofu, l. 90. Kreil Frant., krajský w Cáhlowě, p. 141. Lasser Jos., rytíř, dr. práw we Werfenu, l. 133. Leithner Michal, maj. hospod. w Urfaru, l. 74. Lindinger Jiří, „ „ „ Riedu, l. 148. Meindl Jiří, „ „ „ Mattinghofnu, l. 149. Meyer Michal, „ „ we Welsu, l. 79. Mitterndorfer Jos., „ „ „ Štyru, l. 92. Peitler Frant., adjunkt při saudu w Celi nad jezerem, l. 88. Peyr Ant., fabrikant we Vöklabruku, p. 74. Plass Jan, maj. hosp. w Ebelsberku, l. 91. Sontag Leop., maj. hosp. w Gmuntu, l. 93. Vacano Emil, assessor při úřadě horním w městě Štyru, l. 135. Wiesbauer Kašpar, maj. hosp. w Šerdinku, l. 127. Wiser Karel, advokát, zapisowatel 3. 1 poslanec schází. Ze Štýrska. ( 21 poslanců. ) Cavalcabo Eduard, baron, c. k. zem. radda w Hradci, zapis. 5. Dominkuš Ond., důchodní w Ptuji, p. 109. Engelhofer Mikuláš, nájemník statku w Lubnu, l. 13. Forcher Mikuláš, purkmistr w Judenburku, p. 6. Gleisbach Karel, hrabě, staw. wýbor we Feldbachu, zapis. 6. Halm Jos., maj. hospod. w Lipnici, l. 85. Königshofer Karel, maj. hosp. w městě Hradci, l. 70. Krainz Jos., dr. práw w Slovinském Hradci, p. 56. Mikl Jos., maj. statku w Gleisdorfě, l. 55. Miklosič Frant., dr. práw w Sw. Linhartu, p. 5. Plicker Frant., okresní komissar w Rotenmanu, l. 71. Smreker Al., advokát w Lichtenwaldu, l. 72. Supanz Matěj, maj. hosp. w Celi, l. 86. Scheucher Al., maj. hosp. w Voitsberku, l. 152. Šturm Karel, maj. hosp. w Konici, p. 112. Thinnfeld Ferd., šlechtic, ministr orby w okolí Hradeckém, g. Trummer Petr, fiskální adjunkt w Hartberku, l. 80. Wiesenbauer Frant., prof. we Waitzi, p. 43. Wojtěch Frant., wrchní we Wildonu, l. 69. 2 poslanci scházejí. Z Ilirska. ( 17 poslanců. ) Ambrož Michal, okresní komissar w Radolci, l. 143. Fluck Mauric, šlechtic, kom. prokurátor w Chočewi, p. 12. Geier Jiří, obchodník w Neideku, p. 55. Grašič Matauš, maj. hosp. w Nowém Městě, l. 33. Janeš Jos., dr. práw we Špitále, l. 87. Kaučić Matěj, advokát w Lubláně, l. 170. Lanner Tadiáš, maj. statku w Celowci, l. 45. Laufenštein Ant., c. k. krajský we Wišní Hoře, l. 150. Mathis Max, šlechtic z Treustadtu, advokát w Hermagoře, l. 171. Nagele Kaj., maj. hosp. w Sw. Wítě, l. 54. Rak Jos., c. k. appellační radda w Sw. Ondřeji, p. 40. Scholl Jos., c. k. zemský radda w Běláku, l. 95. Sever Jan, maj. hosp. w Lokwě, p. 114. Ulepić Karel, adjunkt při kom. prokur. w Postojně, zapis. 2. 3 poslanci scházejí. W Pomoří. ( 12 poslanců. ) Cerne Ant., maj. statku w Teržiči, p. 64. Defranceschi Karel, c. k. radní protokolista w Pasíně, l. 182. Gobbi Ferd., dr. lék. w Terstu, p. 4. Goriup Ant., komissar w Tolmíně, l. 98. Hagenauer Jan, welkokupec w Terstu, l. 12. Madonica Ant., advokát w Kopru, l. 184. Pitteri Jan, dr. práw w Hradišti, l. 112. Spangher Jan, advokát w Hořici, p. 71. Vidulić Frant., dr. práw w Chresu, l. 179. Wlach Jos., c. k. komorní radda we Wolusce, l. mezi 81 a 82. 2 poslanci scházejí. Z Tyrol a Vorarlberga. ( 19 poslanců. ) Bernadelli Petr, advokát w Rivě, p. 166. Call Aloys, baron, c. k. dworský radda w Meranu, l. 106. Clementi Karel, c. k. saudce zemský w Pergině, p. 167. Festi Jos., hrabě, magistr. sekretář w Tridentu, l. 181. Gredler Ond., advokát w Schwazu, l. 103. Hasslwanter Jan, advokát, 2. vicepresident w Silianu, l. 104. Hellrigl Al., šl., adjunkt při saudu krajinském w Bruneku, l. 105. Ingram Jan, baron, privátník w Bocenu, l. 123. Klebelsberg Jeron., šl., purkmistr w Innsbruku, l. 101. Maffei Jan, rytíř, maj. statku w Klesu, p. 165. Pfretschner Norbert, dr. lék. w Hopfgartnu, p. 164. Prato Jan, prof. w Roveredě, l. 34. Pretis Jan, appellační radda w Lavisu, l. 114. Ratz Kašpar, c. kr. saudce krajinský w Bregenci, l. 122. Strasser Aloys, zemský radda we Wiltenu, l. 102. Turco Šimon, baron, krajský komissar we Valsuganě. p. 169. Wörz Jan, adjunkt při gub. regist. w Imstu, p. 168. Zwickle Luk., šl., adjkt. při saudu krajin. we Feldkirchu, zapis. 4. 1 poslanec schází. Z Dalmatie. ( 11 poslanců. ) Androwič Mikuláš, maj. statku w Dubrowníku. l. 173. Filipi Jos., advokát w městě Zadru, l. 99. Grabovac Ant., pretor w Sign., l. 180. Ivichiević Štěpán, maj. statku w Makarsce, l. 82. Micheli Vitturi Šimon, šl., maj. hospod., w městě Splitu, l. 97. Paitoni Fridrich, šl., pretor w Splitu, l. 83. Petranović Theodor, adjunkt při pretuře, w Kníně, p. 71. Petrović Spiridion, advokát w Zadru, l. 116. Plenković Pawel, pretor w Šibeníku, p. 62. Radmilli Jan, dr. práw w městě Dubrowníku, l. 174. 1 poslanec schází.


28. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [úvaha], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Po welikých bauřech nastalo nám nyní neobyčejné politické ticho, které jenom přetrhowáno býwá množstwím podiwných, obyčejně lžiwých powěstí. Kam by člowěk přišel, kdyby chtěl jen polowičku toho wěřit, co se nyní mluwí! Ministerstwo naše učiniwši jeden nepodařený pokus proti základním práwům, chowá se nyní zcela tiše a necháwá sněm rokowat w pokoji. Jak se bude ale chowat, až bude sněm se základními práwy u konce? Uzná je celé neb jen z části, a co z nich nebude chtít k sankci přiwésti? – To jsau otázky, které nyní nikdo zodpowídati nedowede, ačkoli by každý rád již napřed odpowěď wěděl. My se musíme přiznat, že křesťanskau zásadu: „ Drž každého za dobrého, pokud se nedokáže zlým, “ na nynější ministerstwo nerádi obracíme, nýbrž raději zásadu diplomatů, která zní: „ Drž každého za zlého, třeba i dokázal, že je dobrý. “ A proto neočekáwáme nic z pauhé dobré wůle: ale – mnoho z newyhnutelnosti. Newyhnutelnost tato wyplyne sama od sebe z jara: celé mocnářstwí jest rozkwašeno, weliká část jen mocí zbraně na čas poražena, peněz wšude, zwlášť w státních důchodech weliký nedostatek, we Wlaších z jara bude třikrát dříwe wojna než pokoj, Francauzy jsau skoro jako lawina hrozící celé Ewropě nowým zawalením; tuť přece bude muset naše wláda o to dbáti, aby si aspoň nějaké přátele udržela. Slyšeli jsme kdysi hraběte Stadiona říci: „ Ale wěru newím, jak se může dělit wláda a národ, ti musejí být wždy jedno. Wláda bez wětšiny národu není možná! “ A jsme přeswědčeni, že tomu tak; jsme také přeswědčeni, že se hr. Stadion podle této zásady držet bude, – když bude muset! My jsme přeswědčeni, že w roku 1849 opět se nebude moci wojsko powažowat za wětšinu národu! Prawí se s welikau jistotau, že wláda chce swolat sněm wšeobecný celého mocnářstwí a že se teprwa na tom konstituce ukončí. A kdo by přibyl na ten sněm: předewším bratři naši Srbowé, Chorwáti, Slowáci, kteří jistě dobře woliti budau poslance swé; z Maďarů musíme očekáwati buď zůřiwce neb sedmašedátníky ( oboje jest možné ); w žádném pádu se ale wětšina sněmu nezmění a bude pro nás wždy dobrá. Ba nadějeme se, že takowý zwětšený sněm mnohem wětší wáhy nabude u wlády samé, neboť se Srbům a Chorwátům se ctí upříti nemůže zásluha nesmírná – a moc rowná této zásluze. – Zkrátka, my se o swobodu nebojíme!


26. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [úvodník], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Z Kroměříže. Prwní skutek sněmu říšského wzbudil zajisté weliké podiwení, ba snad i obáwání w Čechách. Strobach zůstal w menšině při wolení presidenta! Smolka, president wolený od strany sněmu, která po čas revoluce we Wídni zůstala, opět zwolen jest za presidenta w Kroměříži! Zapotřebí jest k upokojení tuto událost náležitě objasniti. – W předběžné poradě slowanských ( wyjmauc Poláky ) sněmowníků ustanoweno jest, aby se opět Strobachowi na presidentstwí hlasy dáwaly, strany dwau místopředsedů ustanoweno jest, aby jeden byl Morawan, druhý Němec. We srozumění s poradau sněmowníků z býwalého centrum sjednotili se na Mayera a Lassra Solnohradského. Sluší podotknauti, že Lewice celá již w Kroměříži přítomna jest, poněwadž sobě we Wídní slowo dali; z centrum ale chybí ještě posud weliký počet poslanců. Mohlo se předpokládati, že asi 140 hlasů z přítomných asi 240 sněmowníků na Strobacha padne. Awšak Čechoněmci z centrum Čechoněmci náleží dílem k Lewici pod Löhnerem, dílem ale k centrum. a s nimi někteří jiní poslancowé němečtí z centrum od nich powzbuzeni umluwili se potaji mezi sebau a dali swé hlasy Smolkowi. Tak z pauhé záwisti proti Čechům jednali úplně proti swým obyčejným zásadám a rozhodli tentokrát bitwu. Pro Smolku hlasowali wšichni Poláci, šlechta, Wlachowé, Lewice německá a pak ona již poznamenaná část centrum, pro Strobacha wšichni Slowané a část malá německého centrum. Musíme owšem welice litowati, že čeští deputowaní pp. Kaubek, Čejka atd. ještě přítomni nebyli, neboť bychom s nimi hned při prwním hlasowání byli prorazili, kdežto Strobachowi jenom tři hlasy chyběly, a tak by byla naše wěc proti wšem piklům zwítěsila k weliké mrzutosti protiwníků. Co se ostatně osoby p. Smolky týče, chowá k němu česká strana poslanců wšechnu úctu, neboť jen působením českých poslanců stal se we Wídni místopředsedau. Nyní ale byla česká a slowanská strana proti jeho wywolení jen z politických příčin, protože jeho osoba příliš auzce spojena jest s nejnowějšími událostmi Wídeňskými, a skrze jeho wywolení tyto se jako schwalují. Práwě proto také mnozí poslancowé, kteří až do konce we Wídni zůstali, wolili nyní Smolku, aby tím sami důsledni zůstali. Nedá se skutečně upřít, že česká a slowanská strana utrpěla tímto pádem znamenitau škodu, awšak získala s druhé strany o dobrého řečníka wíce, který zwláště nyní při rokowání o konstituci dobré služby proukazowati může. Ostatně jest budaucí schůzka sněmu teprwa na pondělí ustanowena, pro mnohé příprawy ještě nedokončené. Sněmowníci zatím mezi sebau mají schůzky rozličných stran, zwláště Slowané, totiž: Čechowé, Morawané, Rusíni a Slovinci sestawují se nyní we zwláštní sbor ( klubb ), který přislibuje mnoho dobrého, a podaří-li se, jistě lehce může celým sněmem jakožto nejsilnější sbor hýbati. Ministerstwo odjelo hned po ukončené prwní schůzce zase do Holomauce a nedáwá posawád o sobě nic nowého slyšet. Tolik jisto jest, že čeští poslancowé opět zcela neodwisle státi budau, a jenom w tom pádu ministerstwo nowé we sněmu podporowati hodlají, bude-li s jejich zásadami sauhlasiti, o čem nyní posud nic wěděti nemůžeme.


13. duben 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Trampoty redaktorské, Autor: Havlíček, Karel
Trampoty redaktorské. Motto: Hněwej ty se na mne nebo nehněwej, Jen když mne potkáš, pozdrawení dej! A když mne potkáš, pozdrawení dáš, Budau lidé myslit, že se nehněwáš. „ Dělej co chceš, wšem se žádným spůsobem nezachowáš! “ jest zlaté zrnko maudrosti málo platné. — Zwláště wšak redaktoři weřejných časopisů mají nejkrásnější příležitost, každodenně téméř se o prawdě této, owšem na wlastní autraty, přeswědčiti. Pochwálíš někoho, řeknau že ze známosti; pohaníš někoho, řeknau že ze záwisti neb ze msty; nechwálíš ani nehaníš, řeknau, že si jich newšímáš. Píšeš články žertowné pro obweselení, nadají ti zbytečných šprýmařů, kterému nic důležitějšího na mysli neleží; staráš se zas články poučnými wzděláwati a ráznými powzbuzowati, řeknau že jim děláš dlauhau chwíli aneb se to zas někomu jinému nelíbí, který má práwo odpustiti neb neodpustiti. Newšímášli si wěcí domácích, newšímají si zas lidé twého časopisu; wšímášli si jich chwalně, říkají nepřízniwci, že Čechowé jen wšechno swé wychwalují, že mezi nimi jest snadno každému dojíti sláwy, co je české to je hezké atd.; haníšli zas něco domácího, jsi již nepřítel wlasti, zlomyslný škůdce a tělo twé ubíhá w nebezpečenstwí. Stawu již se dokonce žádného hanliwě dotknauti není radno, sice hned se wšech stran se sypau odpowědi, wýhrůžky atd. Zkrátka, redakce weřejného časopisu jest jako hruška na rozcestí, každý atd...... To wšak nebudiž zde řečeno z toho úmyslu, jako bychom pro sebe nějakau neomylnost ohražowati a úsudky i náhledy swé o wěcech za nejlepší stawěti chtěli, jako bychom snad i pro sebe si žádali onu nedotknutelnost, zakazující rozumu lidskému pronášeti swé upřímné mínění. Naopak časopisy a spisowatelé jsau předchůdcowé wěku budaucího. Wlastně by mělo býti swobodno o wšem mínění swé přednésti, wšechno posuzowati, a za pauhé mínění swé neměl by nikdo trestům podléhati jiným, než opět mínění weřejnému. Poněwadž ale naše poměry nedowolují takowau wšeobecnau swobodu mínění hlawně za příčinau naší newzdělanosti a nedospělosti, panuje aspoň takowá swoboda w záležitostech spisowatelských. O každém spisu může každý mínění swé buď pochwalné neb hanliwé swobodně pronésti, mínění stawí se jen zas proti mínění, a rozum rozhoduje. Nemůže se tedy wytýkati spisowatelům, pakli o něčem hanu pronesau, že činí jiným to, co sami sobě nepřejí, a také redakce Pražských Nowin a České Wčely přiznáwá se k tomu přeswědčení: „ prawdu sobě mluwme, dobři spolu buďme. “ Přihodilo se nám již kolikrát ( ba skoro w každém čísle, což bychom se přetwařowali? ) že se wšelicos hanělo, mnohé nedůstatky wytýkaly, někdy přísně a wážně, někdy s posměchem a často dosti trpce. Někdo si myslí, že se to stáwalo a děje z pauhé kausawosti, ze zlomyslnosti, my i tento úsudek na bedra swá pokorně béřeme, těšíce se tím, že skrze zelené sklo wšechno je zelené; jiní zas rozumnější ( dle našeho mínění ) nahlížejí, že jsme tak proto činili, aby se na takowé nedostatky, poklesky a wady obrátila důtkliwě pozornost weřejná a takým spůsobem oprawení nastáwalo. Prwní zajisté krok jest poznání nedostatků, pak se mohau oprawowati. W nowější době zwláště ironický článek p. Host. Huška „ Chwála našich škol “ čtený w Pražské besedě měšťanské Cokoli se w Pražské besedě měšťanské čítá, předloží se napřed do censury c. k. policejní direkcí Pražské. wzbudil jakési neobyčejné rozhořčení na mnohých místech, a do redakce Wčely sehnalo se za příčinau tauto několik odpowědí na něj, které bychom, kdyby tak dlauhé a jednotwárné nebyly, nejraději owšem wytisknaut dali, na důkaz, že p. Hušek prawdu mluwil, což by pak owšem wážené čtenářstwo nejlépe nahlídlo. Zároweň také dostal redaktor těchto listů w záležitosti této několik privátních dopisů ( respective wýhrůžek ), které by owšem také nejraději tiskem ohlásil, kdyby okolnosti dowolowaly. Nejlépe jest, když se wšechno weřejně děje, tu si pak každý swau stránku wywoliti může, a každý sám sebe nejlépe znamená. Jednu z těchto odpowědí ještě zde podáwáme ( druhau jsme w předešlém čísle uweřejnili ): Odpowěď p. Huškowi na jeho: „ Chwála našich škol. “ Z přednešeného od Wás o našich školách slowa sauditi se dá, že dokonale s našimi školami seznámen jste — ale jen s jedné strany — t. j. o slabostech a nedostatcích učitelů — ale dobrých stránek musíte hrozně málo znáti. — Nediwím se tomu, nebo každý skoro widí mrwu w oku bratra swého atd. Prawíte, že učitel dítky prawopisu teprwé před zkauškau učí — možná že některý to činí; ale proč pak to wytýkáte? — Wždyť člowěk w tomto čase ani newí, jakému prawopisu má dítky učiti, poněwadž každého čtwrt léta skoro zjinačen býwá. Dále prawíte, že dítky mimo školní knihu w jiné čísti neumějí. — Snad newíte, že učitel nesmí jiných kněh we škole užíwati, než které nařízeny jsau? — Učitel wykonáwá swé powinnosti úplně, když to činí, co páni předstawení od něho a od dítek žádají a s ním při weřejné zkaužbě spokojeni jsau. Tehdy dosti na tom, když předstawení spokojeni jsau — rozumíte? Wy jste prawil, že jsau učitelowé „ bílení hrobowé, “ a já Wám prawím, že jste „ hlas wolajícího na paušti, “ žádný Wás neuslyší, nebojte se. Dále prawíte, „ že je to štěstí, že mají učitelowé malé služby, že by se pak ucházeli o učitelstwo dokonalejší mužowé “ — a ti by snad ze selského synka za půl roku práwníka udělali. — Pane! kdyby učitel za dostatečného 118 uznán nebyl, nedosadili-by ho na školu! Či snad má učitelstwo k Wám jíti, zdali Wy je za dokonalé uznáte? — Dále prawíte, že naproti tolika trestům hrozně málo je odměn, — prawdu máte: také, že chudé byť i nejpilnější dítky nic nedostanau. Mnohý učitel uznáwá, že dítě chudého nádenníka by zaslaužilo odměnu, k. př. boty, střewíce, punčochy atd., aby mohlo školu nawštěwowat, — s obrázkem dítku chudému nepomůžem! Ale kde wzít odměny takowé? — Snad aby učitel ze swé skrovné služby to podniknul? — Pak byste snad neřekl: „ Bílení hrobowé! “ ale: „ O milosrdní Samaritáni! “ Josef Nowák, učitel w Milčicích. Konečně otwíráme tajný archiv redakce a podáwáme zde dopis přišlý po poště Pražské, německý sice ale proto přece i pro české čtenářstwo welmi zajímawý a ponaučný. Neznámý p. dopisowatel žádá sice, abychom jeho dopis přeložili ( sám jakožto učitel český česky psáti neuměje ), poněwadž by ale dopis jeho w českém i sebe umělejším překladu mnoho půwodní ráznosti jak slohu tak prawopisu utrpěl, neosmělili jsme se naň sáhnauti, ale podáwáme jej tak, jak jest, beze wší okrasy: An den Herrn Redacteur der böhmischen Zeitung und česká wčela! Aus dem bisherigen Innhalte der 1847jährigen böhmischen Zeitung und hauptsächlich aus den letzten Nummern dieser Zeitung und den Blättern des Zeitungsblattes „ česká wčela “ ist zu entnehmen, daß es der Redaction am meisten darum zu thun ist, sich an Bildung der jetzigen Schulehrer zu reiben; was insbesondere aus den Blättern Nr. 21 und 22 aus der Bearbeitung des I. Host. Hušek, so in einer böhmischen Versammlung unter dem Tittel „ chwála našich škol “ gelesen wurde, und aus dem Zeitungsblatte Nr. 26 „ paedagogická wojna “ zu sehen ist. Diese beide unter aller Krittik bearbeitete Stücke, hauptsächlich aber das Erstere, verrathen wohl aber viel weniger Bildung der Verfasser, als man in den jetzigen Böhmischen Lehrern ahndet, und es dürfte leicht auf den Gedanken führen, daß H. Hušek einen Lehrer der Art zum Erzieher haben müßte, wie er den sämtlichen Lehrerstand beschreibt; was sein Stück, „ chwála našich škol “ genau nachweiset. Ich habe mich durch mehrere Jahre in Prag aufgehalten, und zählte mich auch damals unter die Zahl der eifrigen Böhmen, und lies mir, als mich das Loos traf mich auch einen böhmischen Lehrer des Landes zu nennen, nie ein Hinderniß in den Weg legen um den böhmischen Versammlungen „ besedam “ beizuwohnen; wo meine Bemühung größtentheils nur dahin ging um sowohl die Charactere als Gebräuche und Sitten der böhmischen gebildeten Schriftsteller zu beobachten – und was gewahrte ich? – Der größte Theil derselben besteht leider nur aus Hörern der höhern lateinischen Schulen, oder aber bloß aus Hörern der freien Gegenstände und Individuen; die nach müh’sam vollendeten oder gar unvollendeten Studien, aus Mangel einer Versorgung den Schriftsteller-Stand gewählt haben; die nicht wissen, oder eigentlich nicht wissen wollen, welchen Zweck ihre Studien haben sollen, oder haben sollten; und sonach den wahren Beruf und Plan verfehlend sich aus Mangel der Studienbeschäftigung dem Luxus-Leben widmen aus Bier - Kafeehäusern die Hauptzweige ihrer Bildung beziehen, wovon nur wenige der großen Schriftsteller ausgenommen werden dürfen. Auch Tyll nejistá správnost přepisu slova ze švabachu könnte mit seinen schönen Werken unter die Zahl jener größeren Schriftsteller eingerechnet werden, wenn er, seinn Character nicht auch in jeder der geringsten Arbeiten verrathen, und hierhin doch nur immer zum Hauptsteckenpferd den Lehrerstand, mit seinen in Gemeinschaft des gemeinsten Volkes üblichen und angenommenen Ausdrücken „ wenkowské kantoři “ annehmen würde, was wirklich dessen manche schönere Arbeiten entstellt; atd. Was die Bildung des H. Redacteurs Hawlíček vulgo Borowský anbelangt, muß ich nur mit Bedauern der Undankbarkeit dessen gegen seinen gewesenen ersten Lehrer erwähnen, wo er doch etwas mehr Achtung gegen den Grundgeber seiner Bildung haben sollte, – oder haben sie sich H. Redacteur vielleicht den hohen Grad Ihrer Bildung auf der Reise durch Polen und Rußland erworben? – dies bezweifle ich; – oder glauben sie die Bildung des böhmischen Lehrerstandes im Rakonitzer – Berauner – Kauřimer – und Bunzlauer-Kreise nach dem des noch um einige Jahrhunderte zurücklebenden Chrudimer Redaktor těchto listů wzpomíná si posud se wřelau wděčností na swého dokonalého učitele we farní škole Borowské w Čáslawsku ( ne w Chrudímsku ) p. Antonína Línka, který již po mnoha let tamější školu s neunawenau pilností a s příkladnau paedagogickau schopností zprawuje: proto ale není powinen wšechny školy snad z wděčnosti chwáliti. Kreise zu beurtheilen? – Da sind Sie einer irrigen Meinung, und seien versichert, daß Ihre mehrjährigen Bemühungen, wenn derlei Stücke, wie die Oberwähnten in Hinkunft nicht vermieden werden, durch uns Lehrer viel leichter mit einem einzigen Tage vereitelt werden; – oder ist Ihnen mehr vielleicht an den Alten gelegen, als auf der Jugend, die wir in Händen haben, und deren Erziehung und Anhängigkeit zur Muttersprache nur von uns abhängt?! – Oder wollen Sie uns mit Beleidigungen, Kränkungen, mit unwahrer Erdichtungen oder mit Geschichten seltener Ergebniße hiezu aneifern? – Nach diesem zu urtheilen weiß ich wirklich nicht unter welche Klasse von Schriftstellern ich Sie H. Redacteur, zu rechnen hätte; aber – etwas Lobenswerthes von Ihnen hatte ich noch nicht in Händen Sind ferner nicht genug andere Stände, die man zum Inhalte Ihrer Zeitungen und zum Stoffe der Schriften anderer Gebildeten böhmischen Schriftsteller hätte? – Haben wir nicht große Ausnahmen und Beispielloose Lebensarten unter dem Adel, der Geistlichkeit, under den Beamten, anderen Ständen und verschiedenen Gewerbsläuten, an denen Sie sämmtliche Herrn Schriftsteller reiten könnten? – aber, einige von denen dürfen Sie in ihren Schriften nich berühren, andere lassen sich so etwas nicht gefallen, und andere finden gegen derlei Beleidigung genug Vertrettung. Oder ahnden Sie H. Redakter, daß der Lehrerstand nicht im Stande ist auch Vertrettung zu finden, oder sind Sie in Ihren Meinungen so zurück, um glauben zu kännen, daß der Lehrer gar keinen Vertretter hat, und daß er mit verschiedenen dessen Stand betreffenden Gesetzen unbekannt ist? – dieß glauben Sie gar nicht; und es sei zu Ihrer Darnachachtung dieses das Lezte, was ich in Ihre Hände mit der weitern Versicherung einschicke, daß ich mit vielen meinen Collegen gänzlich entschloßen bin, bei nochmahliger Beleidigung, eine dieser Art verfaßte Arbeit der Öffentlichkeit in Deutsche Zeitungsblätter einschalten zu lassen; oder aber die hohe Landesstelle um Vertrettung und strenge Verweisung Ihrer Handlungen anzugehen, und wir werden sehen, was aus Ihren Schriften werden wird, wenn Sie es so weit werden kommen lassen. Oder snd Sie H. Redacteur nicht im Stande eine solche Zeitschrift wie zum B. Die Erinnerungen, die sich bereits schon das 27ten Jahr im Stande erhält, herauszugeben? – Die interessante Erzählungen, Geschichten, andere Beschreibungen und Nachrichten enthält. Diese wäre Ihnen als ein schönes Original anzuempfehlen, und ich würde Ihnen anrathen beim Redacteur der Erinnerungen Unterricht Im Ihren Fache zu nehmen, welchen ich auch schon ( zu seiner Ehre ) mit einem Briefe darum ersucht habe. Glauben Sie ferner, daß nur die böhmischen Lehrer Ihre Zeitschriften lesen? – Diese werden von verschiedenen Personen abgenommen und gelesen, und soll dann in der Art das Lehrpersonale in Achtung erhalten werden; und wissen Sie H. Redacteur won den Verordnungen nichts, oder kennen Sie selbe gar nicht, daß der Lerherstand in Achtung erhalten werden soll? – Schande, daß Sie als Schriftsteller solche Verordnungen nicht kennen; und wenn Sie dies nicht kennen, so sollen Sie als Gebildeter wenigstens die Art haben. Bezüglich des Satzes vom N. N. profesor morálky muß ich nur erwähnen, daß es sich kaum in der Wahrheit bestätigen wird, in dem diese alterthümliche Sage „ že kantor tahal kráwu za ocas “ schon faßt zur Vergessenheit gelangte, und daß hier nur die Absicht zur Erneuerung und zum Spotte des Lehrpersonals obwaltet; und angenommen, daß sich dieses als wirklich wahr bestättigen sollte, so wäre dieses Affeer doch aus keiner Nicht-Ausbildung, sondern aus bloßer Unvermögenheit des Lehrehs wegen Bezahlung seines Gehilfen geschehen, und wäre auch durchaus zur Veröffentlichung nicht geeignet. – Solche Fälle soll ein Redacteur doch ganz genau zu unterscheiden wissen. Auch erfrechte sich die Taus’er Fr. Němec, sich in der vorjährigen Wčela über den Lehrerstand, beziehungsweise dessen Bildung auszulassen. – Ich möchte auch doch gerne wissen, woher Fr. Němec, den hohen Grad ihrer Bildung bezogen, – hat doch weder Retorik, noch Pfisik, oder was anderes absolviert, und wahrscheinlich ihre Bildung auch von einem Land oder Privat-Lehrer bezogen. Wird wahrscheinlich die Fußstaffen der Prager obenbeschriebenen Schriftsteller nachgefolgt haben. Um endlich meiner Feder Einhalt zu machen setze ich noch bei: Warum fordert man von dem Lehrpersonale nicht eine größere Bildung, warum statt der 3ten nicht die 4te Hauptschulklasse, oder warum nicht die ganze Philosophie, um endich einmahl dem Wunsche der gebildeten Schriftsteller nachzukommen? Ich stehe Ihnen aber dafür, daß ein Philosoph mit der Erziehung der Kleinen eben so umgehen würde, als ein Poet mit der Bewirthschaftung irgend einer Wirthschaft oder Waldstrecke. Und was die Musik des Landlehrers anbelangt, – diese ist und bleibt nach den bis her herrschenden Forderungen noch wenigstens so lange ein Hauptzweig seiner Beschäftigungen, so lange nicht ertra Chorregenten bei den Landpfarrkirchen bestellt und besoldet werden, und was würde auch ein aus einem verdorbenen Philosophen gemachter Lehrer hier am Lande ohne der Musik ausrichten!! Hiermit schließe ich mein Schreiben mit noch der Bemerkung, wenn es Ihnen beliebt, dieses ins Böhmische zu übersetzen und uns in Ihren Zeitungsschriften mitzutheilen, daß wir mit größter Hast Ihre Blätter eröffnen und wieder mit dem frühern Eifer lesen werden, nach dem uns in den selben wieder ein neuerer Gegenstand mitgetheilt wird. N. N. böhmischer Lehrer. Nyní se tážeme směle, na čí straně jest prawda? My nejsme nepřátelé učitelstwa našeho, kterému bychom nejen lepšího wzdělání, nýbrž i lepších platů a lepší wážnosti od srdce rádi přáli a wymohli, k čemuž také se wší silau swau směřujeme. Nechceme také, ba ani nemůžeme články takowými zaslaužilé učitelstwo tupit a w posměch uwádět: wždyť pak každý osadník znaje swého učitele a swau školu nejlépe a lépe než my, může si, přečta takowý hanliwý článek, se srdečným potěšením pomysliti: „ Děkuji Bohu, že u nás není takowé školy. “ Důstojný učitel jenom získati může články těmito wětší úcty, jelikož se cena jeho z porownání nejlépe objewí. A kdož by nás nutiti chtěl, abychom špatné školy chwálili?