28. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 23. srpna. ( Dokončení. ) Pitteri činí náwrh, by se provinciální banky zřídily. Národní bank jest ústaw, jen bohaté obohatit, dán mu monopol úwěru, by státu wypomáhal, a práwě, když stát pomoc žádá, nechce ji bank dáti. By se lid již jednau z těch sítí lichwářských wypletl, musí se zřídit provinciální banky, které by se zemskými auřady sauwisely a polnímu hospodářstwí napomáhaly. Borrosch nawrhuje, by se stálému fin. wýboru odewzdal. Šuselka míní, žeby nejlépe bylo, by se hned ministerstwu odewzdal pro ušetření času. Borroschůw náwrh se přijme. Borkowski činí náwrh, by se starý způsob odwádění na wojnu již jednau zarazil. Brestl: Rekrutowání jest také daň, a sice ta nejobtížnější, zde musí člowěk swůj žiwot státu obětowati. Komora powoluje daně; když tedy wláda potřebuje lid, ať žádá komoru o powolení. ( Tleskot. Sykot. ) Klaudi podporuje Brestla. Hein se diwí, jak se rekruta s daní může porownáwat; celý náwrh čelí prý jen k tomu, wládu do nesnází přiwésti. Dylewski: Na nesnáze wlády se nesmí ohled bráti. Finanční ministr byl také w nesnázích, a sněm mu pomohl. Poláček žádá, by se šlo k dennímu pořádku, čemu Rieger odporuje, že se mu zdá, jakoby se wždy ty nejdůležitější otázky denním pořádkem odstranit chtěly. K čemu neustále tlačit na denní pořádek; když se chce něco zawrhnauti, ať se wyřkne: „ zawrhnuto “. President: Již uzawřeno, jíti k dennímu pořádku. Rieger a Umlauft oznamují protesty. Dne 24. srpna. Dálší rokowání o Kudlichowu náwrhu. Libomierski liluje, že tento předmět hned auplnému shromáždění předložen byl; dle jeho náhledu mělo se dříwe o něm w odborech raditi, poněwadž poddanost s práwnomocností tak úzce sauwisí. Owšem mají až do ustanowení nowých auřadů patrimoniální auřady co prozatímní trwati. Ale sotwa bude takowým způsobem lidu pomoženo, neb pokud není konstitučních prostředků k přísné dohlídce na auřadníky, powede se wšecko w starém, obwyklém způsobu. Pročež by se dle mého mínění měl wypracowat obecní řád. Já náležím zemi, která tolik revolucí prodělala, zemi, která o blahu nowého pořádku ani nepocítila, zemi, kde se reakce roztahuje. Proti tomu znám jen jeden prostředek, a ten jest swobodná obec. Pánowé! Kolik swobodných obcí, tolik máme pewností reakcí ( tleskot ), neboť dobrými zákony nezíská lid nic, pokud prawomocnost w rukau takowých lidí bude. ( Tleskot. ) Pročež si dowoluji žádati, wšech náwrhů ponechati, by ústawní wýbor we swých prácích pokročil, by se nám tak nedálo jako we Frankfurtě. Opakuji ještě jednau, s obecním řádem počíti, protože proti každému provisorium jsem. Co se náhrady týče, myslím, že se tu nejedná wíc, zdali, nýbrž zač a jak se má náhrada dáti. Tu musím poznamenat, že nemluwím pro domo mea ( pro můj prospěch ), neb má rodina se již dáwno wší náhrady odřekla. ( Tleskot. ) Tím wíce to uznáwám za powinnost, z přeswědčení mluwit, neb jen přeswědčení může přeswědčiti. Ti, kteří proti wší náhradě mluwili, nemohu jinak než komunisty nazwat, a sám komunism je důslednější; neb on bere celé společnosti majetnost a wládne w interessu wšech. Ale ti pánowé jsau nesprawedliwí, nedůslední, neb proč zastáwají jen sedlákowu majetnost? Tím se prohřešují proti rownosti. Mluwím-lí pro náhradu, nemyslím snad z nadužíwání powstalé powinnosti, nýbrž jen co je sprawedliwé a z poměru poddanosti newyplýwá. – Ač žádný z nás nepřísahal, přec měl jistě každý na paměti: Buď swobodně žít, neb umřít! Předewším je ale zapotřebí, swobodě dobře rozuměti, neb kdo jí nerozumí, nemůže ji zastáwati. W časech, jako naše jsau, kde žádných nowých zákonů posud nestáwá, máme pro swobodu jen jeden kodex ( zákonní knihu ), který každému w srdci psán – jeť to kodex poctiwosti. Nebudem-li se toho držet, pak je wšecko ztraceno; kdo chce rownost, musí chtít práwo. Že je reakce se co báti, toho náhledu nejsem, neb znám prostředek proti reakcí, poctiwějším býti, než je ona. Mluwíme-li o powolanosti komory, je jen jedna moc, která nás obmezowat smí, to je moc práwa. Půjdeme-li ale přes ní, pak je to jen změna osob, a to jest docela stejné, zdali wládne libowolnost Metternicha nebo jiných. A neměla by w skutku revoluce nic jiného býti než změna w osobách, jak by to se swobodau wyhlíželo? O poznamenání jednoho spoluauda ( Stadion ) musím podotknauti, že počítal jen ty statkáře, kteří tak šťastní byli, robotu darowati; o adresse s 12.000 podpisy, kde slawně prohlásili, že robotu chtějí darowat, se nezmínil. Já ale nedělám zde rozdílu mezi darowáním a slibem. Ku konci uwádí wýhody, které ze zrušení roboty jak sedlák tak statkář míti bude, a míní, by tedy obapolně k mírné náhradě přispěli. – Pak ještě projewuje přání, by se wyřkly zásady, kde a kdo má nahražowati, a prowedení by se ponechalo zemským sněmům. ( Silný potlesk jej prowází s tribuny. ) Treczieski prawí, že již dáwno haličští statkáři se snažili, sedláka oswobodit, a wláda že to byla, která princip majetnosti zwrhla. Služebnosti by se sedlákům ponechaly, poněwadž by mnoho ztratili. Kaučič dokazuje, že sněm má práwo, nejen konstituci wypracowat, nýbrž i zákony dáwat. Wyzdwižení roboty odwozuje z principu nutnosti, taktéž náhradu. Kdyby se nedala náhrada, ztratili by chudí nejwíce. Wrchnosti mají pro swá práwa ty samé dokumenty co sedláci. Sedlák nemůže dát náhradu, kde by u něj peníze wzali, který od masopůstu až do žní žádného chleba nemá a si dobrý den udělá, když si může kaupit trochu soli. Náhradu má platit ten, kdo břemena selská nezrušil, když stát ochranu přewzal. Sedlák má jen to platit, co se jako cena žiwnosti powažowat nechá; ostatní ať dá stát, k čemu zádušního jmění použít může. ( Dokončení. )


2. duben 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Mikšíčkův článek - poznámka]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Dod. Red. Co se spojení opětného zemí koruny naší týče, které proti wšemu práwu roztrženy jsau od nesprawedliwého systemu, aby tak rozdělením národ náš seslábnul a tím snadněji w poddanosti udržen býti mohl, co se tohoto přirozeného spojení týče, widíme již, že strana národní jak na Morawě tak w Čechách toto spojení za hlawní aučel swůj powažuje, kdežto se naši staří odpůrcowé, kteří již dříwe wždy nám překáželi i nyní proti tomuto spojení stawí. Bratří! z toho již poznáwáme, kde naše spása! Proti čemu mluwí a píší nepřízniwcowé naši, to nám zajisté užitečné. Držme se dohromady! Co Bůh spojil, člowěk ať nerozlučuje!! Toto spojení jest naše práwo, o které nemusíme prositi, nýbrž kterého co práwa swého požadowati můžeme. Wyswětlete ostatně wy našincowé na Morawě méně wzdělaným krajanům swým, kteří si w zášti proti Čechům ( zlomyslně wzbuzeném a udržowaném ) libují, že proti swé wlastní krwi brojí; wyložte jim, že spojení Morawy a Čech w jednu korunu nebude nějaké pokoření a zahubení Morawy, nýbrž že tak jako posawad domácí samostatnost swau udrží, jenom že budeme napřed my Čechoslowané w jeden přirozený celek spojeni, a pak teprwa co takowý budeme čásť císařstwí Rakauského.


28. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Opička]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 2. Opička, anebo: Wínem přewrácení tchánowé. Weselohra we 4 jednáních od Bretznera, přeložena od Zbraslawského. W Praze tisk Jar. Pospíšila 1846. malý 8. Str. 106.


17. duben 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Med a vosk, Titulek: [Civilizace v Maroku], Autor: Havlíček, Karel
Civilisace w Maroku znamenitě se k předu žene; již tam lijí kanony, a fabriky na prach, flinty a šawle jsou již zawedeny! – Teď prý tam zawedou pří úřadech zwláštní mašiny na bití, poněwadž již takowá ciwilisace nedowoluje, aby úřední sluhowé aneb snad sami soudcowé lidí wlastnoručně prali. H. B.


31. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [oznámení], Autor: Havlíček, Karel
Wýbor Slowanské Lípy shoduje se auplně s tímto náwrhem pp. poslanců našich, a rowným spůsobem schwaluje P. T. pánům woličům okresu Boleslawského a Bělského tyto kandidáty. Redakce Národních Nowin nemá jiné přání, než aby wolby w tomto smyslu wypadly.


27. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Petice zadaná w diecési Linecké od kaplanů k důstojnému ordinariátu, Autor: Havlíček, Karel
Petice zadaná w diécesi Linecké od kaplanů k důstojnému ordinariatu. Chceš-li něčeho sobě wymoci, něčeho dosíci, něčeho sproštěn býti, jdi hned ke kowáři a nikdy ke kowáříčkowi. Toť jest wůbec známé pořekadlo, jehožto prawdiwost se dokázala i w tom čase, co swobodu tisku máme. W té době podaly nám wšecky skoro weřejné listy důkazy toho, jak neunaweně nižší kněžstwo ( chodíc arciť jen ke kowáříčkowi ) se snaží, střásti se sebe tuhé jařmo neobmezeně až posud nad ním wládnaucí hierarchie. Wšak wšecky tyto snahy wyřídily buď nic, neb tak málo, že to ani za řeč nestojí. – My se domejšlíme, že se w církwi k oprawám času přiměřeným dříwe nepřikročí, dokud kněžstwo, zwláště nižší, chtějíc w této rozhodné době dobře pochoditi, samo spolčiwši se w jednotliwých diécesích u swých biskupů o to naléhati nebude. Prwní krok ku předu w tom ohledu již učinili kaplaní diécese Linecké, jenž duchem času unešeni jsauce, zwláštní petici podepsanau od 222, prawíme od dwau set dwa a dwaceti kaplanů k swému D. Ordinariátu zadali. Jen 41 se jich w celém biskupstwí dotčenau petici podepsati zpěčowalo. Nacházíť se ta petice wytisknuta we „ Wiener-Kirchenzeitung “ w číslech 98 a 99. r. b. Sdělujeme ji co prwní wýjew toho druhu pro její znamenitost i w těchto listech w překladu swým čtenářům: „ Kaplani této diécese, ustanowiwše se na tom, zadati petici, nemají to w aumyslu, poměr podřízenosti, stáwající mezi nimi a jejich předstawenými rušiti, aneb snad dokonce slibu poslušenstwí w ruce swého wrchního pastýře při swěcení na kněžstwí složeného w něčem nedostáti. Rowněž to neobmýšlejí, wzdáliti se jen na okamžení z půdy církewní, ale práwě wraucí přání, aby jejich postawení w církwi tak přetwořeno bylo, jak to nejprwé důstojnosti kněžského stawu a pastýřskému aučinkowání kněze přiměřené jest, a potom aby důstojnosti kněžstwa záhubné a kněžské aučinkowání obmezující překážky se odstranily, jich dohání k tomu, míti aučastenstwí w této petici. Oniť to zawrhují, některau jinau nežli kanonickau cestau swé prosby a přání předložiti; nebť neztratili důwěru k swým předstaweným, alebrž jsau spíše nezwratně přeswědčeni, že Důstojný Ordinariát tau nejupřímější wůlí proniknut jest, každau w jeho obor sáhající a k jeho wědomosti přicházející neshodnost rychle a mužně odstraniti. Toto přeswědčení dodáwá jim té smělosti, společně ty těžkosti, pod jejichžto těžkým jarmem kaplani této diécese až posud, ačkoliw jen w tichosti, přece ale sprawedliwě hořekowali, a ty z toho wyplywající přání Důstojnému Ordinariátu neohroženě a neostýchawě wyslowiti. Oniť je zahrnují w následující články: I. Wytknutí auředního poměru mezi farářem a kaplanem. My nemyslíme na to ani dost málo, aby snad farář k naší mrawnosti nepřihlížel, a abychom jemu náležitě podřízeni nebyli. Až posud se to ale nezřídka stáwalo, že farář swé panowání nad kaplanem neslušně rozširowal. Zásada: „ Sic volo, sic jubeo, stat pro ratione voluntas, “ anebo: „ Ego sum Episcopus in parochia mea “, byla od mnohého faráře na spůsob často hnusný k záhubě kaplanů w platnosti udržowána. Spolu pracující kněz stal se nezřídka duchowním newolníkem, bezwolným wykonáwatelem nejwyšší farářské wůle, we wěcech spráwy duchowní bylo mu dowoleno sotwa něco připomenauti, nikoliw ale k něčemu raditi, neb od toho zrazowati. On byl často nucen k sankci patrných wad, křičících nadužíwání, popudliwých špinawostí proti swému swědomí duchowními úkony napomáhati. Mnohá dobrá wěc musela hned w zárodku udušena býti, mnohý šlendrián musel déle trwati proto, poněwadž kaplan dříwe na jeho odstranění pomyslil, a poněwadž absolutní farářowláda swau wážnost zadati se obáwala, kdyby na připomenutí jednoho w tak hluboké sníženosti stojícího podřízence nějaká oprawa předsewzata byla. W mnohých farních kostelích konají se obřadowé, jenž wýslowným římským neb diécesálním rubrikám naprosto odporují; a máme dosti příkladů, že kaplan ze swéhlawosti a buřictwí obwiněn býwal, maje tolik statnosti, církwi a biskupowi wíce nežli faráři poslušným býti. – My prosíme, aby Důstojný Ordinariát stručnými a určitými wýroky auřední poměr mezi faráři a kaplany wytknul, aby faráři se swau mocí nad kaplany z mezí jim církwí a rozumem wyměřených newystupowali, a aby w známost to uwedl, že w takowých pádech, kde poslušnost k faráři s wyššími powinnostmi w kollisí přijde, kaplani z takowého poslušenstwí se wytáhnauti zawázáni jsau. II. Zrušení poručnikowání wykonáwaného od farářů nad kaplany w jejich ökonomických záležitostech. Toť jest wěc takowá, kterau sprawedlnost a lidskost úsilně požadují. Čest budiž wšem farářům kteří swého kaplana za mileného spolupracowníka na winici Páně powažují, s ním co s takowým také we swém domě zacházejí, na to naléhajíce, aby s ním rowněž tak i od domácího služebnictwa nakládáno bylo. Jestiť takowych farářů mnoho, a každý kaplan okusiw toho štěstí, býti u takowého faráře, po celý swůj žiwot s wřelau wděčností těch tak blaženě stráwených dnů pamětliw bude, jakož i žádné pochybnosti není, že ten přešťastný poměr tomu mladšímu spolu pracujícímu knězi často tím nejkrásnějším trwanliwým nawedením a bezpečným měřitkem pro jeho budaucí činění a jednání se stáwá. Wšak nezřidka jest poměr tento docela jiného spůsobu. Bohužel! jsau i takowi faráři, ba i jejich powolností swedení farští čeledínowé, kteří powažujíce kaplana za služebníka spolu podřízeného, za zbytečného a obtížného saubydlitele, za škodného stráwníka a za pramen wýdělku, mu tento swůj náhled na wšeliký jen wymyslitelný spůsob na srozuměnau dáwají, k čemuž tito ( čeledínowé ) tím wíce opráwněni se býti domníwají, když on ( kaplan ) někdy s hospodyní u jednoho stolu seděti a při množstwí pokojů s tím nejmizernějšim spokojiti se musí. – Wzhledem na důchody neměl kaplan až posud často žádného práwa a žádné obrany proti faráři. Jeho příjmy záwisely nezřídka jen od milosti a libowůle farářowy, zdály se býti wíce darem nežli perně zaslauženau mzdau, kdežto přece ten od státu pro něho wykázáný plat nejméně 200 zl. obnáší, který mu buď z náboženské matice ( Religionsfond ) aneb z některého jiného nadání ( fundace ) anebo z přebytku farářských příjmů, jak to w posledním pádu z každé farní fasse pod rubrikau „ wydání “ seznati lze, bez ujmy wyplacen býti má. Poněwadž ale, což netřeba odůwodňowati, tento dosawádní plat kaplanowi k slušnému wyžiwení nedostatečný jest, a práwě proto osady k jeho ( kaplana ) a ne faráře lehčejší wýžiwě dobrowolné příspěwky dáwati uwykly jsau, které pod jménem „ malé štoly “ zahrnujeme; tedy jsau samowolné chautky, tu samau buď ztenčiti, neb se o ni s kaplanem děliti, se strany mnohých farářů nic jiného nežli zkracowání w příjmech, spolu pracujícího kněze nemálo rmautící. Protož poníženě žádáme, aby Důstojný Ordinariát to prohlásiti ráčil, že každý kaplan neztenčený wýnos swého platu a wšech ostatních příjmů požadowati opráwněn jest; – pak že si to Důstojný Ordinariát sice přeje, aby mezi farářem a kaplanem strany platu za ošetřowání a strawowání kaplana kontrakt uzawřen byl, ale tak, aby w kterém koliw čase a od které koliw strany wypowězen býti mohl; – konečně že, kdyby dotčený kontrakt nikterak dojednán býti nemohl, kaplanowi to swobodno jest, aby sobě swé potřebnosti na každý jiný stawu swému slušný spůsob sám opatřowal, a že mu to od žádného předstaweného auřadu za winu přičítáno nebude. Takto by se mohlo s nejlepším prospěchem předejíti těm nehodám, jenž se tak často mezi faráři a jich kaplany objewují, nemalé pohoršení osadám dáwajíce. III. Prawidelné zřízení trestního jednání s kněžmi. Duchowní jest člowěk, a co takowý může chybiti, a chybuje skutečně. Jsau-li jeho chyby takowé, že jeho auřední kněžské činnosti aučinku odnímají, budiž z dosawádního jeho stanowiska odstraněn a při těžších přestupcích i přísněji kárán. Poněwadž ale dle těch nejobyčejnějších zásad sprawedlnosti nikdo bez práwem ztwrzeného a wynešeného saudního nálezu nižádným trestem stíhán býti nemá, zdá se níže podepsaným býti nejwyš žádaucno: 1. Aby w brzkém čase duchowní disciplinární trestní zákon ( Disciplinar-Strafgesetz ) složen od Důstojného Ordinariátu ztwrzen a duchowenstwu w známost uweden byl. 2. Aby duchowní trestní saud ( Strafgericht ) sestawen a od Důstojného Ordinariátu plnomocenstwím opatřen byl. 3. Aby ten duchowní saud poukázán byl, že se we swém jednání na wlas říditi má dle duchowního trestního zákonu a dle prawidel duchowního saudního pořádku ( Gerichtsordnung ), který též pro kněžstwo sestawen a jemu prohlášen budiž. – Ostatně rozumí se samo sebau, že duchowní trestní zákon rozdílu činiti nebude, zdaliž jeden a ten samý přestupek od kaplana anebo od kněze wyšší důstojnosti zpáchán bude. Pohanská zásada: „ Quod licet Jovi, non licet bovi “, nemá u saudu křesťanského naprosto žádné platnosti. Tak uspořádaným saudním jednáním wystawí se ta nejsilnější hráz proti té neblahé nedůwěřliwosti, na kterau jak Důstojný Ordinariát, pohlížeje k wyšším swětským auřadům w tom ohledu šťastnějším, sprawedliwau stížnost wedl, rowněž tak i kaplani na ní ( nedůwěřliwost ) žalostně naříkali; takowé saudní jednání položí tu nejsilnější záworu weškerému tajnému udáwání, jednostranným žalobám nepřízniwých předstawených, a neprawdiwým často zpráwám nejmenowaných dopisowatelů; ono položí konečně tu nejmohútnější záworu wnitřní nespokojenosti a sklíčenosti těch kněží, jenž za příčinau takowých tajně jim strojených aukladů newinně byli trpíwali. IV. Wšemožnau sprawedlnost při přesazowání a powyšowání. My to neupíráme, že přesazowání často potřebné jsau, ba i nahlížíme to, že to může kaplanowi prospěti a i milé býti, když za čas swého kaplanowání w rozličných diécese krajinách swůj auřad zastáwá: – ale i Důstojný Ordinariát to nezneuzná, že takowá často nepředwídaná a nezaslaužená a rychle po sobě následující přesazowání na často welmi wzdálené aneb tělesným silám nepřiměřené štace kaplanowi příliš obtížné býwají. Mimo to, že cestowní autraty jej nezřídka nutí, swůj prwní čin na nowé štaci s dlužením se započíti, nezdají se příliš často přesazowání také pastýrskému aučinkowání práwě býti prospěšná; nebť nikdy nemůže kaplan, jsa w každém okamžení cizincem mezi osadníky, takowau příchylností a láskau k nim dojat býti, jakowá přece k pastýřskému aučinkowání potřebná jest; on nikdy newidí owoce swé pastýřské činnosti, což zajisté nehodí se roznítiti horliwost jeho w powolání. K zmaření přicházíwá také mrawní působení, které by míti mohla jeho déle trwající přítomnost u dorůstající mládeže, jejíž horliwým a milým katechetou w čaše jejího dětinstwí on byl. Přesazowání oblíbených duchowních pastýřů způsobuje w osadách zlau krew, obzwláště když ony často známost majíce těch tajně kutých intrik wědí, jak těch samých k přesazení duchowního jejich spráwce nepráwě užito bylo. Přeswědčenost učí, že w těch osadách, w nichž w každém okamžení změny kaplanů se předsewzaly, i když žádné pohoršení se nepřihodilo, jakási pohrdawost jich ( kaplanů ) se strany osadníků se objewuje; – a nač se tomu diwiti – oni ( osadníci ) widí, že kaplani mají stejný osud s finančnými strážníky, kteří též, aby se nikterak se stranami trochu seznámiti nemohli, z místa na místo přesazowání býwají. Mimo to dowědí se osady, jak lehaunké to jest, kaplana se sprostiti, a jednotliwí osadníci odolají těžko tomu pokušení, použiti toho a pracowati o wzdálení kaplana, an snad práwě skrze swědomité plnění swých powinností jim nemilým se stal. – My prosíme tedy Důstojný Ordinariát, by co nejwíce možná sprawedliwý ohled bral na čas — aby kaplan w jednom roce na dwě nebo tři štace přesazowán nebyl, – na tělesnou ( fisickau ) sílu, aby podlé těla slabší, konaw w horách prwní cestu k zaopatření nemocného swátostmi umírajících hned churawěti nemusel, a na wzdálenost, aby z jednoho konce diécese na druhý na swé autraty stěhowati se nemusel. Wůbec nebylo by to nic neslušného, kdyby požadowal náhradu cestowních autrat kaplan při přesazení takowém, ku kterému sám příčinu nezawdal. – Co se dále powýšení kaplanů na fary týká, prosíme, aby Důstojný Ordinariát, odstraniw wšecko ochnanitelstwí ( Protektionswesen ) wětšímu stáří slaučenému se zásluhami též wětší platnosti udělowal, aby zcela do pozadí strkán nebyl spráwce duchowní na wenku, nemaje příležitosti, ještě méně ale drzosti do sebe, aby swé zásluhy den co den před obličejem mnoho mohaucích swých přízniwců w tom nejjasnějším swětle na odiw stawěl. V. Odbýwáni konkursní zkoušky jednou na wždy a to i od vikářů Vikář znamená w Rakausích tolik, co w Čechách administrátor uprázdněné fary. a expositů. Co milowníci wěd, prowozujíce denně skutečně to, čemu se byli naučili, střeženi též w tom ohledu od swých církewních předstawených, wysazeni posuzowání a kritice často wzdělaných, ale nepřátelsky smýšlejících osadníků, neděsí se kaplani pražádné zkaušky. Ale též se domýšlejí, že w tom ohledu zasluhují neméně důwěry, nežli wšecky ostatní fakulty. Ta doposud trwající praktika wedla k mnohým w oči bijícím odporům, když ku příkladu vikář ( administrátor ) w lidnaté osadě bez konkursu až na konec swého žiwota spráwu duchowní zastáwá, kdežto přece w tom samém čase o faru s menším o mnoho počtem duší ani zakročiti nemůže atd. Poněwadž slušně a sprawedliwě nadíti se lze, že to, w tom ohledu něco ustanowiti, od státních auřadů w moc Ordinariátů odewzdáno bude; tedy prosíme ohledem na konkursní zkaušku o dwojí wěc: 1. Aby dotčená zkauška od každého jen jednau po uplynutí jistých na winici Páně ztráwených asi tří neb čtyr roků písemně a austně se odbýwala, a sice tak, aby zkaušenci swobodno bylo, zdaliž se zkaušce ze wšech předmětů pospolu anebo jen z jednoho a kterého najednau ( písemně a austně ) podrobiti chce. 2. Aby ta zkauška i těm uložena byla, jenž by se o expositury a vikariáty ( administrace uprázdněných far ) ucházeti chtěli. VI. Podporowání kněží w čase jejich činnosti nemocí nawštiwených a zlepšení nuzného stawu deficientů. Postawení do nemoci upadšího kněze ( kaplana ) jest často welmi bídné. Nedbalé ošetřowání, nejistota, jak dlauho jeho nemoc trwati bude, nedostatek 874 uspořeného jmění a obáwání, zdaliž autraty za léčení weliké nebudau, to wšecko wesměs napomáhá k tomu, by nemoc ta, kterau on wěrným plněním swých powinností často byl spůsobil, pro něho ještě trapliwější byla. My se osmělujeme ohledně toho na jeden, již před dwěma roky z našeho středu zhotowený „ Náwrh stanow bratrstwa k podporowání nuzných kaplanů “ poukázati. Jednohlasně wyjadřujem se, že my wšickni wesměs hotowi jsme, ročně jistau záhodnau částku příjmů rádi podati co obět lásky bratrské, wědauce, že žádný z nás jistotně newí, zdaliž i on ještě nebude muset o takowau obět jednau žádati, a prosíme jen o to jediné, aby některý wážný muž w čelo se postawiti, a aby náš otcowský pastýř uděliw nám k tomu powolení a požehnání, naší dobré wůlí stálost a podporu uděliti ráčil. Wezme-li se na dotčený náwrh ohled, tuť přijde to na jewo, že nám též bídný staw naších chorobných spolubratří na srdci leží, a že my dle možnosti k jejich ulehčení rádi přispíwati chceme. – Kde nenáwist se spojuje, kde bezbožnost a zloba w spolky wstupují, tuť musí i křesťanská láska w jedno se slíti. VII. Uwedení dekanátních porad pod autoritou Ordinariátu. Zmiňujíce se o dekanátních poradách, nemíníme se scházeti proto, bychom pauze o swých interessech se radili, – nikoliw, znajíce moc a přednost žiwé řeči před mrtwau písmenau, chceme w nadzmíněných poradách interessy církwe, zwelebowání bohoslowecké wědy a praktické zpráwy duchowní pojednáwati, a ne bez wýsledku do wětru jen mluwiti, nobrž dle dobře promyšleného pořádku se raditi o tom, co duchowenstwu a křesťanskému lidu potřebné a užitečné jest. K tomu potřebujeme ale zplnomocnění s hůry, potřebujeme, my to uznáwáme, stručného nawedení a dobré rady, k tomu potřebujeme též dojímawého nabízení, a to jest wšecko, oč my poníženě prosíme. Theologický čtwrtletní časopis stal by se napotom orgánem probuzeného, čilého katolického žiwota, a pro budaucí wěky důkazem, že katolické kněžstwo hornorakauské swůj čas neprospalo. Nebyly by potom takowé náležitau legální platnost mající porady tau nejlepší příprawau k budaucí, tak přežádané a s Tridentským církewním sněmem auplně se shodující diécesální synodě? Toť jsau ty prosby a přání, které my nížepsaní kaplani diécese Linecké Důstojnému Ordinariátu přednésti puzeni se býti cítíme. Pohnútky k tomu jsau nejwíce diwoké wýrůstky, zniklé na stromě před nedáwném swržené státní saustawy, jejíž, chránitelowé neobmezeně wšecko nižší w porobu wyššího přiwádějice, dobře pochopili, že jen tak její ( saustawy ) trochu dlauhé trwání ještě déle prodlaužiti možná jest. Tyto swrchu podotknuté wýrůstky swými široko daleko rozwětwenými ratolestmi – wšecky žiwotní poměry a tak i zewnější spráwu církwe zasáhly. Poněwadž newyrostly na půdě církewní, nebude to zajisté k záhubě církwe, nobrž jí to spíše prospíwati bude, když tak rychle, jak jen možná jest, opět wyhubeny budau. Proto my se také neobáwáme, že Důstojný Ordinariát naše prosby nemilostiwě přijme. Naopak my se důwěřujeme, že jsme buřiči a domáhači, jsou-li jací mezi námi, w jejich řádné meze nazpět přiwedli, přiměwše je k tomu swým weřejným, církwi neodporujícím zákonitým wystaupením. Kdyby Důstojný Ordinariát bližší, dokonalejší wyswětlení strany některých jen podotknutých poměrů požadowal, tuť jsme hotowi, skrze wýbor z našeho středu wywolený wšecko náležitě objastniti, jakož i uwedené stížnosti ráznými skutečně se zběhlými událostmi odůwodniti. Nechť ostatně na jaký koliw spůsob naše prosby milostiwého wyslyšení dojdau, my a naši nástupníci po celý běh žiwota swého wřelé díky wzdáwati budeme Důstojnému Ordinariátu, ano i wšem swým předstaweným, přispěwším k tomu, aby nižšímu kněžstwu k swobodnějšímu a slušnějšímu postawení dopomoženo bylo. Tento cit wděčnosti powzbuzowati nás bude, skutkem dokázati, že jsme té od předstawených w nás kladené důwěrnosti hodni byli, bude powzbuzowati nás, bychom těžkým powinnostem swého powolání dwojnásobnau horliwostí se oddali; my budeme wší těla i duše silau, podporowáni jsauce milostí Boží, k tomu směřowati, abychom od naší swaté katolické církwe k jejím živým audům přičteni jsauce, též mezi wěrné syny počítáni býti mohli od swého sláwau owěnčeného otcowského wrchního pastýře, kterého Bůh dlauhá léta zachowati a někdy wěčně odplatiti ráčiž. “


16. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Beseda chrudimská - poznámka]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Dod. Red. Těšíme se srdečně z tohoto tak pěkného kwětu Besedy Chrudimské, a přáti si musíme, aby také ostatní naše města za tak chwalitebným příkladem zpátky nezůstáwala. K tomu aučeli, co nejdříwe místo nabudeme w listech těchto, oznámíme zřízení ( statuta)tohoto ústawu Chrudimského, aby si je jinde za wzor mohli wzíti, neboť snadějí jest dle příkladu takowého u auřadů powolení si wyjednati. Každý s lítostí pozorowati musí, jak u nás duch společenský, jenž jest hlawní pákau lepšího stawu a pokroku země, na příliš nízkém stupni stojí. Za hranicemi má každé i dosti nepatrné město a městečko jednu neb wíce besed, a besedy tyto jsau w auzkém spojení s kwětem žiwnosti. Čím wíce žiwnosti kwetau, tím wíce bohatstwí, tím wíce chuti a možnosti k autratě, tím wíce společenského žiwota — a společenský žiwot zase naopak wede k lepšímu wzdělání, k pokrokům w umění, w obchodu a w průmyslu ( w řemeslech ), poněwadž se myšlénky hojně wyměňují a rozšiřují. — Ale tu stojíme opět u toho, co jest naše stálé „ Eduard und Kunigunde “ totiž u škol: řídkost praktických škol, zabedněnost myslí, neznání swěta šírého, to jsau články pewně spojené w řetěze chudoby zemské.


21. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Moravy, Titulek: [otisk zprávy], Autor: Havlíček, Karel
* * * Z Brna 17. list. ( M. N. ) Doslýcháme, že zřízena bude konečně při presidium zemským školní radda dle nařízení ministerstwa od 29. září 1848. Úkol její bude, wykázati jazyku českému we školách nižších i wyšších ono místo, kteréž mu nyní dle práwa rownosti s německým náleží, ustanowiti, která gymnasia w Morawě a Slezku mají býti ohledem na studující s přewahau slowanská a která německá, nawrhnauti schopné učitele k wyučowání jazyku českému a přiměřené knihy školní, wůbec učiniti wše, čeho požaduje zwelebení jazyku národního a prospěch mládeže školní. Z tohoto účelu patrno, že skládati se může radda školní jen z můžu, wěcí školných důkladně znalých a wysokau cenu jazyka morawského uznáwajících, sice mine se radda s cílem, od ministerstwa jí wytknutým, a rownost obojího jazyka wlastenského na Morawě zůstane jako posud pauhým záludem. Každý den, o který se zřizowání raddy školní opozdí, jest nenabytná škoda jazyku wlastenskému, zwláště ohledem na počínající rok školní a na to, jak chatrně mnohá gremia gymnasiální, an to jim samým bylo zanecháno, o cwičení w něm studujících pečowali a pečují.


11. červenec 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Z Jindřichowa Hradce., Autor: Havlíček, Karel
Z Jindřichowa Hradce. Visitace gymnasialní. Weledůstojný pan direktor gymnasialních studií Jakub Beer držel zde na c. k. gymnasium od 9—17 Čerwna b. r. den jako den zrána i odpoledne ústní a písemní zkaušky. Při zkaušení z náboženstwí ony žáky, jimž jest ještě s obtížnostmi w němčině zápasiti, dal po česku wyslýchati, a byl z toho potěšen, že se zde studující mládež dle mluwnických prawidel theoreticky a prakticky swé mateřské řeči učí; při tom se také wyjádřil, že bude o to péči míti, aby na oněch gymnasiích w Čechách, kde se pro wzdělání našeho jazyka až potud nic nestáwá, on byl zaweden a přednášen. Po tak zwaných exortách pro čtyry wyšší třídy P. Katechetau a pro ostatní dwě nižší p. Prefektem přednešených wida P.T. p. direktor, kterak žácstwo dle dáwno zde zawedeněho obyčeje k podporowání swých nemohutných spoludruhů dárky co dobrowolnau oběť do pokladnice uwrhuje, přiložil k tomutéž aučeli šest dukátů, za čež mu we jménu podělených powinné díky opětowány buďte. Po ukončené visitací když se jak o zdárném prospěchu žácstwa tak o spráwném zřízení učitelského ústawu auplně byl přeswědčil, wůbec swau spokojenost opětně projewil, a pak dal učitelstwu hostinu; což se wše tu k zahanbení utrhačných jazyků, jenž se o zdejší učiliště rádi otírají, w známost uwádí. Podotknauti jest ještě potřebí, že tu milolidský p. t. pan direktor mnoho peněžitých příspěwků, zwláště k lepšímu wojanské wychowatelny, kterau nawštíwil, a ku prospěchu jednotliwých chudých štědrau rukau udělil. Zanechaje po sobě w tolika srdcích, jeho přítomností oblažených, sladkau památku, odebral se odtud na visitaci Brodského gymnasium.


15 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Titulní strana], Titulek: Porotní soud nad redaktorem Národních novin pro článek: Výklad okrojované ústavy od 4. března v čísle 62 Nár. novin, Autor: Havlíček, Karel
Porotní saud nad redaktorem Nár. Nowin pro článek: Wýklad oktrojowané ústawy od 4. března w čísle 62 Nár. Nowin. ( Dokončení. ) ( Dálší řeč obžalowaného K. Hawlíčka. ) Pan prokurátor prawí, že se posmíwám, že se národowé budau muset obléci do jedné černožluté livereje, a on myslí, že to podpíše, kdo chce mít pewné a jedno Rakausko, poněwadž pro národnost a wlast při tom není žádné nebezpečenstwí a každému národu jest národnost a řeč pojištěna. – Ačkoliw mají mocnářowé welikau moc, přec jest prawda, co prawil Ježíš: Dejte císaři, co jest císařowo, a co jest Božího, Bohu. Ale národowé jsau Boží, a ne císařowi. A kdyby se císař a panowník sebe wíce snažil, přece nepřemění národ w jiný národ podle swé libosti a swého pohodlí. Příklad toho máme na císaři Josefu, který též chtěl, ačkoliw snad z dobrého aumyslu, národy rakauské přetwořiti w Němce, ale nedosáhl aučele swého. My zůstanem wždy Češi, jako Maďarowé, ltaliani, a nebudeme nikdy Rakušané, nýbrž jen občané rakauské říše, tak jako bychom, kdybychom byli uposlechli za onoho času hlasu ministerského a byli wolili do Frankfurtu a následkem toho byli přistaupili k německé říši, přece nebyli proto Němci, nýbrž jenom občané německé říše. Poukazuji p. prokurátora na to, co ukazuje skutečnost, že se žádný národ rakauský sám nejmenuje Rakušanem, wyjma obywatele jediné province rakauské. Ani německý Štýřan ani Tyrolan nejmenuje se ještě sám Rakušanem, nýbrž posud Štýřanem, Tyrolanem. Owšem obywatel mnohých mohutných a slawných říší, ku př. anglické a francauské, s chlaubau sebe tak jmenuje, k tomu ale náleží zásluha a sláwa historická a swobodné zřízení země; pak třeba i Němec na břehách Rýna z této příčiny sebe rád nazýwá Francauzem, ačkoliw ním není. S radostí bude sebe každý nazýwat občanem rakauské říše, když to bude čest, posud ale člowěk nemá proč a zač, býti wlastencem rakauským: my posud newidíme pro sebe z toho spolku rakauského žádné wýhody a žádné sláwy. Pan prokurátor mne těší, že je národnost pojištěna. Ale skutečnost ukazuje, že tomu není tak a že jsme posud odstrčeni wšude. Já bych na to mohl tisíc příkladů uwésti, nač jen se podíwáme, wšude widíme nerownopráwnost, ku př. já jsem dnes žalowán na základu §. 12. Ale zrowna tento paragraf je tak špatně do češtiny přeložen, že má zcela jiný smysl než německý, a kdybych německy nerozuměl, byl by dnes pro mně zákon mnohem přísnější, podle kterého bych mohl být odsauzen, neboť německý zní: Durch unwahre und höhnische Darstellungen – a český: neprawým neb aušklebným wypisowáním, což jest nesmírný rozdíl. Druhý příklad, abychom wzali zrowna nejbližší, jest česká žaloba od p. prokurátora ode mne zadána. Jest w ní nejméně 50 chyb, a jsem přeswědčen, žeby auředník sotwa směl w německém spisu podobným spůsobem psáti, neboť i starý zákon nařizuje, aby se auřední spisy wydáwaly we spůsobu důstojném, k důstojnosti ale též náleží prawopis a gramatika. Pan prokurátor nato naráží, že já štwu národnosti; já jsem wětší přítel Němců než ministerstwo, poněwadž chci, aby se wšem národům učinilo možno, spokojeně wedle sebe žíti, což ale nikdy nebude, pokawád bude mít jeden národ příčinu druhému záwiděti. Zajisté by bylo snadno, aby auředníci obaum jazykům dokonale se naučili, a pak by přestalo wšechno nedorozumění mezi národnostmi, poněwadž by obě mohly pohodlně wedle sebe žíti a sobě nepřekážeti. Ale wláda sama štwe proti národnostem, protože se nestará u nás o dokonalau známost obau jazyků. Pan prokurátor uráží se z toho, že jsem napsal, aby se již wolili poslanci místo na 5 a 10 let raději na celý žiwot, aby se pak wládlo zcela absolutně, a ukazuje mi na Anglicko, kde parlament také trwá 7 let, a přece nikdo nenazýwá wládu anglickau absolutní. – Co je w Anglicku, to není w Rakausích; w Anglicku by se mohli wolit poslancowé třeba na 30 let, a přece by proto nebyla wláda absolutní, w Anglicku je práwo, w Anglicku by nesmělo wyhnat ministerstwo sněm, jako ho wyhnali z Kroměříže, w Anglicku je každý občan, malý nebo welký, stejně podroben zákonu. Ostatně musím ale p. prokurátorowi podotknaut, že se wšude wolejí poslancowé na kratší lhůtu: w americkém saustátí senátoři na 6, representanti na 2 leta; w Pensylvanii representanti na rok, senátoři na 4; w Norwežsku na 3; we Šwýcarech na 3 leta; w Belgii representanti na 4, senátoři na 8, při čemž poznamenati musím, že při každé polowicí lhůty polowice poslanců se obnowí. Když jsau wolení representanti na dlauhý čas, ku př. na 10 let, jest to swobodě welmi nebezpečné; neboť w každé komoře jest jistá část poslanců, kteří wždy s wládau drží, tedy si může wláda také wždy najíti rozličné slabé a přístupné stránky mnohých jiných a dostati tak wětšinu na swau stranu. To je tedy skutečná chyba w oktrojowané ústawě. Pan prokurátor mi wytýká, že jsem prawil, že bude stát zemský sněm k ministerstwu jako chlapec k učiteli, a myslí, že chlapec a kluk je stejné slowo. Kluk ale jest nedůstojné, čehož jsem já neužíwal; chlapec ale, jak já řekl, je slušné slowo. A jestli p. prokurátor myslí, že jsem tento obraz nedokázal, mýlí se welice, neboť jsem se odwoláwal na §. 89 oktrojowané ústawy, podle něhož mohau ministři zastawiti aneb zapowěděti wykonáwání uzawření sněmu, příčící se zákonům a wšeobecnému dobrému, a ministerstwu tedy jest zůstaweno, odsuzowati a wěděti lépe než zástupci národa, co se příčí wšeobecnému dobrému; to jest zajisté potupa sněmu, poněwadž si ministerstwo osobuje wíce rozumu, nežli celému sněmu přiřknauti chce. Dále mi p. prokurátor wytýká, že jsem prawil, že máme wlastně neodpowědnau wládu. To ale jsem práwě řekl, neboť konstituce záleží w tom, že ministerstwo musí za wšechno to, co se děje od wlády, odpowídat, a že může být obžalowáno a sauzeno; w jiných konstitučních zemích wynáší w tomto pádu nad obžalowaným ministerstwem wýrok wždy nějaký neodwislý, samostatný saud buďto hořejší komora anebo jiný od wlády nezrušitelný saud. Oktrojowaná ústawa ale prawí w §. 106, že saud říšský bude sauditi ministry. Posud ale není žádný říšský saud, a tedy toto misterstwo samo jej ustanowí podle swé libosti, a to zrowna tak, jako bych já si swolal k porotě několik swých dobrých známých, aby nade mnau wydali rozsudek. Tedy bude se ministerstwo samo saudit, a co jsem prawil, jest samá prawda. Též pan prokurátor mne winí, že jsem celau ústawu potupil jako wěc dohotowenau, a že přece prawím sám, že jsem nejdůležitější wěci ještě nechal za lubem. Já myslím, že to, co špatného jest w ústawě, se nedá pozdnějšími dodatky naprawiti, nýbrž jen odwolati. Nowými zákony může se owšem mnoho ještě zhoršiti, tak jako ku př. widíme důkaz w zákonu o tisku, kde ku př. ustanowení, že se časopis až na 3 měsíce zastawiti může, jest přísnější než stará censura. Já jsem wytknul jen wady těch zákonů, které jsau wydány, a hleděl jsem dokázati, že byl můj posudek sprawedliwý, pročež jsem i opominul těch se dotýkati, z kterých mne ani sám pan prokurátor newiní, poněwadž se zdá sám nahlížeti jejich oprawdiwosti. Ostatně i ministerstwo již samo některé wěci odwolalo, ku př. stranu Chorwátska a Hranice wojenské, a tím dokázalo, že samo nemá w uctiwosti swau oktrojowanau ústawu. Konečně p. prokurátor mne winí z toho místa, že chce ministerstwo swobodě jedno péro po druhém wytrhati, a myslí, že opět tupím dříw, než wěc přišla a že opět prorokuju. Tomu ale odpírám. Mohl bych se sice odvoláwati na práwnickau zásadu; drž každého za chybného, pokud se nepřeswědčíš o jeho sprawedliwosti, a zákony mají býti wždy tak zřízeny, aby žádným spůsobem nedopauštěly neprawost. Já chci se držeti jen zásady křesťanské, a chci držeti i ministerstwo za sprawedliwé, pokud se neokázalo naopak. Ale máme proto důkazů, a sice zde ( ukazuje tenkau knihu modrau ). Tato knížka obsahuje wšechny základy našeho konstitučního práwa. Já z nich jen některá přednesu. A bude se hned widěti, jestli se jich skutečně šetřilo. Hned w císařském manifestu od 15. bř. min. r. stojí: Die Preßfreiheit ist durch Unsere Erklärung der Aufhebung der Censur in derselben Weise gewährt, wie in allen Staaten, wo sie besteht. ( Swoboda tisku uděluje se prohlášeným od Nás zrušením censury tímže spůsobem, jako we wšech státech, kde se nachází. ) Tedy jsme měli pojištěnau swobodu tisku takowau, jako w kterémkoliw konstitučním státu, a přece jest náš zákon o tisku nejšpatnější w celé Ewropě. W ústawě od 25. dubna m. r. zní §. 9.: Der Kaiser legt bei Eröffnung des ersten Reichstages und jeder Nachfolger unmittelbar nach seinem Regierungsantritte den Eid auf die Verfassungs-Urkunde ab. ( Císař při otewření sněmu říšského a každý nástupce jeho hned po nastaupení wlády složí přísahu na ústawní listinu. ) To se ale nestalo! W proklamací od 6. máje prawí se: Damit die Feststellung der Verfassung durch die constituirende Reichsversammlung auf die zuverlässigste Weise bewirkt werde, haben Wir beschlossen, für den ersten Reichstag nur Eine Kammer wählen zu lassen, wornach also für die Wahlen gar kein Census bestehen und Jeder Zweifel einer unvollkommenen Volksvertretung entfallen wird. ( Aby ustanowení ústawy sjednáno bylo od ústawodárného sněmu říšskho tím spůsobem nejbezpečnějším, uzawřeli jsme, dáti woliti do prwního sněmu říšského jen jednu komoru; nebude tedy pro wolby žádného censu a odpadne wšeliká pochybnost, žeby lid dokonale nebyl zastupowán. ) W proklamací z Innsbrucku dne 3. čerwna m. r. prawí se o ústawě takto: Mit derselben habe Ich den Forderungen der Zeit, den Bedürfnissen der einzelnen Provinzen, der Vorwiegenden Meinung Meines Volkes, welche im Wege des Gesetzes geltend gemacht, Mich jederzeit in Meinen Beschlüssen bestimmen wird, nicht vorgreifen wollen. Ich habe daher am 16. Mai keinen Anstand genommen, den nächsten Reichstag als einen constituirenden zu erklären und die damit in Einklang stehenden Wahlen zuzusichern. Allein die Sache selbst bin Ich bereit festzuhalten, weil sie Mir die Bürgschaft gewährt, daβ die Verfassung, welche Meinem Reiche geistige und materielle Macht verleihen soll, in ihren Grunglagen, wie in ihren Einzelnheiten ein Werk des gesetzlich ausgeprägten Gesammtwillens seyn werde, mit welchem Hand in Hand zu gehen, Ich fest entschlossen bin. ( Nechtěl jsem jí ( ústawau od 25. dubna ) překážeti požadawkům času, potřebám jednotliwých zemí a mínění wětšiny lidu mého, které prowedeno jsauc cestau zákonní wždy mne bude říditi w uzawíráních mých. I newáhal jsem tedy dne 16. kwětna prohlásiti nejprwé příští říšský sněm za ústawodárný a pojistiti wolby k tomu spůsobilé. – Ale wěc samu držeti jsem hotow, poněwadž mi podáwá rukojemstwí, že ústawa, která říši mau zmocniti má duchowně i materialně, jak w základech tak w jednotliwostech swých bude dílo zákonně wyslowené wůle weškerenstwa, s kteraužto zajedno kráčeti pewně jsem odhodlán. ) W proklamaci od 6. čerwna prawí se: Allein noch ist das von Mir begründete Werk nicht vollbracht, es kann erst durch die kluge und kräftige Mitwirkung der Abgeordneten Meines Reiches eine den allgemeinen Interessen entsprechende Wirklichkeit werden. Dabei war es aber nie Meine Absicht, der überwiegenden Meinung Meiner Völker Schranken fetzen zu wollen, und um diese Meine Gesinnung unzweideutig an den Tag zu legen, habe Ich Mich bewogen gefunden, den ersten Reichstag als einem constituirenden zu erklären. ( Ale dílo, k němuž jsem základ dal, posud není dokonáno; teprwé opatrným a důrazným spolupůsobením poslanců říše mé může se státi prawdau, jenž by wyhowěla potřebám a prospěchům obecným. Při tom nikdy nebyl úmysl můj, abych kladl meze mínění přewahujícímu národů mých, i abych toto swé smýšlení nade wší pochybnost oswědčil, widěl jsem se pohnuta, prohlásiti prwní říšský sněm za ústawodárný. ) Ministr Dobblhof přednesl we jménu koruny w říšském sněmu dne 7. září m. r. následující slowa: Mit dem gleichen vollen Vertrauen, mit welchem der Monarch Ihren Beschlüssen in den für die Interessen der Völker Oesterreichs heiligsten Angelegenheiten entgegensieht, mit demselben Vertrauen können daher die Völker Oesterreichs der Vollständigen Erfüllung des Kaiserlichen Wortes, der Annahme der von ihren Vertretern festgestellten Verfassung entgegensehen. ( Se stejnau plnau důwěrau, s kterau mocnář očekáwá usnešení Wašich w záležitostech nejswětějších prospěchům a potřebám národů rakauských, s tautéž důwěrau naditi se tedy mohau národowé rakauští, že slowo císařské auplně bude wyplněno a ústawa wypracowaná od zástupců jejich přijata. ) To se ale také nestalo. W proklamací císařské od 16. října min. r. stojí: Nach Bezwingung des bewaffneten Aufruhrs und Wiedererstellung der Ruhe wird es die Aufgabe Meines Ministeriums seyn, im Einklange mit den Mitgliedern des constituirenden Reichstages durch gesetzliche Regelung der bisher mit zügellosem Mißbrauche gehandhabten Presse, des Vereinsrechtes und der Volkswehr einen Zustand herbeizuführen, der, ohne der Freiheit nahe zu treten, dem Gesetze Kraft und Achtung sichern soll. ( Až branné powstání bude potlačeno a pokoj nawrácen, bude úlohau ministerstwa mého, aby we srownalosti s audy ústawodárného sněmu říšského zákonním zřízením tisku bezuzdným spůsobem posawáde nadužíwaného práwa spolkowacího a obrany národní přiwedlo staw takowý, který bez zkracowání swobody, zákonu pojistiti má moc a úctu. ) Tedy se to mělo státi we srozumění se sněmem. W císařské proklamací od 19. října min. r. stojí takto: Es ist unser fester, unveränderlicher Wille, daß die unseren Völkern gewährten Rechte und Freiheiten, wenn sie auch von einzelnen Böswilligen oder Mißgeleiteten mißbraucht worden sind, in ihrer ganzen Ausdehnung ungeschmälert bleiben, und Wir verbürgen solche neuerdings durch Unser kaiserliches Wort. ( Jestiť wůle naše pewná a neproměnitelná, aby práwa národům našim udělená, byť jich někteří zlomyslní nebo swedení byli zle užíwali, w celé swé rozsáhlosti zůstala neskrácena, i zaručujem je opětně naším císařským slowem. ) ( Tato slowa přečetl obžalowaný silnějším hlasem, posluchačstwo se nemohlo udržet hřmotného potlesku, předseda wstal a napomenul je k mírnosti; nastalo opět ticho. ) Auch wollen Wir, daß die von dem constituirenden Reichstage bereits gefaßten und von Uns sanctionierten Beschlüsse, namentlich jene über die Aufhebung des Unterthans-Verbandes, der Entlastung und Gleichstellung des Grundbesitzes gegen die im Principe vom Reichstage anerkannte billige Entschädigung aufrecht erhalten, und Unserer bereits erlassenen Anordnung gemäß in Vollzug gebracht werden. Ebenso ist es Unser fester Wille, daβ das begonnene Verfassungswerk von dem constituirenden Reichstage in einer der Vollen Gleichberechtigung aller Unsere Völker entsprechenden Weise ungestört und ununterbrochen fortgesetzt werde, damit solches in Bälde Meiner Sanction unterlegt, und einem gedeihlichen Ende zugeführt werden könne. ( I chceme také, aby usnešení od ústawodárného sněmu již učiněná a od nás potwrzená, jmenowitě o zrušení úwazku poddanského, o wywázení a w rownost uwedení gruntů za lewnau náhradu od sněmu w zásadě uznanau byla zachowána a podlé nařízení od nás již wydaného we skutek uwedena. Taktéž jest pewná wůle naše, aby započaté dílo ústawy od ústawodárného říšského sněmu spůsobem rownopráwnosti wšech našich národů přiměřeným bez překážky a bez přestáwky dále 354 bylo wedeno, aby se w krátkém čase sankci mé předložilo a ku konci zdařilému dowedeno bylo. W proklamací od 22. října stojí stranu powolání sněmu do Hroměříže: Wir berufen denselben auf den 15. November nach der Stadt Kremsier, wo er in der Lage seyn wird, sich ungestört und ununterbrochen seiner großen Aufgabe der Ausarbeitung einer den Interessen Unseren Staaten entsprechenden Verfassung Ausschlieβlich widmen zu können. Um daselbst die unterbrochenen Berathungen in Beziehung auf die Verfassung fortzusetzen, und solche mit Beseitigung aller Nebenrücksichten in Bälde einem gedeihlichen Ende zuzuführen. ( Swoláwáme jej na 15. listopadu do města Kroměříže, kde mu bude lze, by se oddal wýhradně welikému úkolu wypracowání ústawy, přiměřené potřebám a prospěchům našich států, aby tam dále wedli přetržené porady o ústawě, a jí pustíc mimo sebe, weliké ohledy wedlejší dowedli ke zdařilému konci. ) I nynějsí ministerstwo prawilo we swém programu před celým říšským sněmem weřejně: Wir übernehmen die Handhabung der Regierungsgewalt aus den Händen Sr. Majestät zugleich mit der Verantwortlichkeit, fest entschlossen, jeden unverfassungsmäßigen Einfluß fern zu halten, aber ebenso wenig Eingriffe in die vollziehende Gewalt zu gestatten. Wir wollen die constitutionelle Monarchie aufrichtig und ohne Rückhalt. Wir wollen diese Staatsform, deren Wesen und gesicherten Bestand wie in der gemeinschaftlichen Ausübung der gesetzgebenden Gewalt durch den Monarchen und den Repräsentantenkörper Oesterreichs, in der freien Gestaltung der Ländertheile in allen innern Angelegenheiten erkennen. ( Přijímáme řízení moci wládní z rukau Jeho Milosti zároweň s odpowědností, pewně jsauce odhodláni, oddáliti wšeliký wplyw ústawě protiwný a nedowoliti žádné zasahowání w moc wykonáwací. Chceme monarchii ústawnau upřímně a bez tajení. I chceme tuto spůsobu státní, jejížto podstatu a jisté trwání nalezáme we společném wykonáwání moci zákonodární od mocnáře a zastupitelstwa lidu rakauského, we swobodném zřízení jednotliwých zemí we wšech záležitostech wnitřních. ) S tím se ale nesrownáwá to, co w oktrojowané ústawě o zemských záležitostech stojí. Dále w tomtéž programu stojí také: Wir hoffen, das Ergebniß Ihrer Berathungen über die Verfassung möglichst bald der Sanction Sr. Majestät des Kaisers unterlegen zu können. Ein zweifaches Ziel wird uns hiebei vorschweben: Ungeschmälerte Erhaltung der den Völkern Oesterreichs zugesicherten Freiheit; Sicherstellung der Bedingungen, ohne welche die Freiheit nicht bestehen kann. Das Ministerium will nicht hinter den Bestrebungen nach freisinnigen und volksthümlichen Einrichtungen zurückbleiben; es hält vielmehr für seine Pflicht, sich an die Spitze dieser Bewegung zu stellen. Dieβ sind die Hauptgrundzüge unserer Politik. Wir haben sie mit unumwundener Offenheit dargelegt, weil ohne Wahrheit kein Vertrauen und Vertrauen die erste Bedingung eines gedeihlichen Zusammenwirkens zwischen Regierung und Reichstag. ( Doufáme, že co možná nejdříwe budeme moci předložiti wýsledek rokowání wašeho sankci Jeho Msti císaře. Dwojí aučel w tom budeme míti na zřeteli: nezkrácené zachowání swobody národům rakauským pojištěné; zbezpečení wýmínek, bez nichž swoboda tato obstáti nemůže. Ministerstwo nechce zůstati pozadu za snahami po ústawách swobodných a lidumilných; ba drží spíše za swau powinnost, postawiti se w čelo pohybowání tohoto. ) Toť jsau hlawní rysy naší politiky. Wyložili jsme ji s přímostí netající, poněwadž není důwěry bez prawdy, a důwěra jest prwní wýmínka zdárného spolupůsobení mezi wládau a sněmem říšským. Jestli se ale zachowala tato upřímnost, to ani nechci dokazowati, to jest patrno hned po přečtení těchto řádků. A jak se srownáwá s tauto upřímností a otewřeností, že ministerstwo sněm tak neočekáwaně a bez příčiny rozpustilo. Předseda: Pane obžalowaný, nemáte tady také ten nowý patent, kterým je sněm rozpuštěn? K. Hawlíček: Na to také přijdem! – Při nastaupení nowého císaře obnoweny jsau sliby tyto a w manifestu od 2. prosince prawí se k sněmu říšskému: Es ist Unser lebhafter Wunsch, daß das Verfassungswerk sobald als möglich zu Stande gebracht werde, und Wir rechnen hiebei auf den einsichtsvollen Beistand und das patriotischen Eifer des Reichstages. ( Naše přežádaucí přání jest, aby ústawa co nejdříwe možná byla ku konci dowedena, i spoleháme se w tom na rozwážliwau podporu a wlasteneckau horliwost říšského sněmu. ) Já nejsem tak přepiatý, aby sic nepřipauštěl wládě práwo, rozpustiti sněm, poněwadž nahlížím, že toho může býti někdy zapotřebí, ale w takowém pádu má wláda hned powolati jiný, ne ale to udělat sama, co měl sněm wypracowat, to se nesrownáwá s konstitučními zásadami, to jest absolutní. S tím co jsem posud prawil, myslím, že jsem wywrátil jednotliwé wýčitky paně prokurátorowy; hlawní moje obrana záleží ale w něčem jiném. Kdybych byl winen, z čeho mne pan prokurátor pohání, byl bych byl musel ústawu rakauskau neprawým a aušklebným wypisowáním hanobiti, pak bych ale owšem zaslaužil wětšího trestu, nežli pan prokurátor ponawrhuje. Já jsem ústawu nepotupil nepráwě, já jsem smysl její nepřekrautil; že jsem ji nechwálil, není wina moje, nýbrž ministerstwa, které tak špatnau sestawilo; žert není žádná wina, a aušklebek je wěc welmi relatiwní, proto žádá zákon, aby bylo wypisowání záronweň neprawé. Ale já jsem nepotupil ústawu rakauského mocnářstwí, když tento zákon, na který jsem žalowán, wydán byl od ministerstwa Pillersdorfowa, nýbrž byl powolán sněm, který měl ústawu wypracowat. Tedy zákon nemohl mysliti žádnau jinau ústawu, nežli tu, kterau sněm wypracuje we sjednocení s mocnářem. To ale, co tuhle jest wytištěno ( ukazuje oktrojowanau ústawu ), není žádná konstituce, nýbrž jen ministerialní ordonance, na kterau se §. 12. w zákonu o tisku wztahowati nemůže. Zde se hájí ústawa přede wšemi jinými zákony jakožto wěc stálejší. Poněwadž se takowé důležité ústawy nemají často měniti, proto také ke změně ústawy wždy wětší počet hlasů na sněmích potřebný jest. Jestli tedy w konst. státu již žádný obyčejný zákon nemůže jinak powstati než od zákonodární moci, we srozumění národu s mocnářem, tím wíce nejdůležitější zákon, ústawa. To ale, co zde jest ( ukazuje papír ), nepowstalo takowým spůsobem, nepochází od zákonodární moci, nýbrž od exekutivní, a jest to tedy pauhá ministerská ordonance, jako každé jiné nařízení. Konstitucí bude teprwa tentkrát, až bude od sněmu oprawena a přijata a od císaře potwrzena. Toť samo ministerstwo se zdá nahlížeti, poněwadž přijalo §., že se smí na sněmu obyčejnau wětšinau hlasů jako každý jiný zákon měniti, což důkazem jest, že ji ani samo ministerstwo za prawau ústawu nepowažuje. Jak ostatně má ministerstwo wůbec ústawu we wážnosti, můžeme posauditi z toho, co stojí w ministerských nowinách Oesterreichischer Korrespondent, které, jak wůbec známo, na autraty wlády se wydáwají. W čísle 64. od 24. března mluwí se o ústawě Pillersdorfowě od 25. dubna 1848 – – Předseda: Myslím, že nás to daleko zawede, a že to sem nenáleží. K. Hawlíček: Jmenují tam konstituci „ Jesuitisches Machwerk ” ( a to jsem já ani neřekl tak neslušně ), ačkoliw jest tak dobře ústawa a od císaře podepsána jako tahle. Obecenstwo wolá hlučně: Wýborně! Předseda wstane: Pánowé, slyšeli jste, co nařizuje nowý zákon, bude-li hluk déle trwati, musím jednání celé přetrhnauti. (? ) K. H.: Newím, kterak mohl nazwati to, co jsem já wyšetřowacím protokolu prawil, wyzwáním. Já jsem redaktor opposičních nowin, které se s ministerstwem nesrownáwají, a musím panu prokurátorowi podotknaut, že se mýlí welice, jestli myslí, že co se mi nelíbí, musím míti w pohrdě: od nelibosti až k pohrdě je ještě weliký skok. I co se židů týká, neučinil jsem ono poznamenání, jak pan prokurátor myslí, ze zlomyslnosti, nýbrž z dobré příčiny. Jest známo, že ministerstwo častěji říká, že sněm newyslowuje prawé mínění lidu, ale že ono ( ministerstwo ) se řídí podle prawého smýšlení lidu. Poněwadž ale já wím, že weliká wětšina lidu není pro emancipací židů ( ačkoliw já sám, co se mne týče, proti ní nejsem ), proto jsem to uwedl, abych dokázal, že se ministerstwo nedrží podle wětšiny lidu. Předseda dáwá slowo p. prokurátorowi. Prokurátor: Řeč pana K. Hawlíčka měla tentýž začátek a konec, on se odwoláwal wzadu i napřed na §. 12. zákonu od 28. kwětna. On prawí, že tento zákon mluwil o konstituci, ale nynější že nebyla na swětě, že tato není konstituce, ale pauhá ordonance. Ale wždyť měl zákon od 28. kwětna platnost již také w březnu. Císař neřekl, že §. 12. nemá míti platnost, tedy ať je jakákoliwěk konstituci, wždy platí o ní §. 12. Ostatně co s podpisem císaře a ministrů wyjde, jest zákon. Pan H. dopustil se také weliké nedůslednosti, napřed řekl, že dokázal, že práwě tupil konstituci, a později zase mluwil o tom, že to nechtěl a nemusel dokazowat. Pan K. H. sám se wyznáwá, že ten nápis ” Wýklad ” se tam nehodí, proč tam tedy ten nápis dal? My aspoň jsme zwykli podle názwu saudit na obsah. Co se týče toho auhoře – to owšem obraz, ale obraz wždycky může čelit na potupu. Když ku př. řeknu člowěku liška, tedy si wždycky myslím při tom, že je šelma, a že dělá nějaké špatné kausky. Pan K. H. powídá, že chce wláda rozdělit Rakausko na atomy. To by ale byly trochu weliké atomy, ku př. jako jsau Čechy, které mají 952 čtwerečních mil, neboť kdo zná Leibnitzowu filosofii, wí, že atomy nemají takowau welikost. – A pak, že prý hranice uherská nikdy nepomine. Copak pan K. Hawlíček myslí, že bude wálka uherská trwati do saudného dne? Pan K. H. wyslowuje přání, aby Košut wyhrál, což si žádný rakauský občan přáti nemá; pamatujme jen na Morawu a knížete Swatopluka s jeho syny, když jim podáwal hůlky a učil je, kam wede neswornost; to je welmi truchliwé. Pan K. H. prawil, že bude obecní řád špatný; proč ale prorokowal špatný, když je ten nyní wydaný lepší? – Dále prawí pan K. H., že tím nic zlého nemínil, když mluwil o rozplemeňowání Němců. Proč to tedy řekl? Naopak je k přání, aby se národowé dobře spolu srownáwali a ne pořád na sebe sočili a zuby šklebili. – Pan K. H. řekl, že není porownání o rožni a pečeni nic zlého, já ale myslím, že je to welmi aušklebné, když wezmu rožeň s pečení a řeknu k swému příteli: „ Bratře, rozdělme se! ” – a zatím sním pečeni sám a rožeň mu dám. – Pan K. H. změnil wěc a nepozorowal, že se mluwí o Rakušanu w smyslu užším i širším. Když se mluwí o swobodném stěhowání, nerozumí wláda při tom, žeby se ku př. sedlák z Hanny, t. Hanák a sedlák aus dem Viertel unter dem Mannhartsberg proměnili jeden w druhého. – Pan K. H. prawí, že Francauz může být pyšný na swau wlast a na swůj národ, ne ale Rakušan. Proč pak se ale pořád jen u nás baurá, když se má práwě stawěti. My zde ku př. dnes jednáme česky, to je patrný důkaz, že se čeština neodstrkuje, jak pan K. H. myslí; že ale jsau někde chyby, to musíme být trpěliwí, chyby jsau wšude, a jestli jste četli poslední swazek Gränzbothů, tak wíte, že se tam stěžuje, kterak se u wás špatně píše německy, poněwadž se učí podle špatné mluwnice pro nižší třídy předepsané. – Kdo je poddán metle, ten je kluk nebo chlapec; pan K. H. se uráží z toho a myslí, že to není jedno, já ale myslím, že to není žádný rozdíl ( obecenstwo se směje ). Prawí dále, že tupil konstitucí sprawedliwě, a že se mu nejedná o důkazy, ale přece jakési důkazy w jeho článcích. A to je již jedno, který zákon napřed a nejwíce haní. Zákon o tisku prý je nejšpatnější, a to přec pan K. H. nedokazuje ničim. A ostatně musím poukázat na neslušnost, že pan K. H. se dotýká osoby císaře, kdežto občan nikdy podle zákonů konstitučních nemá císaře w odpowědnost potahowat. Pan K. H. prawí, že měli ministři práwo, rozpustiti sněm. A což dáti sami ústawu neměli práwo? Což zde nebylo periculum in mora – a muselo se hledět, aby stát měl pewný grunt na sto let, když nyní plápol wálky na strany se rozmáhá, muselo se hlawně hledět, aby z chaosu nowý powstal. – Aušklebně prawí pan K. H., že je jednomu to, a druhému něco jiného. Jak by se to ale srownáwalo se slowem zákona, který zapowídá aušklebné wypisowání, toť by bylo potom prázné slowo. Konečně musím říci, že je nejwětší chyba pana K. H., že hodlal do posměchu uwésti zákon; pro swobodného občana není nic tak swatého jako zákon, naše nejwětší neštěstí je bohužel, že jsme ze starého času nepřinesli úctu a wážnost k zákonu. Starých zákonů bylo tolik, že ani lidský rozum nepochopowal, co je zákon; ony byly čteny, ale ne ctěny. Nowý čas nastal. We starém policejným státu nebylo jiné garantie pro zákon nežli metly, jinak nyní, kde jsme we státu swobodném a kde se musí každý občan kloniti zákonu, sice powstane wálka wšech proti wšem. Kde potom mají se nalézt hranice pro nepořádak nežli w zákonu? Proto swatý budiž zákon, jako Pán Bůh s nebes sám jej byl prohlásil. Uctiwost zákonu we Francauzích a w Anglicku je příkladná, a žádný swobodný občan nebude ji podkopáwat a ničit posměchem. Předseda: Pane K. Hawlíčku, máte slowo. K. Hawlíček: Owšem i já si myslím, že se nesmí tupit ústawa, a pan prokurátor se mýlí, jestli myslí, že jsem řekl, že zákon, wydaný o jedné ústawě, neplatí také pro wšechny budaucí. Já jsem ale twrdil, že tohle ustanowení ministerské není žádná konstituce, poněwadž není s přiwolením říšského sněmu. Pan prokurátor prawil, že je zákon to, co wyjde s podpisy císaře a ministrů; to ale jest jen zákon w absolutních zemích, nikoliw ale w konstitučních. Pan prokurátor uwádí, že titul wýklad nesauhlasí s článkem; měl mne tedy na to žalowat, že jsem udělal falešný titul článku. Já ale ani w tomto pádu za prawdu mu nedáwám. Přijde na to, co to jest wýklad. Wýklady jsau rozličné; když kněz o ewangelium několik slow od oltáře pronese, jmenuje se to také wýklad, a když drží s kazatelny řeč tříhodinowau o tom samém ewangelium, je to také wýklad. Co se týká atomů, musím se přiznat, že to byla hyperbole, zatím ale třeba 952 [ čtverečných ] mil bez moci, a bez moci a bez swobody jest ještě méňe než atom. Co se Košuta týče, musím se ohradit proti tomu wýklady, které p. prokurátor mým slowům podkládal; já si nepřeji, aby wyhrál Košut, a w mých nowinách je směr zcela jinaký; ale já jsem panu prokurátorowi na důkaz jeho falešného proroctwí uwáděl jenom dwa pády, we kterých přece hranice mezi námi a Uhry nepomine, třeba byla wálka uherská dokončena. Němců jsem já ale mnohem wětší přítel nežli wláda, chtěje mítí swornost mezi národy, ne ale třenice, kterau wláda swým nadsazowáním jedné národnosti podporuje. – Porownání o rožni také jest prawdiwé, jestli we Wídni zůstane wšechno důležité a dobré, a zemím se ponechá jenom obtížné wywádění. – Rozdíl mezi Rakušanem co obywatelem jedné province a mezi občanem říše rakauské znám já tak dobře jako p. prokurátor, myslil jsem práwě jen tento druhý smysl, že totiž nemají utonauti ostatní národnosti w onom „ čistém Oesterreicherthumu ”, který se nám tolik schwaluje. – Strany úcty k osobě císaře, ku které mně p. prokurátor napomíná, musím doložiti, že na wšech těch manifestech, které jsem četl, také ministři podepsáni jsau. Ostatně jsem císaře nezlehčowal, neboť jsem četl jenom samé dobrodiní, a o kom wyprawuji dobré wěci, toho nezlehčuji, nýbrž chwálím. Ale na ministerstwo padá hana, které nám tato dobrodiní nedrželo a celé mocnárstwí rozpuštěním sněmu w tuto propast uwrhlo. P. prokurátor prawí, že se musí swobodě grunt položiti; ale práwě tím rozpuštěním se swobodě grunt podkopal; teprwa od té doby počal Košut wyhráwati, neboť se k němu se wšech stran přidáwaly síly a sympathie; teprwa od té doby slyšeli jsme w Praze wolati „ Eljen Košut! ", čehož by jinak nikdy nebylo. To je owšem smutné a truchliwé, ale wina padá na ministerstwo. P. prok. prawí, že úcta před zákony jest nejpotřebnější, a že musí být zákon swatý, a má prawdu; ale práwě proto má mít ministerstwo napřed úctu před zákony, a pak ji bude míti občan každý, který ale úctu swau před zákonem tratí, když widí, že ministerstwo obracuje zákon jako střewíc. Ta úcta před zákonem, kterau p. prokurátor w Angličanech a Francauzích tak welebí, pochází jen z toho, že zákon wyšel ze wšeobecného mínění, z usnešení wětšiny, z úmluwy lidu s králem. Ale tak není u nás! Předseda: Nemáte již nic, pane prokurátore k podotknutí? Prokurátor: Powěděl jsem wšecko, nemám co odpowídat. – ( Předseda táže se dále porotců, mají-li oni jaké otázky na obžalowaného. Z porotců se žádný nehlásí. ) Předseda: Dowolte tedy, pane obžalowaný abych wám také já některé otázky předložil: Jak se srownáwá s výpovědí vaší do protokolu dané, že jste chtěl swým článkem překazit slawení konstituce, kdežto slavnost na 12. března nařízena byla, a článek wáš vyšel teprw 14. března. K. Hawlíček. Owšem byla nařízena slawnost na 12. března, ale jen telegrafickau cestau, kterau ministerstwo odwolalo předešlé ustanowení na 15ho; ale známo jest, že nařízení ministerské se nemohlo než w Praze a w nejbližších místech znáti, a že se slawnosti we wzdálenějších místech později až do 20ho konaly. Předseda: Potom jste prawil, že jste užíwal populárních obrazů, aby i nestudowaný lid článku wašemu porozuměl. Ale wy tam máte i latinské slowa: divide et impera, jak se to tedy hodí pro tkowé ” takové ” čtenáře? K. Hawlíček. Tato slowa se welmi často w nowinách mých užíwají a wykládají a zrowna na tom samém místě stojí zde také wýklad ( čte to místo ). Předseda: Máte ještě něco k doložení? K. Hawlíček. Prosím o několik slow k pánům porotcům. – Pánowé porotci! Dnešní den wám podáwá prwní pád, rozhodnauti mezi korunau a jednotliwým občanem. Pokud se nám dostalo užíwání weřejného jednání o wěcech tisku, byly wždy pády jenom, kde strany saukromé mezi sebau o nějaké privátní, nepatrné urážky před saudem stály, a kde porota mezi nimi rozhodowala, který má křiwdu a který práwo. Dnes ale stojí před saudem wašim poprwé dwě welmi nestejné strany. Dnes stojí welmi slabá strana proti welmi silné moci – jednoduchý redaktor a spisowatel proti wládě, neboť pan prokurátor mne obžalowal 355 we jménu ministerstwa. Wláda rozpustila sněm, zrowna když již byla weliká naděje, že již brzy swau úlohu ukončí, a wydala sama ústawu, která se znamenitě líší od náwrhu sněmowního; není tedy jiné příčiny, proč nám byla tato ústawa oktrojowána, než že jest méně swobodomyslná. Já jsem napsal o této ústawě článek, strany kterého jsem panu prokurátorowi již dokázal, že jsem jí neukřiwdil. Kdybych to byl učinil o půl druhého léta dříwe, byl bych bez wšeho saudu rownau cestau odweden do wězení. Nyní ale nám zůstalo aspoň tolik swobody, že se na mne nemůže wláda násilně pomstit, nýbrž musí napřed nechat rozhodnaut wás, neodwislé spoluobčany, abyste mne odsaudili, jsem-li winen nebo ne. Já nenáležím k té straně, která wšechno tupí, cokoliw wláda činí, o tom jsem podal důkaz za předešlého mnisterstwa, které jsem dobrowolně jako swobodný občan lépe hájil než redaktoři wládních nowin, kteří za to placeni jsau, poněwadž jsem byl přeswědčen o jeho poctiwosti a dobrém smýšlení. Moji čtenářowé dobře wědí, že nejsem žádný rejpal. Podle swědomí nehaním nic než co se mi zdá škodliwé, a to mluwím bez obalu, bez šperku, bez řečnických floskulí, jak mi to jde od srdce a jak to mohu před Bohem a před pořádnými lidmi zodpowídat. Tak jest také tento článek psán. Pan prokurátor mne žaluje na základě §. 12., že jsem ústawu neprawým a aušklebným wypisowáním tupil, a nawrhuje, abych byl na 14 dní do wězení dán. Rád bych nejen 2 neděle, nýbrž 2 léta we wězení seděl, kdyby to byla prawda, co p. prokurátor twrdí, to jest kdyby byla ústawa tak dobrá, aby byl můj článek lež. Já jsem napsal, co mohu před swým swědomím zodpowídat, a proto wás žádám bez prošení o milosrdenstwí, abyste též podle swého swědomí, ale jen beze wšech jiných ohledů nade mnau rozhodli. Doufám ostatně, že ta wláda, která mne nyní obžalowala, brzy bude sedět sama na stolici obžalowaného, na které nyní já stojím, a přál bych jí jen, aby na ní mohla sedět s tak čistým swědomím jako já. ( Pohnutí w obecenstwu. ) Předseda: Jednání je ukončeno. Pan prokurátor wedl žalobu na pana redaktora K. H. ( opakuje w krátkosti obsah žaloby a obrany K. Hawlíčkowy ). Pan obžalowaný má být podle žaloby p. prokurátora na základě §. 12. odsauzen, že spůsobem ne wědeckým, nýbrž tupícím ústawu w pohrdu uwésti se snažil. Skaumejte a poradte se nyní, pání porotci, jestli pan státní zástupce se mejlí, anebo jestli tak nazwaný wýklad pana K. H. je potupa, jestli by každý z wás chtěl také tak psát o oktrojowané ústawě, jestli ji w skutku máte jen za ordonancí ministerskau, a jestli je to dowolená agitací, wyzýwati lid, aby neslawil konstitucí od císaře danau. Já wám postawím jen jednu otázku, na kterau mi s ano neb ne odpowíte: Jest obžalowaný p. K. Hawlíček winen tím, že by byl skrze jeho pod nápisem Wýklad oktroj. konst. w č. 62 N. N. wytisknutý článek hleděl tupením a aušklebným wypisowáním ústawu rakauského mocnářstwí w opowržení uwésti? K. Hawlíček: Prosím o slowo. Podle §. 51. jednacího řádu mám práwo proti postawení otázky něco namítnauti. Pan prokurátor wynechal slowo neprawý a změnil tím zákon, jenž zní: neprawým a aušklebným wypisowáním. Předseda: Já čtu otázku tak, jak p. prokurátor náwrh učinil, to jest moje powinnost. Prokurátor: Ta otázka obsahuje wšechno, nač má porota odpowěděti. K. Hawlíček: Potom owšem budu odsauzen podle zákonu páně prokurátorowa, já musím být sauzen podle tohoto zákonu ( okazuje zákon o tisku ), a ten zní jinak. Předseda: Odebereme se tedy se saudem do wedlejší síně na poradu o námítce pana obžalowaného. ( Odejdau – přestáwka půl hodiny. ) Předseda ( po náwratu ): Oznamuju, že saud přijal, aby byla otázka změněna we smyslu námítky pana obžalowaného, a zní nyní takto: Jest obžalowaný pan K. H. winen tím, žeby byl skrze jeho pod nápisem „ Wýklad ” atd. wytištěný článek hleděl tupením neb neprawým a aušklebným wypisowáním uwést w opowržení ústawu rakauského mocnářstwí? – Jste, p. obžalowaný, spokojen s tauto otázkau? K. Hawlíček pokloní se. Porota odejde do sněmowny. Hlásník zamkne, stráž se stawí přede dwéře. Předseda káže obžalowanému odstaupiti do druhého postranního pokoje. Za 10 minut zazwoní porota. Wrátí se saud a předseda poroty ( w osobě dra. Pichla ) čte hlasitě wýrok, položiw prawici na srdce: Na mau čest a swědomí, před Bohem a před lidmi wýpowěď porotců jest: Newinen! Dlauho trwající hřmotný potlesk a sláwy wolání w obecenstwu. Hlásník zawolá obžalowaného a písař přečte mu na rozkaz předsedy wýrok poroty. Jednání ukončeno w půl 1 s poledne. – Sál byl až do posledka přeplněn posluchačstwem.


12. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: 9. září odpoledne, Autor: Havlíček, Karel
* * * 9. září odpoledne. Práwě nyní odjíždí maďarská deputace nazpátek: čerwená péra mají za klobauky!! – Bude wojna, bude. Odpowěď, kterau od J. M. C. dostali, newypadla – jak z dobrého pramene slyším – dle jejich libosti. Též z dobrého pramene slyšíme, že bán horwatský se swými wojsky táhne na Budín; avantgarda horwatská stojí dle telegrafických zpráw již u jezera Blatna, zwaného Blattensee, dosti hluboko w Uhřích. Nastala tedy doba, we které hrdost maďarská od Slowanů jak náleží pokořena bude. H. B.


4. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Otisknuté letáky], Titulek: Vesničanům slezským a moravským, Autor: Havlíček, Karel
Následující článek, který co pamflet wydán jest we Slezsku, nejlepší nám podáwá důkaz o duchu, jaký w těchto krajinách panuje, a který ani dále oceňowati aumysl nemáme. Wesničanům slezským a morawským. W Čechách zustáwá společnost auskočných lidí, kteři ty nejhorší umysly proti trwání Cysařstwí Rakauského a proti našému dobrému Cysaři na jewo dawají. Tito lide wás skrz nestydaté lži k sobě wábiti, do swých šeredných nawrhů wtahnauti, a z wás buřiče proti Cysaři udělati chtějí; oni wám přemlauwají, že wás šťastné učiniti chtějí, kdyžto předc jen Cysař wás šťastné učiniti může, i take chce; oni wám namlauwají, že měšťani waši škodu chtějí, kdyžto předc měšťanům wšecko na tom zaleži, aby wesničan, rolnik a wubec každý dělnik zamožnějším a proto spokojnějším se stal; neb když wesničani, rolnici a dělnici zamožni jsau, tehdy dají měšťanů wýdělek, aby tento si od nich swůj chleb a maso kupowati mohl. Newěřte tedy těmto swůdcům, neb oni wás uwrhnau do něštěsti, oni do kraje přiwedau Francauzy a Rusy, kteři waše statky zpusťau, waše ženy a dcery zhanobowati, waše sýpky a chléwy drancowati, a w kraji laupiti, paliti a wražditi budau. Malo slowy wám to zřetedlnějí okažu: Zpomeňte si na čás francauzských wálek, kdyžto brzy Francauz, brzy Rus kraj plenili. Tohoto neštěsti tehdaž take takowi swůdcowé winni byli. Německa řiše, ku které take Moráwa a Slezsko patřili, a ješte patří, leží mezy Francii a Ruskem. Když se francauzské wálky začály, take bywalo takowých znepokojowatelů, kteři ze soběckých umyslů sjednocenost německau tak zeslabili, jak teď ti pražscý zwoditelowé wás nepřitely Německa a wašého Cysaře, ano i take měst u prostřed wás ležicých by radi učinili. Nuže wiďte a dejte dobře pozor. Když jim se to wydaři, co obmyšlejí, když wšeckých, coby spoludržeti měli, rozdruží, tak nám zchazeti bude syla, hranice naše hajiti; my zas tak zeslabnem, jak Německa řiše za času francauzských wálek zeslabla; a jak tenkrat, tak také i nyni by Francauzowé do Německa wpadli, Rusowé z druhé strany přetahliby naše kraje, a Francauži a Ruši děliliby se do našich pěkných krajů, do našého jměni a zboží; našého dobrého Cysaře, kterého naneywyš milowati tak mnoho příčiny máte, by zahnali, a nás wšéckých udělaliby otroky; nezmožitedlné wálečné daně bylyby nám uložené, wšécko jměni a zboži by zkažená a Cysařstwy Rakauské by ztroskotáné bylo. Chceteli k takowému neštěsti, k takowé hanbě přispěti? Zajistě ne. Tedy newěřte těm swudcům, kteři wás proti Německů, proti městům ai proti sámemu Cysaři zbauřiti chtějí; neb wěřte mně, co Cysař Pán chce, to samojediné wede k Dobrému. Cysař ale chce, abychom wespolek mezy sebau a s Německem sjednoceni zustali, neb tak budau čtyrycet milionů Rakušanů a Němců spojeni, a ani Francauzko ani Rusko nás nebude moct roztrhnaut, aneb do našich krajů wpadnaut. Poslyšte tedy toto srdečné a upřimně po rakausku miněné slowo: Držte pewně při našém šlechetném Cysaři, konejte wěrně, co wám skrz swe sluhy zwěstowati rači; nedejte se zawezti skrz spisy, ktére od neznámých rukau k wám se dostanau, aneb k neprawým činům popauzeti; a když Cysař Pán wám porauči, wyslance buďto do Widně neb do Brna, do Oppawy neb do Frankobrodu woliti, tedy wolte těch nejpoctiwějších, kteřižto s Cysařem Pánem upřimně mini, a dosti wzdělani jsau, aby wěděli, co kraji potřebne jest. Meškejme wšickni w pokoji a přátelstwí podle sebe; newěřte žádnému, kdoby wás proti wašim krajanům, buďsy jejich mluwa česká neb německa, popudil; wšickni takowi popuďitelowé jenom nedobré w mysli miwájí, jsauť oni špěhauni francauzcý neb ruscý, a když se wám takowý wyskytne, chopte se ho, a odewdejte, wšak bez uražky, cysařským auřadům. Wše dobre jen může a přijde puze od Cysaře; Slawa našému dobrému Cysaři Ferdinandowi!


5. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Z Vídně], Titulek: Schwarz-Roth-Gold, Autor: Havlíček, Karel
Schwarz - Roth-Gold. Od H. Borowského. We Wídni rojí se nyní časopisy německé jako muchy: nikde snad w celém swětě není podnebí časopisům tak přízniwé jako zde we Wídni. Zákon o tisku, který wydán jest od ministerstwa, platí zde tak málo jako koran; každý tiskne a píše, jak za dobré ( neb wlastně za zlé ) uznáwá. Obywatelstwo Wídenské udržuje se w ustawičné zimnici těmito časopisy, které zde wšude po ulicích prodáwají a we zwláštních wozíkách we dne w noci s wywoláwáním wozí. Náhodau jsau skoro wšichni redaktoři wíry té, kterau wyznáwali proroci Habakuk a Nehemiáš, proto přece ale i w sobotu časopisy wydáwají. Kromě časopisů wycházejí ještě pořád zwláštní plátky nejrozmanitějšího druhu, z kterýchžto se jeden nad druhý zůřiwostí swau wyznamenáwají. W krajinách našich owšem málo známe wšechny ty wýrobky Wídeňského ducha, leda snad z nadáwek, kterými je naši Gutgesintři ustawičně pronásledují; bude tedy snad mnohého těšiti, učiniti si trochu známost s těmito Wídeňskými plody. Dnes wěnowána buď pozornost naše jednomu časopisu, který pod jménem „ Schwarz - Roth-Gold “, Vereinsblatt der Deutschen in Österreich, náš nejmilejší přítel p. Löhner wydáwá. Redaktory má čtyry, jenžto jsau: Dr. Kuh, J. Rank, A. W. Schopf, F. Uhl. Motto na prwním čísle, které dne 11. čerwence wyšlo, jest: „ Deutschland, Deutschland über Alles, Über alles in der Welt! “ to jest: Napřed Němec a – potom člowěk! Němectwí nade wšechno i – nad sprawedliwost. Posud owšem jenom čtyry čísla wydána jsau, ale již z nich nabyli jsme přeswědčení, že není člowěka na swětě, kterého by p. Löhner zněmčiti za sprawedliwé nepokládal. Časopis tento jest orgán spolku, jenž hlawně krajany naše německé bauřiti proti nám za aučel si položil, a s jinými tak nazwanými centrálními spolky podobného směru w Liberci, Litoměřicích, w Rumburku, w Žatci, w Karlowých Wařích, w Chebu w ustawičném spojení stojí, což tuto podotknuto budiž proto, aby našinci dle možnosti též s druhé strany proti takowým záměrům se postawili a w německých krajinách našich k prospěchu našemu a k utwrzení přátelského swazku mezi českými a německými obywateli Čech se wynasnažili. Wizmež tedy, čeho se nadíti můžeme od Schwarz - Roth-Goldu. Hned w prwním čísle čteme welmi naiwní a prostodušné německé Credo, a w něm doslowně takto: „ Wěříme w Ducha swatého humanity ( lidskosti ), jenž panuje a žiwot uděluje wšem národům země, jakéhokoli jména a kmene, a jehožto říše trwá wěčně. Wěříme, že tento duch na zem přišel jakožto německý národ ( dass dieser Geist Mensch geworden ist im deutschen Volke ), jehožto dech jest dechem jeho dechu, aby wzbudil wšechny národy žiwé i mrtwé, bdící i spící, aby se welikými stali a dobře se měli na zemi! atd. – Jenžto ( národ německý ) powstal na wýsosti swobody, odkud k sobě powolá wšechny muže swého lidu a wšech národů, aby spořádáno bylo nynější a budaucí. “ – atd. „ Prosté a zjewné jest, co chceme. Chceme spojené Německo, německé Rakausko.... Naše němectwí nelpí na hrudi, kde se kdo narodil, na zwuku hlasu, nýbrž na šlechtě činu a statečnosti smýšlení.... Pročež náš nejwyšší zákon: Miluj humanitu nade wšechno, Německo skrze ní, a Rakausko skrze Německo! “ To jest po česku a krátce řečeno: „ Wěřím, že jenom Němci jsau lidé, jen oni mají nade wšemi jinými panowat, jen Němci mají rozum, a ostatní národowé musejí čekat, až jestli co z toho rozumu zbyde a na ně se dostane, od Němců pochází wšechno dobré na zemi. My nechceme mnoho: jen celé Rakausko poněmčiti, a za Němce nepowažujeme jen toho, kdo se w Němcích narodil neb německy mluwí, nýbrž každého, koho donutiti můžeme, aby byl Němcem. Ostatně se arci samo sebau rozumí, že jsau jiní národowé proti nám jen plewa, jen my Němci jsme stateční a šlechetní. “!!!! Owšem, owšem, dech jeho jest dechem jeho dechu, to jest ta hluboká filosofiie filosofie, a pro ty dechy jste tak nafauknuti, že již wíce nafauknauti se nemůžete, a jako to zwíře w bájce rozpuknauti se musíte, milí pánowé! – Hned za tím wyznáním wíry stojí článek: „ Dopis měst německých k Praze s nadpisem: Ctěná paní mámo! “ wypracowaný od p. Eduarda Strache z Rumburku, jenž jest plný jedu ještěrčího jako ku příkladu: „ A ty, stará Prago, trpěla’s, ba podporowala’s takowé wěci we swých sídlech. Musíme se domýšleti, že upomínka na twau někdejší krásu města králowského wzbudila w tobě tauhu, we starých swých dnech ještě jednau se o to pokusiti, při čem ti snad lhostejné bylo, sedí-li na twém trůnu potomek dědičného kmene, aneb nějaký Faster a Villani! “ – W druhém čísle čteme jednání téhož německého spolku we Wídni dne 11. čerwence. Dr. Nadler činí náwrh, aby wšechny národní gardy w tak nazwaných rakausko-německých zemích „ německau kokardu nosili wedle provinciální. “ Hm! – Pan Uhl myslí owšem, žeby se to mělo jen we wší uctiwosti žádati – w Čechách by to prý bylo těžko. Dr. Schmid radí, aby se to jen od německých okrsků w Čechách žádalo. Wíce řečníků mluwilo ještě o tom, bohužel ale newíme maudře-li neb nemaudře, neb o tom sám Schwarz - Roth-Gold zmínky nečiní. Dr. Nadler prawí, že slowanské národy, které německé ochrany užíwají, Wašku! směj se!! také z wděčnosti za to německé barwy nositi mají, aby se tedy u komand národních gard poručení na to wymohlo. Dr. Flögl: To může jen smýšlení, ne poručení docíliti. Konečně přece celý spolek uzawřel, že tu wěc zatím nechá. Takowým způsobem ušetřeni jsme milostí tohoto spolku od nošení trikoloru krwe, žluče a inkaustu, nemohli jsme ale být též ušetřeni adressau téhož spolku k nowě wywolenému Reichsverweserowi německému arcikn. Janu, we které mezi jiným čteme: „ Račte nám popřáti naději, že se rukau W. C. W. wyplní naděje naše, že jest Německo powoláno přinésti a zachowati wzdělání po řekách rakauských až k břehům Černého a Adriatského moře, a že korauhew humanity nešena rukami německými na požehnaných půdách maďarských, a na jemné ( empfänglich ) zemi slowanských národů rozkwěte. “ atd. Tedy až k Černému a Adriatickému moři, a po Dunaji! – Ale Dunaj je hluboký! W čísle třetím wywinuje se přede wším zlopowěstná theorie departementální, wymyšlená od UltraNěmců rakauských na zničení ostatních národů. Dle ní by musely přestati wšechny province, wšechno by stálo pod jedním ministerstwem we Wídni, což arci poznenáhla zněmčení za sebau wésti musí. O tomto plánu chytrém a jezowitském zůstawujeme si později zwláště promluwiti. Dále tamtéž čteme obšírné zřízení republiky wšeslowanské, jak prý bylo wyjednáno w Praze na slowanském sjezdu; pochází tento důležitý dokument – jak p. Löhner prawí – od jistého Rusa, jenž na autěku z Prahy we Wratislawě jej odewzdal komusi, 383 z jehožto ruky se dostal zrowna do Schwarz - Roth-Goldu! W celém dokumentě se wšechny punkty doslowně uwádějí tak, jak by nejlepším způsobem zrowna z protokolu wypsány byly. Aučel ale p. Löhnerů byl ten, aby tak naše slowanské záležitosti jen před swětem do hodného podezření uwedl. Dále statuty spolku Němců rakauských, z nichž §. 1. „ Účel spolku jest, hájiti národnost německau proti násilí ( Übergriffe ) jiných národností “, totiž po česku řečeno: Účel jeho jest, potlačowati Slowany, aby snad někdy sesíliwše, nemohli být německé sláwě na záwadě. We 4. čísle jest článek: „ Úloha naše na wýchodě, “ welmi zábawný. O Uhersku twrdí se tam, že musí býti německé anebo ruské, a podařilo-li by se Moskwanům zmocniti se jižných slowanských zemí, tu by jim arci slaužilo moře středozemní jako sewerní, a „ pak by se wyplnilo staré proroctwí Eddy, že ku konci dnů weliký had sewerní wšechno zachwátí a we swých mohútných audech německý swět zadusí. “ Proto prý musí podporowati Německo Maďary a Rumuny, národy welmi chwalitebné ( neb nejsau Slowané! ), a wšaupnauti tento maďarsko-walašský stát jako záworu mezi Rusko a jižní bojowné Slowanstwo. Zároweň arci pak po této maďarsko-walašské záwoře sklauznau se Němci poznenáhla po Dunaji do Černého moře, které jim odjakžiwa zaslíbeno jest! To se nazýwá – freie Donau! Také čteme žádost měšťanů Kadaňských ( Kaaden ) z Čech k ministerstwu do Wídně, w nížto pamětihodný punkt jest ten, „ aby se český sněm w Praze nedržel, kdežto prý by němečtí deputowaní neměli dostatečné jistoty osobní!! “ Ó sprawedliwost! My Čechowé máme zde we Wídni dosti jistoty mezi wámi, a wy mezi námi nemáte! Ó wěčné privilegium Němců nad Slowany! Jsem ubezpečen, kdyby se některému německému deputowanému na českém sněmě w Praze něco podobného bylo přihodilo, jako p. Riegrowi we Wídni, žeby jistě druhého dne hned byli wšichni němečtí deputowaní odejeli z Prahy do Liberce! – Také tam čteme pamětihodný dopis z Chebu od 11. čerwence, a w něm takto: „ Windischgrätz tentokrát zachowal Prahu pro Rakausy; rakauská wěc byla tu německá, a proto se říci může, že ji pro Německo zachowal. Ostatně mu ale Německo málo na srdci leží – to wíme wšichni – a bude-li to císař žádat, potáhne proti Německu. Ale jest muž římského charakteru, naskrze ctihodný, a dobré služby nám ještě proukázati může ( wir dürften ihn noch sehr brauchen ). “ – Tolik pro poznání jednoho zdejšího časopisu, ostatní jsau mu welice podobni. Mnoho krásných wýkladů mají Němci na swůj trikolor: tento Löhnerů Schwarz - Roth-Gold dáwá ale příčinu k wýkladu trochu originálnímu: Černá znamená noc, Čerwená znamená krocana, Žlutá jest žluč.


19. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [Návrat z Vídně], Autor: Havlíček, Karel
[ Návrat z Vídně ] [ tři hvězdičky]Náš Šafařík se wrátil wčera z Wídně mezi nás. Kníže A. Schwarzenberk a dr. Beck také, jakož i mnoho jiných šlechticů.


7. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky, Titulek: [Dvě anekdoty], Autor: Havlíček, Karel
Havlíčkovo autorství je nejisté * – * Friedrich II. král Pruský welmi milowal chrty; jednau také je dal wyčastowati pečenými koroptwemi. Diana, mladý hbitý chrt, wzala si jednu koroptwi z mísy, wyskočila na psací stolek králůw, a jedla kořist swau na psaní, které byl král práwě welmi příwětiwě napsal k jistému welmi slowutnému a sobě milému radowi Hübenerowi do Štětína. Wida Friedrich, jak ze psaní mastnota až kape, zwolal s hlasitým smíchem: „ Dobře, Diano! tys mě upamatowala, že swá suchá slowa i trochu omastiti musím. " I přidal w skutku 200 dukatů ku psaní wyswětliw w doušce, co k tomu zawdalo příčinu. * – * Starému mládenci w Norfolku w Sew. Amer. Saustátí napadlo, dát sebe wyhrati w lotterii. I nabízí wšem dámám, které by e wdáti chtěly, losy, jichž cena jest dle stáří kupujících rozličná ( staré panny musí platit třikrát tolik ); kdyby ale té, která wyhrála, wyhraný ženich se nelíbil, dostane polowic wkladu swého nazpět a bude opět swobodna. Tento plán zdá se, že se wesměs líbí, neb již jest damám Baltimorským oznámeno, že jen několik losů pro ně zbýwá.


16. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Překlad článku z polštiny], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
— Gazeta Polska, která ještě nedáwno přinášela zhusta falešné a utrhačné zpráwy o ostatních Slowanech a patrně Slowanstwo zapírala, projewuje nyní naopak upřímnau k němu náchylnost, a mluwíc o Polácích nebo k Polákům mluwí wždy s citem slowanským. Následující článek z jejiho posledně došlého čísla wyňatý swědčí poněkud, jak stejný los nás i Poláky sklíčuje: Jednání w. 25. sezení II. sněmowny ( Berlínské ) jest nesmírně důležité, nejenom wzhledem na obzwláštní interess a obzwláštní postawení w. knížetstwí Poznaňského – ale neméně na obapolný poměr obau plemen k sobě, totiž slowanského a germanského. Nikdy zajisté tak jasně a tak bez zatajení, ba s takowým cynismem s jedné strany newyčtli sobě prawé swé záměry a tauhy. Pročež je pro nás welmi wýznamná řeč pana Hirsche, řeč plná nenáwisti a wášně. Pan Hirsch wyřkl we swém prostopřímném zápalu to, co tkwí hluboko w srdci každého Němce, každého bez rozdílu stranictwa a přeswědčení politického. „ Pud na wýchod “ ( Zug nach Osten ), wyhladiti Slowany, wydobýti bohaté jejich země, rozwodniti se po krásných krajinách slowanských — to jest hlawní a dáwnowěkau tauhau plemene německého. W té myšlénce shoduje se Hecker se Schwarzenberkem i Flottwellem, shodují se absolutisté, konstitucionisté i republikáni němečtí. — Prwní a druzí příznáwají se zjewně k onomu národožrautstwí — poslední ( t. republikáni ) ze studu před swětem z jakéhosi snadno pochopitelného ohledu pro Poláky ukrýwali je ač nejapně mlčením. Zámínek k tomu jim nezchází, neboť Němci bez wyrozumowané zámínky ničeho nerozpočínají, i uměli wždy falešnau zástěrau šlechetného cíle zakrýti swé počínání, jehož prawau pružinau bylo soběctwí a zisk materialní. Nejprwé křesťanstwo, pak civilisace a posléz sama swoboda slaužily i slauží jím za korauhew, kterau zaclaňují swau chuť wrozenau, opanowati buď násilím, buď pokojným se wtíráním dědictwí Slowanů. Ještě jsau snesitelni, když zjewně a upřímně pronášejí co chtějí, po čem práhnau — ale wěru hnusná jest jejich morálno-filosofická hypokrise, kterau snaží se dokázat, že rozšiřujíce swé kolonie zawděčují se lidskosti, že oberauce si province a krajiny mají práwo na jejich wděčnost, že wyhlazujíce národy obdarují je nejwětším dobrodiním; že státi se Němcem musí býti nejwyšší zásluhau a newyrownaným štěstím, kterému se má wšechno obětowat — zwyky, obyčeje, památky, jazyk, wlast, minulost i budaucnost. Na neštěstí mají národowé slowanští wšechny wlastnosti a wady, které wíce než wšeliké přesily a fortely německé podporují německé zámysly. Lehkomyslnost w štěstí a leniwost w neštěstí — toť jsau nejmocnější spojenci Němců proti Slowanům — spojenci, kteří jim lewnými autraty již tolika slowanské země podrobili. Národowé slowanští jsauce nepodlehlí a samostatní lehce wážili a lehce wáží si Němců, pohrdají osadníkem a dělníkem německým, kteří se množí a rozmáhají před jich očima; powažují jej jako způsobitele pohodlného a příjemného žiwobytí. Až přijde chwíle zlowěstná, kde počítajíce se uzří s poděšením, awšak bohužel pozdě, že skromný onen osadník a řemeslník wyrostl na obra, kterému wšechny morální i materialní zásoby wzdali, a před kterým musí ustaupit ze země otcowské. Národowé slowanští podrobeni, místo aby činného a úsilného odporu se chopili, místo aby widauce za sebau nepřítele mezi sebau aužeji se spojili jedním řetězem, ustupují oni pořád jenom trpně odporujíce — z rozpaků a ze zoufalosti upadají do lenosti, w které si hrají s ideálními sny, ačkoli mají w skutečnosti dbat o každau píď země, o každau chalupu, o los každého saukmenowce; — rozpadají se na nuly w sobě samých uzawřené, anebo na drobné částky wražedlnau záwist proti sobě kojící, ačkoliw práwě mají se sjednocowat, morálně a možná-li i také materialně, aby powstala z nich hradba národní, o kterau by se wšeliká přemoc a přewaha odrážela. Učme se wšímawosti, rownosti a swornosti od Židů — oni wěky cizího útisku přetowali; učme se dbalosti a wytrwalé práci od osadníků německých — oni takowým uměním rozšiřují i rozmáhají se kořistíce z každé naší wady. Popatřme wůkol! žijemeť jako wojsko rozražené a rozprášené; jeden o druhého nedbá; jsme rozdrobeni a s nedůwěrau nebo lhostejně blížíme se k sobě; w nenadějnosti a nečinnosti dřepíme doma, zaedbali jsme každau wzájemnau práci, wšechny naše ústawy hynau a klesají; mrtwice swírá našeho ducha; slowy umíme máchat, ale ruce máme pohodlně založené a hlawa nemá chuť do práce. Popatřme jenom na wůkol! jeť to prawda, bohužel swědomitá prawda.


20. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Ranní zprávy, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
– Wanderer odwoláwá swau zpráwu, že byl Bakunin od wlády saské wydán a již na cestě do Sibiře; wláda saská nehodlá ho wydati.


26 září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Lokajstvo, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Lokajstwo. Dramatický obraz z ruštiny M. Gógola, přeložený od H. B. W těchto několika scénách líčí Gógol welmi whodně spůsob služebníků ruských a snad i wšech ostatních. Pro naše čtenářstwo sluší jenom poznamenati, že obyčejný spůsob titulatury w Rusích jest křestní jméno s přídawkem jména otcowa: Nikolaj Pawlowič, kterýžto titul postačuje i nejwyšším osobám. Čtenář zpozoruje, kterak zase služebnictwo mezi sebau tím samým spůsobem se tituluje. Ještě podotknauti musím, že sprostá městská třída we Welkorusích ze zdwořilostí sic přidáwá ke slowům s, pozůstatek to ze sudar ( pane ), což časem welmi směšně wypadá. I. Wýjew. ( Diwadlo předstawuje předpokoj. Zprawa dwéře na wschody, zlewa do sálu. W zadu trochu na straně dwéře do pánowa pokoje. Až k samým dwéřím běží po celé stěně dlauhá lawice. Petr, Iwan a Grigorij sedí na ní a spí, opřewše jeden druhému hlawu o rameno. Nade dwéřmi ke wschodům zwoní silně zwonek. Lokajowé se probudili. ) Grig. Jdi otewři dwéře: někdo zwoní! Petr. A ty co sedíš? Máš na nohách měchejře co? nemůžeš wstát? Iwan ( kýwna rukau ). Nu tak třebas já půjdu a otewřu. ( Otewíraje křičí: ) To je Andruš! ( Cizí lokaj přichází s čepicí na hlawě, w plášti a uzlíček w ruce. ) Grigor. Ah! Ty moskowský sic hawrane, odkud tě kozel nese? Cizí lokaj. Ach! ty čuchonská sůwo! Kdybys ty měl tolik běhání! Tuhle ( ukazuje uzlík ) poručila mi donést ke kytkářce na Petrohradské ulici. To se člowěk nemusí bát, aby dala četwertak na izwoštíka! A k wašemu taky. Což spí? Grig. Kdo? nedwěd? Ne, ještě nezawrčel z brlohy! sic Petr. Prawda-li, že wám waše paní dáwá punčochy štupowat? ( Wšichni se smějau. ) Grig. Milý brachu! teď budeš už štupowačkau. Jináč ti od nynějška nebudem říkat. Cizí lokaj. Lžeš, wšak jsem já ještě nikdy neštupowal. Petr. A toť wíme, jak u wás býwá: služebník je do oběda kuchařem a po obědě potom kočím, nebo lokajem, anebo šije střewíce. Cizí lokaj. A co by bylo? Řemeslo není na škodu. Nač sedět bez práce. Owšem já jsem lokajem a při tom také ženským krejčím. Šiju paní a jiným taky – leckdy kápne kopejka. A tuhle wy což, wždyť nic neděláte. Grigor. Ne panečku! u pořádného pána nedáwá se lokajům práce, na to jsau řemeslníci. Tuhle u hraběte Bulkina, třicet panečku lidí samých jen slaužících, a tam to panečku nejde: „ hej Petříku dojdi tam a tam. “ „ Ne prý — řekne — to není moje wěc; račte‘s poručit Iwanowi! “ Tak to chodí. Tak to má být, když chce pán být žiw přece jako pán. A ta waše škatule, přijela z Moskwy, kočár jako rozhryznutý ořech, koně měli ocasy prowazem podwázané... ( Smějau se. ) Cizí lokaj. Nu ty jsi posměwáček. Co z toho máš, že ležíš celý den, za to nemáš ani kopejky w kapse. Grigor. A nač já potřebuju twé kopejky? nač pak mám pána? wšak on mi dá službu, pracuju-li nebo ne. A nač bych shromažďowal na stará kolena? Jaký by to byl pán, aby nedal služebníkowi pensí za jeho službu? Cizí lokaj. Což hoší? powídá se, že bude bál? Petr. Ano! ty půjdeš taky? Cizí lokaj. A co pak takowý bál! to snad tak něco leda bylo. Grigor. Ne panečku! to bude samec bál. Dáwají na to po rublu stříbře a wíce. Knížecí kuchař dal pět rublů, a sám bude strojit. Častowání nebude snad jen nějaké ořechy: už kaupili půl puda cukrowého, mražené taky... ( Jest slyšeti pronikawý zwonek z pánowa pokoje. ) 872 Cizí lokaj. Jdi, pán zwoní! Grigor. Wšak on počká. Limunaci také rozswítí. S muzikanty smlauwali, ale neshodli se, basa schází, a to už bylo... ( Slyšeti ještě silněji zwonit z pánowa pokoje. ) Cizí lokaj. Jdi, jdi! zwoní! Grigor. Wšak on počká. Nu jak mnoho ty dáš? Cizí lokaj. E co pak takowý bál, to je jen takowý. Grigor. Nu přewrať jen kapsu, ty štupowačko! Podíwej se na něho Petříku, to je držgrešle. ( Ukazuje na cizího lokaje prstem, tu se ale otewřau dwéře a pán w chalátě chytá Grigorie za ucho; wšichni wstáwájí. ) II. Pán. Což wy lenoši? Tři chlapi, a kdyby se jen jeden pohnul z místa! Já zwoním z celé síly, málem bych byl zwonek strhl. Grigor. Ale nic nebylo slyšeti, sudar! Pán. Lžeš. Grigor. Na mau duši! Nač bych lhal. Tuhle Petřík zde taky byl. To je takowý zwonec, sudar, k ničemu: nikdy není slyšet. Bude zapotřebí zawolat zámečníka. Pán. Nu tak zawolej zámečníka. Grigor. Ano, já jsem to již říkal dworeckému. Ale což pa? řekneš mu a on ještě za to wyhubuje. Pán ( wida cizího lokaje ). Jaký je to člowěk? Grigor. To‘s je služebník od Anny Petrowny. přišel s něčím k wám. Pán. Nu co máš? Cizí lokaj. Paní se wzkazuje poraučet, a že dnes k wám přijede. Pán. Proč, newíš? Cizí lokaj. To newím. Ony jenom řekly: „ řekni Fedoru Fedorowičowi, že se dáwám poraučet a že tam přijedu. Pán. Ale kdy, w kolik hodin. Cizí lokaj. To newím, w kolik hodin. Ony jenom řekly: wyřiď prý jářku Fedoru Fedorowiču, že já prý, jářku k němu sama prý budu u něho a.... Pán. Dobře. Petříku podej mi rychle šaty: já pojedu wen. A wy – nikoho nepřijímejte, rozumíte, každému řekněte, že nejsem doma! ( Odchází, za ním Petřík. ) III. Cizí lokaj ( k Grigorii ). Nu widíš, dostal jsi. Grigorij ( šwihna rukau ). A! to už je takowá služba! přičiň se jakkoli, přece budeš hubowán. ( We dwéřích u wschodů se zwoní. ) Grigor. Wida, zas nějaký čert leze ( k Iwanu ): Jdi, otewři, což zewluješ! ( Iwan otewírá, přichází pán w kožichu. ) IV. Pán w kožichu. Fedor Fedorowič doma? Grigor. Není, není. Pán. Mrzutá wěc! Newíš kam jel. Grigor. Newím. Snad do auřadu. A co mu mám wyřídit? Pán. Řekni, že zde byl Něweleščagin. Tuze že jsem litowal, že jsem ho nezastal. Rozumíš, nezapomeň, Něweleščagin. Grigor. Děnťágin‘s. Pán ( wíce na hlas ). Něweleščagin. Grigor. Račte být Němec! Pán. Jaký Němec! dobrý Rus! Ně-we-le-šča-gin. Grigor. Poslauchej Iwane nezapomeň: Erdaščagin. ( Pán odchází. ) V. Cizí lokaj. S Bohem hoši, musím již taky. Grigor. A což na bál, půjdeš? Cizí lokaj. Nu, budu widět později. S Bohem Iwane. Iwan. S Bohem. ( Jde otewřít dwéře. ) VI. ( Služka běží rychle skrze předpokoj. ) Grigor. Kam pak, kam pak, popřejte nám jeden pohled ( chytá ji za šaty ). Služka. Nemohu, nemohu. Grigorij Pawlowič! nedržte mne, docela‘s nemám kdy ( wytrhne se a wyběhne do dweří na wschody ). Grigor ( díwaje se za ní ). Ta mete! hehehe! ( směje se. ) Iwan ( směje se ). Hihihi! ( Pán wychází; Grigorij a Iwan hned se zamračí a dělají pohled wážný; Grigorij sundawá s hřebíku kožich a dáwá pánu na ramena, pán odchází; Grigorij stojí u prostřed pokoje dlaubaje si w nosu. ) Grigor. Wida, teď je trochu pokdy; pán je pryč, co si může člowěk jiného přát – ale ne, hned se musí přiwalit ten čert břicháč dworecký. Za scénau slyšeti křik dworeckého: Wěru zrowna jako trest Boží! deset lídí w domě, a kdyby jeden něco uklidil! Grigor. Wida ho, už křičí tlustobřichý. VII. Tlustý dworecký ( přichází silně pohybuje rukama ). Kdybyste se alespoň báli swého swědomí, když se Boha nebojíte. Tuhle koberce ještě posud nejsau wyklepány. Wy Grigorij Pawlowiči měl byste druhým dáwat příklad, a wy spíte zrowna od rána do wečera, wždyť se wám oči docela zalily od spaní, na mau duši! wždyť jste docela darebák na ten spůsob Grigorij Pawlowiči. Grigor. Nu což pak, což nejsem člowěk, abych ani nemohl pospat! Dworecký. A kdož pak proti tomu co má! Proč byste nespal? ale celý den se nemůže spát. Nu, a kdybys aspoň ty, Petře Iwanowiči! wždyť jsi ty, abych neřekl špatného slowa, zrowna prase, na mau duši! Což pak máš na starosti? Wšeho wšudy asi ňáké dwa neb tři swícny wyčistit. Nu což zde zewluješ? ( Petr zwolna odchází. ) A tobě, Waňko, by se zrowna patřil štulec do hřbetu. Grigor. Ech! ty žiwote, žiwote! celý den w klopotě! Dworecký ( sám ). To práwě jest hlawní chowání, aby každý člowěk znal swau powinnost. Jsi-li služebník, tedy služebník, pán tedy pán, archijerej, tedy archijerej! A to by třeba hned každý dowedl... já bych hned řekl: ne já nejsem Dworecký, já jsem gubernator, anebo ňákej tam od infanterie. Ale hned by mi za to každý řekl: ne, lžeš, tys Dworecký a ne general, to je to! Twoje powinnost je dohlížet na dům, na chowání služebníků, to je to. Tobě se nepatří ňaké tam bon žur, koman wu franse, ale weď pořádek, dohlížej! to je tol Ano. VIII. ( Přichází Anuška, panská ze sausedního domu. ) Dworecký. A! Anna Gawrilowna! s ohledem na mau úctu s welikým potěšením wás widím. Anuška. Prosím, neračte se wytrhowat Lawrentij Pawlowič! já k wám naschwal odskočila na minutu: potkala jsem kočár wašeho pána a uslyšela, že není doma. Dworecký. A tuze dobře jste udělala, já i žena budeme welmi rádi, prosím, sedněte. Anuška ( sedne ). Prosím wás, wždyť wy něco wíte o bálu, který se w tyto dni má sejít. Dworecký. Owšem. Ono to ku příkladu, račte rozumět, bude skladka. Jeden člowěk, druhý, příkladně též řečeno, třetí. Owšem to pak udělá welkau sumu. Já jsem obětowal se ženau pět rublů. Nu, toť se rozumí bál, aneb jak se obyčejně říká, wečerní wyražení. Owšem bude také počastowání, příkladně řečeno, k prochlazení. Pro mladý lid tance a tomu ostatní podobná wyražení. Anuška. Dozajista, dozajista půjdu. Přišla jsem jen proto, abych se dowěděla, budete-li wy tam s Agafejí Iwanownau? Dworecký. Agafeja Iwanowna jenom pořád o wás wzpomíná. Anuška. Já se jen bojím strany společnosti. Dworecký. Ne Anna Gawrilowna, budeme mít společnost hezkau. Nemohu říci s jistotau, ale je slyšet, že tam bude komorník hraběte Tolstohuba, bufetník a kočí knížete Bruchoweckého, panská jakési kněžny... myslím že bude taky několik činowníků. Anuška. Mně se jen tuze nelíbí, že tam budau taky kočí. Oni wždycky zapáchají sprostým tabákem a wodkau, při tom jsau wšichni takowí newzdělaní, nerudowé. Dworecký. Dowolte, abych wám wyjádřil Anno Gawrilowno, že jest kočí a kočí rozdíl. Owšem že, poněwadž kočí obyčejně býwá nerozlučně u koní, časem wyklízejí, s dowolením, hnůj; owšem sprostý člowěk wypije sklenici wodky, aneb pro nedůstatečnost wíce, zakauří si obyčejného tabáku, jakého užíwá nejwíce sprostý lid: nu, tak arci naturalně, že časem, přikladně řečeno, zapáchá hnojem nebo wodkau, owšem to je tak: ale musíte sama uznat, Anno Gawrilowno, že jsau také kočí, kteří, ačkoli jsau kočí, přece jednák, podle obyčeje swého wíce jsau, příkladně řečeno, štolbowé než kočí. Jejich powinnost, aneb tak řka direkce jest ta, aby wydáwali owes, aneb pokárali, když se prowiní w čem kluk aneb kočí. Anuška. Jak wy krásně mluwíte, Lawrentij Pawlowiči, nemohu se wás nikdy naposlauchat! Dworecký ( se spokojeným úsměwem ). Nestojí za díky, sudaryně. Owšem že nemá každý člowěk, příkladně řečeno, řeč, to jest dar slowa. Naturalně, býwá časem... jak se tak obyčejně prawí, křiwojazyčnost... ano, nebo jiné ostatní podobné pády. Co wšak ostatně již pochází od přirozenosti... Ale nelíbí-li se wstaupiti do mého pokoje? ( Anuška jde, Dworecký za ní. )