14. září 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Slovanské zprávy, Titulek: [Maďaři nemají právo na celou Uherskou zemi], Autor: Havlíček, Karel
Pannonia ( wlastně jen p. Karl Ferencz, jenž w ní pod hledím „ Slawische Presze “ s německým mečem — kosinkau — pro Maďary rytěřuje ) w poslednějších dobách ráda si wyjíždí na nás. Bude snad čtenářstwu našemu ještě powědomo, jak jsme p. Ference musili křísit, když neuměje z češtiny překládati sám si napřed do jednoho našeho článku nesmyslu nastrkal a pak nám za swau neumělost wýčitky činil. Nyní se také do Kwětů pustil, že se kdysi Horwátů proti Maďarům ujali, a doráží na ně takto: Kwěty takto páchnau; Když Čechowé Němectwo wytlačují a swau řeč w Čechách ustanowiti chtějí, dobře to woní: když ale Maďarowé swau řeč we swé zemi zawádějí, tu to smrdí? ne? „ „ Milý p. Ferencz; quoad primum Čechowé nikde Německo newytiskují, jenom sami swau řeč si nechtějí dát wytisknaut, a quoadsecundum, od koho pak mají Maďaři upsání na celau uherskau zemi? Kdo jim darowal Slawonsko a Horwatsko? Jeli již to podstatný titulus possessionis, že Horwatsko a Slawonsko s Uhry spojeny byly, tuť se i my Čechowé báti musíme, aby i nám brzy ti wausatí némeš emberekowé nechtěli zawádět do škol a do auřadů maďarčinu, neboť i my jsme s nimi byli spojeni a jsme posawad!! A což kdybychom my zbraň obrátili, a sub titulo toho spojení na tom stáli, aby se naše opowržená tótčina w celých Uhrách zawedla. Uhry jsau s námi též spojeny, a si hic et ille, cur tu non...


9. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Průmyslová jednota]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Průmyslowá Jednota. Dne 7ho t. m. wolen jest nowý wýbor sekce chemické a wywoleni jsau wětšinau hlasů pp. prof. Köhler, prof. Balling, prof. Mühlwenzl, Dr. Kurrer, p. Batka, p. Bernt, p. Lerch. Za předstaweného swého, jenž zároweň bude audem gen. ředitelstwí, wywolil tento wýbor p. prof. Köhlera. Sekretář bude wolen později. Pokračowání o měsíční schůzce dne 4ho t. m. Zdání o školách přádelních, které učinilo gen. ředitelstwí, na dotaz k wys. sl. wládě zemské, zawdalo příčinu k welmi zajímawému sporu o této wěci mezi p. Nádherným zakladatelem přádelních škol, p. apell. rad. Šmídem s jedné a gen. ředitelstwím a hrabětem 10 Rummelskirchem s druhé strany. Strana přádelním školám přízniwá uwáděla, že hlawní aučel jejich není, jak se myslí, jen přástwa, nýbrž přede wším dobré poučení o setí lnu wůbec, z čeho pro celau zem nesmírný prospěch nastane, pak poučení o připrawowání lnu, jmenowitě že uwedli močení lnu, místo dosawadního wykládání na rosu. Zastáwali také wýtečnost plátna z ruční příze zhotoweného, zwláště co se pewnosti dotýče, a že se wždycky nejtenší a nejhrubší plátno tkáti musí z ruční příze. Naproti tomu druhá strana prawila, že přádelny proto pominauti musí, poněwadž nemohau wydržeti konkurenci s přízí we strojích předenau, že wýdělek z přástwy nepatrný jest příliš, tak že dělník obstáti nemůže, že skutečně založené přádelní školy jenom podporau se udržeti mohau a obětmi statkářů a jiných o ně pečujících osob. A wšak gen. ředitelstwí skutečně we swé odpowědi k wys. sl. wládě mínění obau stran na zřeteli mělo a jmenowitě co do lepšího poučení nawrhlo, aby se we školách již děti o té i o jiných podobných záležitostech našeho hospodářstwí poučowaly, tak aby školy skutečně pro žiwot wychowáwaly nejsauce pauhau abecedau atd. Po té uznal p. Kreutzberg za dobré beze wší potřeby a platnosti wšeobecnau nelibost na sebe uwaliti. Wystaupil totiž co protiwník proti odpowědi strany průmyslowé školy od gen. ředitelstwa wys. sl. wládě zemské podané a od p. Trojána přečtené a již tím způsobil mrzutost w spoluaudech. Když ale p. Kreutzberg zapomínaje na nejhlawnější prawidla slušnosti nejapným porownáním ( které on pak za pauhau metaphoru wydáwal ) jak p. Trojána tak i wšechny přátele průmyslowé školy nesetrně urazil, wypuklo hlasité reptání a tak dlauho trwalo, až p. Kreutzberg nahlížeje swůj přestupek odprositi musil. Ještě nikdy tak rázně a sworně neprohlásila celá schůzka smýšlení swé, jako zde proti p. Kreutzbergowi, jemuž se ale ještě téhož dne druhá nelibost stala, že také na domluwu p. jednatele hr. Deyma gen. direkci odprositi musil pro urážky gen. direkci učiněné. Na každý pád se tentokrát p. Kreutzberg silně zmýlil we wolení prostředků swých. Wýstawa průmyslowých wýrobků českých jednohlasně přijata jest dle náwrhu gen. ředitelstwí, a tím způsobem se opět rozšíří obor slawností k 500leté památce založení wysokých škol. Také nawrh p. apell. raddy Šmída prošel s welikau wětšinau hlasů, owšem se změnau od gen. ředitelstwí nawrženau, s kteraužto se spokojil také p apell. rada. Mají se totiž od nynějška wšecky odpowědi, které Jednota k wys. sl. wládě podati má, ještě před odewzdáním také některému wýboru w týdní schůzce předložiti, aby každý spoluaud příležitosti nabyl, zdání swé osobní přiložiti, kterým owšem není gen. ředitelstwí w odpowědi swé wázáno, leda že se takowé zdání na žádost k odpowědi přidati musí. Wýmínky gen. ředitelstwí jsau: že jenom tenkráte odpowěď gen. ředitelstwí spoluaudům oznámena nebude, když by toho wys. sl. wláda wýslowně žádala, když by se to pro potřebnau rychlost aneb slušnau tajnost státi nemohlo. Pan apell. radda sice proti těmto wýmínkám namítal, že wys. sl. wláda od gen. ředitelstwa, jakožto nestojícího pod přísahau tajnosti žádati nebude, že si může gen. ředitelstwí, kdyby zapotřebí bylo, další lhůty wyžádati, že tedy wůbec nemohau ony okolnosti nastati. A wšak proti tomu p. Dr. Štrobach dobře poznamenal, že skutečně někdy nejen wys. sl. wláda nýbrž i slušnost a dobré swědomí žádá, záležitost některau w tajnosti zadržeti, ku př. jednáli se o nowý wynález, jenž co osobní jmění wynálezcowo prozrazen býti nemá atd., a že někdy wěc sama, máli k platnosti býti, nejwětší rychlosti potřebuje a nedowolí až ke schůzce čekati. Dobře podotknuto jest, že se jako jindy k gener. ředitelstwí i w té záležitosti důwěra míti musí. Očekáwáme, že tauto změnau i týdní schůzky nabudau wětšího aučastenstwí.


13. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Truchlivá zpráva.], Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Tentokrát truchliwau neseme zpráwu o ztrátě muže, jenž užitečné místo zaujímal činností swau, při wšelikém nelehkém stawu swého powolání. Dne 10. Unora skonal zde pan Vincenc Šohaj, tajemník zdejšího c. k. městského heytmanstwí a policejní direkce, muž, jakých není snadno shledati weliký počet. Wedle schopností swých newšedních wynikal při weškerém auřadowání příkladnau wlídností a obezřetností. Zwláště redaktor těchto listů a s ním tedy wšechny přátelé literatury naší mají dostatečné příčiny, s wděčností sobě připomínati onoho muže, jenž při wedení censury uměl písmenu zákonů wlídně a rozwážliwě wykonáwati. Doufáme, že při pohřbu, který se dnes we 4 hodiny odpoledne z Konského trhu na Malau stranu powede, hojný počet shromážděných dokáže swětu, kterak si umíme wážit mužů zaslaužilých w auřadu: audowé naší měšťanské besedy alespoň dle wšeobecného usnešení shromáždiwše se w besedě odtamtud we walném počtu k průwodu se připojiti hodlají. H. B.


8. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Literární oznámení, Titulek: Mladý bubeník., Autor: Havlíček, Karel
Mladý bubenik, aneb: zdárný syn. Powídka z našich dob pro milau mládež. Podlé Gustawa Nierice od Františka Bohum. Tomsy. S obrázkem, 113 stran, dwanácterec, w slušné obálce wázaná za 20 kr. stříbra. Wšeobecně jest uznaná wýtečnost spisu Niericowých, a také již wětší část do češtiny přeložena a wydána jest. Tuto se k doplnění oné sbírky podáwá též jedna z wýtečnejších jeho prácí. Pan Tomsa přejaw na sebe zčeštění zajísté se tim mládeži naši welice zawděčil.


3. prosinec 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Kočárek. (Pokračování a Dokončení.), Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Kočárek ( Pokračowání a Dokončení. ) Byla již takowá doba, která se na wenkowě nejmenuje ráno, když se probudila mladá paní wedle swého chrápajícího manžela. Wzpomenuwši si, že se wčera wrátil teprwa we 4 hodiny w noci, litowala jej budit, a oděwši se do domácích střewíčků, které jí objednal pan manžel z Petrohradu, w bílém rauchu jako praudy wodní k tělu jí padajícím wyšla do pokoje, umyla se čerstwau jako ona sama wodau a počala se nechat oblíkati. Wzhlednauc na sebe asi dwakrát neb třikrát, zpozorowala, že dnes dobře wypadá. Pro tuto, jak by se zdálo nepatrnau, okolnost proseděla před zrcadlem o dwě hodiny wíce. Konečně oblekla se welmi hezky, a šla se občerstwiti do zahrady. Jako naschwál byla tehdy pohoda nejkrásnější, jakau se jenom chlubiti může letní den na jihu. Slunce wstaupíc k polednu swítilo wší silau paprsků swých, ale w hustých temných stromořadích se procházeti bylo příjemno, a kwítí ohřáto sluncem ztrojnásobnilo wůni swau. Hezaunká paní dokonce na to zapomenula, že již jest 12 hodin a manžel ještě spí. Již jí padalo do sluchu poobědní chrápání dwau kočí a chlapce, kteří spali w maštali za zahradau. Ale seděla pořád w hustém stromořadí, z kterého widěti bylo na silnici, a roztržitě hleděla na pusté prostranstwí toto. Tu se wšak najednau ukázal w dálce prach, a obrátil na se pozornost její. Hledíc tam zpozorowala brzy několik ekipáží. Napřed jel odkrytý lehký kočárek, w něm seděl generál s tlustými we slunci se třpytícími náramky a wedle něho plukowník. Za ním následowal druhý s majorem a generálowým adjutantem, a ještě dwěma důstojníky; za kočárem jely známé již každému plukowní drožky, kterými tentokrát wládnul tučný major; za droškami ještě powozka a u ní čtyři oficíři na sedadlech a pátý na kolenau; pak klusali tři důstojníci na hezkých hnědácích. „ Snad to není k nám? chybějící uvozovky — pomyslila si paní — „ ach! Bože můj! wěru se dáwají na most! “ Křikla, zalomila ruce a běžela zrowna přes květiny a záhony do spálně manžela swého. Ten spal jak zabitý. „ Wstáwej, wstáwej, wstáwej honem! “ křičela trhajíc jej za ruku. „ No “ zawrčel probuzený Čertokucký, neotewíraje oči. „ Wstáwej holaubku! slyšíš? hosti! “ „ Hosti, jací hosti? “ prawě to zamručel jako telátko hledající hubau wemeno matčino. „ Hm “... mumlal... „ natáhni cukraušku krček swůj, políbím tě! “ „ Dušinko, wstáwej honem pro Boha. Generál s důstojníky! Ach Bože můj! máš we wausech bodláčí. “ „ Generál? A tak již jede? Ale což pak je to u čerta, že mne nikdo nezbudil! A oběd, jak pak oběd, jeli pak wšechno jak náleží připraweno? “ „ Jaký oběd? “ „ Wždyť jsem nařídil. “ „ Ty? tys přijel we 4 hodiny w noci, a na wšechny mé otázky nedal jsi mi žádné odpowědi. A proto jsem tě holaubku nezbudila, proto že mně tebe bylo líto; tak málo jsi spal... “... Poslední slowa prawila welmi nízkým a prosebným hlasem. Čertokucký s wywalenýma očima ležel minutu na posteli jako hromem poražen; konečně wyskočil w pauhé košili z postele zapomena, že se to dokonce nesluší. „ Ach já mezek! “ prawil praště se do čela, „ pozwal jsem je na oběd. Co si počnu? Jsau daleko? “ „ Newím... ale musejí zde být již hned. “ „ Dušinko... schowej se... Hej! pojď sem! ty holka jdi, čeho se hlaupá bojíš, přijedau sem hned oficíři: řekni že pán není doma, řekni že ani nepřijde, 386 že hned ráno odjel, rozumíš? a wšem ostatním to také řekni, běž honem! “ Pak popadl Čertokucký rychle chalát ( župan ) a běžel se schowat do kůlny, neboť tam mu žádné nebezpečí nehrozilo. Ale když se postawil do kauta, widěl, že i zde ho může někdo zpozorowat. „ Ale tak to bude nejlíp “ mihnulo se mu w hlawě, a hned schodil wstupátko nejbližšího kočáru skočil do něho, zawřel za sebau dwírka, pro wětší bezpečnost se zakryl koží a utichl dokonce skrče se we swém chalátě. Zatím ekipáže přijely před dům. Generál wystaupil a otřásl se: za ním plukowník, poprawuje péří na swém klobauku; potom seskočil s drožek tlustý major, drže pod pažím šawli, pak wyskákali suší poručíkowé a konečně seskočili se sedel důstojníci — jezdci. „ Pán není doma, “ prawil wyjda přede dwéře lokaj. „ Že není? tedy snad ale přece přijede do obědu. “ „ Nepřijede. Odjeti ráčil na celý den. Zejtra asi w tuto dobu se ráčí nawrátit. “ „ Tak! tu máš! — řekl generál — jak pak to? “ „ Wěru, to je krásný kausek! “ prawil plukowník směje se. „ Ale ne, jaké to jsau nápady? “ — pokračowal generál s mrzutostí: „ Pfuj! čerta!.... Nu když nemůžeš být doma, nač zweš lidi? “ „ Já Waše Prewoschoditělstwo, nemohu pochopit, kterak takto možná jednati, “ prawil jeden mladý důstojník. „ Co? “ řekl generál, maje obyčej wždy užíwati této partikule, když mluwil s důstojníkem. „ Prawil jsem, Waše Prewoschoditělstwo, kterak se může takowýmto způsobem chowat. “ „ Owšem... Nu, přihodiloli se co — oznam to aspoň, aneb nezwi. “ „ Což Waše Prewoschoditělstwo, nic na plat, jeďme domů “, prawil plukowník. „ Rozumí se, jiné pomoci není. Ostatně na kočárek se můžeme podíwat i bez něho. Jistě ho newzal s sebau. Hej! pojď sem hošku! “ „ Co ráčíte poraučeti? “ „ Jsi od koní? “ „ Od koní Waše Prewoschoditělstwo! “ „ Ukaž nám nowý kočár, který dostal nedáwno pán. “ „ Račte do kůlny. “ Generál šel s důstojníky do kůlny. „ Račte posečkat, já ho drobet powytáhnu, zde je tma. “ „ Dost, dost, dobře! “ Generál i důstojníci obešli do kola kočár, a pilně prohlíželi kola a péra. „ Nu, nic zwláštního “ prawil generál: „ kočár jako každý jiný. “ „ Nic auhledného “ prawil plukowník — zhola nic krásného na něm nenacházím. “ „ Zdá se mi Waše Prewoschoditělstwo, že ani není za čtyry tisíce “ prawil jeden z mladých důstojníků. „ Co? “ „ Prawím Waše Prewoschoditělstwo, že nestojí za čtyry tisíce. “ „ A co čtyry tisíce! ani za dwa nestojí. Zhola nic na něm ení. Snad wnitřku by bylo něco zwláštního.... Buď tak laskaw příteli odepni kůži. “... A před očima oficírů byl Čertokucký sedící w chalátě neobyčejným způsobem shrbený. „ A wy jste tu? “ prawil generál nesmírně se diwě. Řekna to, hned zawřel generál dwířka, zakryl opět Čertokuckého koží a odejel s pány důstojníky.


6. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [redakční sdělení], Autor: Havlíček, Karel
Prwní číslo „ Šotka “ pro obtíže tiskařské místo dnesky wyjde teprw zejtra.


22 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Titulní strana], Titulek: [Zpráva], Autor: Havlíček, Karel
– Wčera byl podán k zemskému presidium a spolu k městské raddě protest proti uwádění němčiny do chrámu sw. Jiljí, a žádost, aby bylo každau neděli w 9 hod. kázání české, měla 500 podpisů jednotliwců a rodin. Celau žádost podáme budaucně.


16. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [připomínka], Autor: Havlíček, Karel
* * * Přišla nám zpráwa, že w Litoměřickém kalendáři na r. 1818 otištěna je ústawní listina, kterau císař dne 25. dubna letos dal, později ale, w kwětnu totiž, odwolal. Tuto listinu otiskl řečený kalendář, jako by posud platila, toliko to w ní přejinačiw, že místo dwau komor jen jednu uwádí. Obracíme na nepoctiwost tuto pozornost lidu, aby se jí mýliti nedal.


10. prosinec 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Deník všeobecný, Titulek: [ohrožení ševců], Autor: Havlíček, Karel
Přewratní osud hrozí nyní šewcům. Wyhubiw již hospodské, wozky, saukenníky atd. sedl si nyní tento ukrutník na obuwníky a předložil jim urputnau otázku Být čili Nebýt? O! nešťastná Gutto Perčo! jak jsi naděje naše přewrátila. Myslili jsme, že wšichni „ obuwníci “ pro něžnost a wznešenost toho českého jména swého co nejdříwe místo dosawadních německých tabulí, české si wywěsí, ale jinak si umínil osud! Nastala gutta perča, a některému opowážliwému smrtelníku napadlo ( budiž wyhubeno jméno jeho! ) i podešwe z ní twořiti, které prý po celý lidský wěk i wlhkosti i špičatému kamení wzdorowati dowedau! Tak tedy bude takowých pár bot déle trwati než nyní mistr šewcowský! H. B.


21. říjen 1848, Zdroj: Národní Noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [kritika pražských německých studentů], Autor: Havlíček, Karel
Předewčírem drželi zdejší němečtí studenti schůzku. Rokowali o to, mají-li Wídeňským studentům adressau oswědčiti swé aučastenstwí a uznalost za jejich chowání w posledních Wídeňských událostech. Zdwihli se o tom rozličné pochybnosti; někteří prawili, že se posud newí, jaké jsau wlastně příčiny a záměry Wídeňského hnutí, druzí, žeby se tím nowá roztržka s jinák smýšlejícími Čechy stala, třetí pak prawili, že slowy bez skutků Wídeňanům málo pomoženo bude. Konečně wystaupil student jeden z Wratislawi, jenž horliwau řečí jim domlauwal, žeť se samo sebau rozumí, aby Wídeňským swau saustrast oswědčili, ač jestli německé smýšlení Pražanů jest přesné. Wětšinau se tedy uzawřelo, poslat Wídeňským studentům adressu. Nechceme nikomu sáhat na práwo swobodného pronášení swého mínění, ba naopak bychom potěšení měli z rázné samohybnosti něm. našich saudruhů, ale líto nám jest, že se k činnosti musí nechat pobádati slowy cizince, že úsudek swůj musí strojiti podlé domluwy cizince. To nikdy chwáliti nechcem a nebudem. Úctu pro ráznau, poctiwau a sprawedlnau samostatnost wždy klademe za jedno s newážností k nedostatku samowůle, k podrobowání se cízimu wplywu, a wůbec ke wšemu co není z prawého wnitřního přeswědčení samorostlé. Z podobné příčiny chwáliti nemůžeme chowání něm. studentů k legii, do kteréž jen proto přistaupiti se zdráhati zdají, žeby byli w menšině. My ale wíme, že česká studentská wětšina nikdy nespustí s očí sprawedlnost, proto w tomto jednání newidíme než nestatečnost a nemužnost.


10. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky, Titulek: Rovnost, Autor: Havlíček, Karel
Havlíčkovo autorství je nejisté – Rownost. W Rýno-Kolínských nowinách dne 2. Ledna čteme mezi inseraty stížnost na pároplawní společnost mezi Kolínem a Dentzem, že prý na palubě mezi mnohými jinými učenými, civilisowanými a t. d. pasažéry také tři necwičence a newzdělance přijala. Bylyť to tři kusy howězího dobytka, které prý nemajíce cwiku we wzdělané společnosti spolucestowníkům swým wyhrožowaly a jim ještě kromě strachu i šaty pomazaly.


3. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [otisk dvou dopisů], Autor: Havlíček, Karel
Následující dopisy došly z Morawy k Jednotě Slezsko-Morawsko-České we Wídni. W Brně, dne 24. dubna 1488. Slawná Jednoto Slezko-Morawsko-Česká we Wídni! W sobotu wečír došel kurendau na úřady panské tajný rozkaz, od úřadu krajského Holomauckého: „ daß die Wirthschaftsämter aller derjenigen sich bemächtigen, welche das Volk zum Aufstande reizen sollten, sogleich als gefährliche Emissäre dem Ollmüßer Kriminalgerichte zur gerichtlichen Untersuchung überliefern “. To samé se stalo následowně u wšech krajských úřadů. Wenkowští auřadowé nečiní žádný rozdíl mezi buřiči a mezi našinci, kteří lid poučují; onen rozkaz jest legální síť na našince. – Brněnských měšťanů wýbor ( 30 tyranů ) škaredě si počíná proti šlechtě a žádá spojení Morawy s německým Bundem. – Berte obzwláštní ohled na zdejší „ Leseverein “, to jest fokus antislowanstwa a pangermanie, odtud pochází každá agitace proti nám. – Bekmann a Tieftrunk působili w Brně welmi dobře; tento připomínal wčera wečer u welkém shromáždění w rázných slowech na zášť a hořkost Morawanů proti Čechům, a snažil se počínání a přání Čechů wyswětlit, a wzbudil jistě u welkém počtu jiné náhledy a myšlénky. – W Brně 25. dubna 1848. Práwě diktuje mi p. František Kabza, posluchač humanitní I. třídy w Brně, rodem z Domanínka u Bystříce kraje Jíhlawského, následně do péra: W pondělí před swátky wydal jsem se na cestu k swým rodičům a jel jsem do Náměště na noc, kdežto jsem u jednoho mysliwce, poněkud mi známého, přenocowal. Druhého dne přijdu do wsi Oswanic, a dal jsem richtářowi „ Ozwání lidu morawského “, kterýž mně slíbil, že podle toho žádost do Brna zhotowí. Taktéž w Zahrádce a w Studenicích wykonal jsem. Téhož dne přijdu k wečeru do Budišowa, nápodobně k richtářowi, jemuž jsem to samé oznámil, a on, že prý by musel napřed pánů na kanceláři se optat, ale jestli prý tam ostanu do zítra poledne, žeby nechal sausedy swolat. Žádal jsem, aby mne nechal u sebe přenocowat, což když mi ale odepřeno bylo, šel a přenocowal jsem u dra. Kawana. Druhého dne jdu do kostela – ale když po mši z kostela wycházím, spatřím několik sedláků u dweří kostelních státi na čekané a mezi nimi p. kancelářského. Tento p. kancelářský hned přistaupil ke mně s otázkau: jsem-li já student? K čemuž když jsem byl přiswědčil, wzal mne pod páží, abych prý šel s ním na kancelář. Já chtěl ale napřed dojít ještě k doktorowi, což mi ale dowoleno nebylo, ano wyhrožowáno, že nepůjdu-li hned a po dobrém, mocí mne tam odwésti dá. Šel jsem teda. – Na kanceláří byl se mnau protokol zaweden, kdežto obzwláštně to podotknuto bylo, že jsem wyučowal lid, že nemáme býti k Němcům připojowáni. Bylo mi potom, když jsem protokol podepsal, dáno ponaučení, abych se se sedláky nedáwal do řeči, kteří prý tomu nerozumí, a abych se nepletl do wěcí politických. Přijdu téhož dne – byw milostiwě propuštěn – domů do Zhoře, kdežto nyní rodičowé moji bydlí, panstwí Mezeřického. W neděli přišla z kanceláře mezřického na mne cedulka, abych se tam w pondělí dostawil, já ale na místě do Mezeřiče jel jsem wčera ( w pondělí ) do Brna. “ – Takto diktowal mi p. Kabza, a po opětním řádků těchto přečtení úplně přiznáwá se ke wšemu, že tak bylo a dělo se s ním skutečně. Budičow patří tuším rytíři Baratowi, který před konstituci stál w dobré powěsti, že je wlastenec a našinec. – Je to opět důkaz, že krajští auřadowé wydali tajný rozkaz na úřady wrchnostenské, aby každého „ Aufwieglera “ zawřeli a kriminálu odewzdali. Že se toto poslední panu Kabzowi nestalo, toho bude snad bezpochyby wlastenecká mysl pana majitele panstwí, p. rytíře Baraty, příčinau! Dnes asi o půl 2. hod. odpoledne čteno bylo prohlášení konstituce w Brně z balkonu redutního. Front činila národní stráž we dwau odděleních. Korauhwe wisely čtyry: rakauská, stawowská ( čerweno-žlutá ), pak celá bílá a pak bílá-čerwená. Před týdnem insultowáni byli jsme, že jsme na kabátech čerweno-bílé pásky nosili. Časowé se mění a daufáme, že se ještě znamenitě měnit budau! – Po přečtení německého textu wystaupil na pawlán p. prof. Šembera, a u přítomnosti hrab. Lažanského jal se čísti to samé po česku. Národní stráž začala se hemžit a newrlit, a komandant jeden i druhý kázal: „ Beim Fuß! “ Nemluwil jsem ještě s p. Šemberau, ale zdálo se mi, že ho tam jeden třinoháč přemlauwal, aby toho nechal, a zdá se mi, že i wětší částku napotom i přeskočil a wynechal. Rozumět mu beztoho nic nebylo pro nešetrné brebentění národní stráže. Mikšíček. Ostatně se dodáwá tamtéž, že samy tiskárny konají na Morawě censuru proti národní slowanské straně.


30. červenec 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Žihadlo, Titulek: [politování vídeňské žurnalistiky], Autor: Havlíček, Karel
* — * W časopise Wídenském „ Wiener Zeitschrift “ 1847 č. 140 čteme pod titulem Neues aus Prag mezi jiným takto: „ Unsere Journalliteratur gefällt sich gegenwärtig in gegenseitigen, kleinlichen Angriffen und Neckereien, besonders ist es die deutsche und böhmische Literatur, die einen philosophischen Hahnenkampf ausgefochten, und wenn wir die Rohheit und Gemeinheit als Maszstab nehmen, so hat jedenfalls die böhmische den Sieg davon getragen. Auch der gute Hans Görgl wird in der Ceska Wiela ( böhmische Biene ) arg mitgenommen, dasz er es gewagt, über die Lächerlichkeit gewisser böhmisch philologischer Diskussionen ein Wort zu schreiben. “ Škoda, že se p. dopisowatel nepodepsal, aspoň bychom znali o jednoho lháře wíce. Toť jistě každý, i jinák filosofický člowěk uznáwal, že strana filosofů w hrubosti přemožena nebyla od nás: tedy by p. korrespondent swému sklenáři nic neměl platiti za to sklíčko, skrze které se na naši hádku díwal. Co se ale ‒ ( s odpuštěním! ) Hans Görgla týče, jehož wlastní slowa jsme w č. 49 České Wčely uwedli, wí každý, jakého spůsobu byly ty domnělé filologické discussiones ( totiž: „ Lichtputzscheer tratignok, toje obras e satrazene hezke “ ). Nepotřebujeme tedy nic dodati, než upřímné politowání Wídenské žurnalistiky, nemáli w Praze lepších dopisowatelů. H. B.


5. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Pravidla českého pravopisu., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 2. Prawidla českého prawopisu, pracktickými příklady wyswětlená pro učitele českých škol zwláště pro kandidáty stawu učitelského. Prodáwají se newáz. za 5 kr. stříbra, wáz. na hřbetě w kůži za 8 kr. stř. S nejmilostiwější swobodou cís. král. Milosti. W Praze 1846. W cís. král. skladu normalních školních knih w Jesuitské ulici čísl. 190. ( na starém městě. ) Tento prawopis a zároweň krátká gramatika česka welmi dobře jest spořádán, tak že se z něho každý Čech snadně wšemu naučiti může co k prawidelnému mluwení a psaní jazyka našeho zapotřebí jest. Jmenowitě wšechno to w čem se spisowní wěc od obyčejné prosté wěci dělí w knížce této wětšími literami tištěno jest, aby si snaději kadý powšimnul. Wykládá se w ní prawopis analogický až posud we školách užíwaný, ku konci wšak i nowější skladný, kterým se skoro wšechny knihy píší, důstatečně wyložen jest. Wůbec poznamenati musíme, že ta wýmluwa na množstwí rozličných prawopisů jenom marná jest, za kterou se jen leniwost ukrýwá; neboť jisto jest, že kdo jeden kterýkoli český prawopis důkladně umí, také již podlé wšech ostatních českých prawopisů psáti dowede. A proto ať nám páni učitelowé a páni kancelářští již wíce s takowou wýmluwou nechodí: ať si raděj každý tento zde schwálený prawopis koupí, a když se ho naučí – bude dobře.


20. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [glosa], Autor: Havlíček, Karel
– Co nejdříw zase půjde zpráwa po wšech nowinách, že bude náš dr. Brauner ministrem oswěty. Kamenopisná Wídeňská „ Tagesgeschichte “ alespoň dne 17. února tuto zpráwu přináší, a po ní ji bude weliká část nowin přežwykowat. Po-,chwíli již nezůstane ani jeden český poslanec který by nebyl w časopisech buď za appellačního raddu, buď za krajského, buď za raddu ministerského, buď dokonce za ministra wyhlašowán, a nepochybujeme, že konečně některého až na místokrálowstwí české powýší. Diwno wšak přece, že jenom o českých poslancích německé časopisy takowé lžiwé zpráwy roznášejí, zajisté se to neděje bez úmysle – ale ten není chwalitebný.


15. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Promyslný posel., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. Promyslný posel. Spisy wšenaučný pro obecný lid a pro každého, kdož w umění, zwláště w řemeslech řemeslch a w mnohých žiwota záležitostech poučení hledá. Wydáwán Karlem Amerlingem Část prwní. Lučba čili Chemie řemeslná. DíI II. Swazeček pátý. K dostání w Budči, w žitnobranské ulici, číslem 525–2. Welmi wítaný, přáli bychom si, aby aspoň každý měsíc jeden wycházel. Obsahuje pojednání o kyslíku opět prostonárodně w rozmluwách s mnohými nowě zhotowenými wýkresy. Úwod podáwá podobiznu Lavoisier-owu, znamenitého lučebníka.


17. září 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Presl Rostlinopis]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. – Jana Swatopluka Presla Wšeobecný Rostlinopis, čili popsání rostlin we wšelikém ohledu užitečných a škodliwých. W Praze 1846. ( Nákladem Matice. ) II welké díly. 132 archů, XXXII 2072 str. Konečně jsme se dočkali tohoto welikého díla, úwod k němu ale wyjde snad teprw na rok.


6. listopad 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: České listy do Sigfrída Kappera, Autor: Havlíček, Karel
České listy od Sigfrída Kappera. W Praze nákladem Calve’ského kněhkupectwí 1846.12ka. str. 120. Mezi dosti četnými posud sbírkami básní od rozličných našich wlastenců a básníků jest tato poněkud důležitější, ne sice co do ceny poetické, nýbrž co prwní pokus Israelity w literatuře české. Ačkoli w německé literatuře Israelité již hodný pluk twoří, a zwláště jaksi žurnalistiku opanowali ( zdá se nám, že wíce na škodu, než we prospěch německého národu ): u nás přece teprwa panu Kaprowi prwnímu napadlo připojiti se ku korauhwi české. Známo bude, že Nebeský jednoho času w našich listech silně a udatně máchal mečem obrany Židowstwa, ačkoli bez potřeby: neboť z nás, kteří literaturu českau čítáme, nikdo Židy neutiskuje. Co se wšak druhé části myšlénky p. Nebeského a nyní i p. Kapra týče, totiž, že se Židé w Čechách bydlící k národu našemu počítají, za Čechy pokládají; nemůžeme ji jinak nazwati než neprawau a welice mylnau. Neboť při lsraelitech se nesmí jenom ohled bráti na wíru a náboženstwí, snad tak, jako by Čechowé co do wíry i katolíci i protestanti i mosaité i snad mohamedáni býti mohli: nýbrž hlawně také na půwod a národnost. A jak tu mohau Israelité k českému národu náležeti, když jsau půwodu semitického? To můžeme dříwe Němce, Francauze, Španěle, Angličany atd. atd. k národu swému počítati než Židy, neboť wšichni tito národowé mají s námi wětší příbuznost než Židé: Nesmí se tedy říci, že Židé w Čechách neb na Morawě bydlící jsau Čechowé náboženstwí mosaického, nýbrž powažowati je musíme za národ zwláštní semitický, který jen nahodile u nás bydlí, a někdy naší řeči rozumí neb ji umí. A zkušenost ukazuje, že hlediště to, z kterého my na židowstwo patříme, prawé jest. Neboť se zajisté wšichni Židé, ať si bydlí w kterékoli zemi a w kterémkoli dílu swěta, powažují za jeden národ, za bratry, a ne jen za stejnowěrce; a swazek tento, který je dohromady wíže, jest mnohem silnější než ten, kterým k zemi swé ( w které bydlí ) připojeni jsau. A že nelze zároweň míti dwě wlasti, dwa swé národy a dwěma pánům slaužiti, toť bohda dokazowati nemusíme. Pročež musí, kdo chce být Čechem, přestati být Židem. Zrowna příhodný důkaz wěci této můžeme ukázati na p. Kapru samém a jeho básních. Jedním okem díwaje se na Jerusalem, na zaslíbenau zemi, hledí druhým do niw českých, a prawí, že je miluje, patrně wšak wyswítá z jeho zpěwu, že miluje wíce něco jiného swého, což i přirozeno a proto chwalitebno jest. Nač si tedy činiti násilí a nutiti se k milowání české wlasti a Čechů?! Wšak mi se sami Jost dowedeme milowati, a oprawdu máme na papíře a w básních tolik lásky k wlasti, že bychom ještě nad swau potřebu dosti mohli prodat neb propachtowat. Pochopujeme arci, že jsau Israelité za našich časů, kde idea národnosti a wlastenectwí opět silně panowati počíná, jako panowáwala za starých dob, pokud každý občan w řízení zemském hlasu a účastenstwí měl – pochopujeme, že jsau Israelité w těchto dobách we zlém postawení. Oni rozptýleni po wšelikých zemích newědí jak se chowati. Doufati na nějaké obnowení býwalé sláwy swé, na samostatnost národní, jest nepraktické, aspoň se nynějším již pokaženým potomkům patriotických Hebreůw nemožné zdá, poněwadž nezištnau energii utratili. Mysli jejich tak zmalatněly, že se ani již neopowažují chtít pěstovat swůj přirozený jazyk hebrejský! 356 Neníť naše wěc a naše powolání pečowati o záležitosti Israelitů: awšak liboli naše skromné mínění wyslyšeti radilibychom židům, pakli že již swůj přirozený jazyk a literaturů opustiti chtějí, aby se připojili k Němcům a k jejich literatuře, Neboť jazyk německý stal se již během času co druhý materský jazyk w Židowstwě, což nejlépe i při našich i při polských a uherských Židech pozorujeme. S Němci mohau tedy Israelité swé interesy welmi přirozeně spojiti, a to i také p. Kapr již před naší radau učinil, jsa již dříwe německým spisowatelem. K wydání českých básní zawedla jej nepochybně wíce excentrická chautka p. Nebeského, než wlastní pud, a pokud p. Kapra sami osobně známe, není ani úplně mocen českého werše, pročež i někoho z jeho přátel w silném důmění kmotrowstwí při těchto „ Českých listech “ míti musíme. Tolik předběžně o tendencí. ( Pokračowání. )


19. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Co je národ, kdo jsou Čechové a co chtějí., Autor: Havlíček, Karel
Co je národ, kdo jsou Čechové a co chtějí. Za posledních těchto dob začíná to u mnohých krajanů našich zwláště německých wcházeti w obyčej, že jmenují národem českým, weškeré obywatelstwo země české, nechť již mluwí jazykem českým nebo německým. Toto, jakž bohda později ukážeme, docela chybné nazwání a mínění opakuje se nyní zwláště mezi tak řečenými wyššími stawy tak z husta, že se nám již proto nezdálo býti zbytečno proti němu se weřejně ozwati, aby snad mezi kmenowci našimi, neboli wlastními Čechy, ještě wětšího rozšíření nedošlo. Zwláště pak musíme se zastati kmenowců swých proti nesprawedliwým wýčitkám a obwiňowáním některých jenž to obywatelům slowanského jazyka w Čechách za zlé pokládají, že sebe wýhradně národem českým jmenují, že tím obywatelstwo německé w zemi české bezpráwně z národu českého wylučují. Neustále opakují nám, že nemáme práwa wyhradního ke jménu „ Čech “ jelikož prý Němcům w Čechách tak dobře náleží jako Čechům wlastním; ano nejednou již i oustně i písemně, a netoliko we knihách a časopisech domácích, ale častěji ještě w zahraničných byla pronešena stížnost, že sebe wýhradně za pány a prawé obywatele země české powažujeme a Němce z Čech wypuditi zamýšlíme. Toto křiwé obwiňowání, kteréž by ke mnohým neswornostem we wlasti naší příčinu zawdati mohlo, wedlo nás k tomu, abychom několik těchto slow k objasnění wěci té a spolu jak na obranu Čechůw, tak i na dorozuměnou s německými krajany našimi sepsali. Ti, kteří takowéto stížnosti proti Čechům ( slowanského jazyka ) zwedají, opírají se o zásadu: „ že w Čechách obýwá jen jediný národ, “ neboť, berouce wýraz půwodně a wlastně pouze národopisný ( ethnografický ) omylně za politický neb statistický, mají za to že je obywatelstwo každé země národem, a že w jedné zemi nemůže býti wíce než jeden národ a tudy že musí owšem také w Čechách býti jen jediný národ. Ten národ musí mít owšem jméno, a to mu také ustanowili, připojiwše k tomu zwláštní welmi subtilný rozdíl we jmenech, jenž se do poctiwé češtiny přeložiti nedá. Ten národ, který teď w Čechách obýwá nejsou prý ani: „ Deutsche “ - ani „ Čechen “ - nobrž Böhmen. My bychom museli přeložit: w Čechách nejsou ani Němci ani Češi, nýbrž Čechowé. Wy se tomu budete smát! Ale milí krajané, wy si ani nemůžete pomyslit, na jaké obraty a fortele takowí špekulanté w německých časopisech přicházejí, když jim jde o to, aby nás jen chytrým nějakým spůsobem ze swěta wykejklowali, tak abychom ani my ani swět ten wtipný kousek nepozorowali. Kdybychom tyto a těm podobné obraty jejich za prawdu uznali, tuť by nás ti panowé o naše poctiwé jméno české připrawili, a snad by pak i národ sám o jméno swé okradený s obličeje swěta zprowodili. Ale my nejsme dnešní, abychom 128 kejkle takowé neprohlídli. My sme Čechowé! Máme poctiwé a slawné historické jméno, a při něm zůstaneme. Když mluwíme německy, říkáme si Wir Böhmen – a to wším práwem – nebo tak nás Němci od jak žiwa jmenowali, a jiní národowé podlé nich. Tak nás jmenowali Němci již tenkráte, dokud ještě ani jednoho Němce w Čechách nebylo, tak nás jmenowali již za Samoslawa, za Boleslawa, Břetislawa a Soběslawa, když národ náš w obrowský zápas wešel s národem německým, tak nás jmenowali za dob husitských atd., kde jistě žádný Němec w šiku českém proti Němcům nebojowal; a to jméno nemohli jsme žádným spůsobem ztratiti, toto jméno nám co národu we wšech řečích ewropských až po dnešní den zůstalo. S tímto jmenem platíme něco we swětě historickém i politickém, a protož se ho také držeti musíme a budeme. Naše domácí jmeno „ Čech “ nedá se jinak do němčiny přeložit než: „ Der Böhme “ jak se odjakžiwa překládalo a rozumělo. Tím nechceme Němcům w českých zemích osedlým práwo k bytu nikterak upírati – oni již mezi námi bydlí, a nechať w pokoji wedle nás zůstanou. Ale slawné historické jméno si také nedáme upříti. Sami zdejší Němci jmenují je zřídka kdy „ Böhmen “. Často, ba nejčastěji říkají si sami „ Wir Deutschen “. Někdy zas slyšíme je jmenowati sebe Deutschböhmen, když chtějí říci, že sice z Čech pocházejí, ale německy mluwí. Již z toho je patrno, že má jméno Böhmen – dwojí wýznam politický totiž – a národní neboli národopisny. Jednou znamená králowstwí české se wším jeho obywatelstwem. To je wýznam jmena toho politický we smyslu užším; neboť je i jiný širší, když se w něm rozumějí wšecky země české – čili jak se jinak jmenují: „ - Země koruny české “ ( Die böhmischen Länder, die böhmischen Kronländer ) se wším lidem swým, buď si již českým nebo německým, a nebo do konce francouzským a horwatským jako to je na Morawě. W tom smyslu patří k Čechům a znamenají se jmenem tím wšecky krajiny nad nimiž Jeho Milost císař náš – jakožto Ferdinand V. Král Český wládne a k těm musíme počísti netoliko Čechy ale i družnou Morawu - Slézsko a česká lena Oswětím a Zátor, kteréž se nyní pro snadnější spráwu - teda jen administratiwně ku králowstwí halickému přiloučily. Eventualně, to jest we případě budoucích událostí, mohou se k Čechům také ještě obě Lužice počítati, na něž práwo koruně české pro případ owšem nepodobný, wymření rodin Zollernské a Saské - zachowáno. To je politický wýznam a objem našeho jmena Böhme, nebo Čech w celem diplomatickém swětě přijatý a uznaný, a starší než jmeno císařstwí rakouského, kteréž teprwa w roce 1804 powstalo. Jiný wýznam jmena toho je národní neb národopisný. W tom smyslu rozumí pod jmenem tím celý swět wšecko obywatelstwo zemí českých a mocnárstwí rakouského wůbec, které jazykem českým buď si již w nářečí jakémkoli mluwí. Wšickni kteří jazyk českoslowanský za swůj wlastní materský a národní pokládají, kteří písemní jazyk náš za společný organ swých wzdělanců mají, a společně s námi jednu literaturu wzděláwají, činí s námi jediný národ. Wšeko to a jen to, co tomuto národu českému we smyslu práwě určeném náleží, nazýwá se ( národně ) české. Kdybych teda některému Němci o české slowesnosti mluwil a ji „ böhmische Literatur “ jmenowal, nebude mi jistě tak rozuměti, jako bych mluwil o spisech Spiessowých, a nebo o literatuře krwawých romanů loupežnických jichž dr. Dittrich a jiní w Litoměřicích a jinde hojnost wydáwají. Powímli mu, že mám mluwnici českou „ Gramatik der böhmischen Sprache “ nebude nikdo tak spozdilý, aby myslil že to může býti gramatika francouzského nářečí, kterýmžto mluwí osadníci někteří z Lotring na Morawu přesazení, aniž komu přijde na mysl kniha horwatská aneb ilirská když mluwím o české, ačkoli Horwaté také w českých zemích totiž u Feldšperka na Morawě obýwají. A kdyby wšecky wěci w českých zemích powstalé proto již také českými slouly, musely by důsledně wšecky zde uwedené knihy také českými nazwány býti, neboť wšickni tito Němci, Francouzi, Horwaté a Poláci ( w Zátoru ) jsou Čechowé w politickém smyslu, jsou také Böhmen. Naproti tomu neupře jistě nikdo obywatelům 129 wesnici Schwarzbachu a j. w Rakousích – ani obywatelům Čermy w Kladště, ani Poděbradským, Welko-Táborským, Žižkowským – w Pruském Slezku a českým bratřím u Berlína, že jsou Čechowé ačkoli slují politickým jmenem „ Rakušané, Slezáci, Brandenburčané nebo lépe Prušáci. “ Z toho je patrno, že se jméno politické za národní a naopak klásti nesmí – a že jméno „ český “ „ Čech “ nebo w Němčině „ böhmisch, Böhme “ co jméno národní jedině nám česky ( w jakémkoli nářečí ) mluwícím obywatelům rakouského mocnářstwí a j. zemí patří, w smyslu politickém ale nejen na př. o okresu Chebském neb jiné německé krajině w Čechách, ale také wůbec o wšem obywatelstwě w zemích koruny české jakou koli řečí mluwícím užíwáno býti může. Jalowá teda a nic neznamenající jesti wýčitka od Čechoněmců za nowějších dob nám Čechům častěji učiněná, že my sobě jméno Čech wýhradně osobujeme a je wylučujeme. W národním smyslu nám Čechům, českým Čechům owšem wyhradně patří – a we smyslu politickém sme Čechoněmce naše nikdá z něho newylučowali, a byli bychom my zajisté prwní, kteří by we jménu krále swého a wlasti swé zbraně se chopili, nepřipouštíce, aby některá krajinka byť i německy mluwicí od koruny české odtržena býti měla. Rowněž tak byl by nesmysl twrditi, že sme Čechoněmce w některém práwě politickém skracowali, anebo jim we wlasti společné práwo k bytu neb existencí upírali. Od koho se to kde stalo?? – Wždyť pak je patrno, že bychom k utiskowání takowému ani moci neměli, žeby to sprawedliwá wláda naše ani nedopustila – a nemohlo by se wěru nic tak lžiwého, ba zrowna hloupého twrditi, jako kdyby se řeklo, že ouřadowé naši nějaké násilí Čechů proti národnosti německé podporují! My nechceme, aby Němci w Čechách w něčem utištěni byli, my nežádáme nic jiného, než abychom jim sami z ohledu národnosti we wšem rowni byli. Že Němci zde w Čechách, porownámeli je s Čechy, we křiwdě nejsou, toho nanejwýše patrné swědectwí dáwá nám jediný pohled na wšechen staw našeho společenského žiwota, našich ouřadůw, škol, wojska, atd. atd. My nechceme Němcům našim bráti, co jim práwem patří, ale my se hlásíme k swému a wyhledáwáme toho wšemi cestami zákonními, aby nám dáno bylo, co nám patří. A jestli že w žiwotě praktickém Čech něco nemá, z čeho se Čechoněmec těší, není to zajisté pouze následek moudrých zákonů našich, kteréž Čechu rowné práwo jako Němci přiznáwají, ale jest to buď následek nešťastných okolnosti historickým chodem wěci powstalých, a často i neznámost zákonů, a nebo nesmělost a zmalátnělost u Čechů samých, kteráž jim nedá ani o to se hlásiti co jim práwem přisluší. Až do bělohorské bitwy byl jazyk český w úřadech wýhradně platící, jakož se každý ze starého zřízení zemského a artikulů sněmowních, o nichž jistě nikdo pochybnost zwedati nebude, přeswědčiti může. Ferdinand II. obmezil toto wýhradní práwo české řeči w Čechách, a udělil řeči německé rowné práwo s českou, jakož prawí w obnoweném zřízení zemském „ a chceme tomu aby jazyk český i německy w tomto králowstwí našem stejný průchod měli. “ Toto zřízení zemské na něž Jeho Milost král náš Ferdinand při korunowání swém swatou přísahu složil, je pewný základ wšeho práwa zemského w Čechách a národnosti naší zwlášť. – Toto dáwá Čechům a Čechoněmcům stejné práwo z ohledu národnosti, a jen na základě rownosti a sprawedlnosti může se mír mezi oběma národnostmi upewniti, jen tak může wzdělanost česká a německá sworně wedle sebe zkwétati, a k blahu obywatelstwa tak českého jak německého přispíwati. „ Rowné práwo Čechům, jako Němcům w Čechách! “ To je heslo jež dosti často opakowati, jehož we wšem žiwotě plnění a ouplné zachowáwání krajanům našim dosti na srdce klásti nemůžeme. Toho se držte drazí krajané! a tím buďte jisti, že nám král náš milostiwý a sprawedliwý to, co nám w řízení zemském swatě přislíbil, an sám odpírati nebude, ani od jiných odpírati nedá; a kdykoli se wám něco odpírati bude, co wám z ohledu národnosti patří, obraťte se s ouplnou důwěrou k trůnu sprawedliwého wládce swého, a byť by snad některý zákonů neznající, anebo nešetřící úřadník wám překážeti měl, doufejte pewně, že se wám práwo waše konečně přece uzná. ( Pokračowání. )


16. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Smíšené zprávy., Titulek: [Chvalitebný obyčej]., Autor: Havlíček, Karel
Smíšené zpráwy. Chwalitebný obyčej. W jisté krajině w Bawořích panuje zwláštní práwo, které, jak se zdá, pochází z dáwných dob a welmi se blíží k idealu práwnímu, t. j. národnímu saudu bez psaných zákonů Nazýwá se „ Haberfeldtreiben “ a pokračuje se při tom následowně. Wzbuzujeli kdo swým špatným chowáním wšeobecnau nelibost, oznámí se mu tajně, jestli se w určitý čas nepolepší, že jej nawštíwí „ Haberfeldtreiben “. W ustanowenau dobu se sejdau občané před domem obžalowaného a přinutí jej k otewřenému oknu přistaupiti, pak přečte jeden z nich wšechny přestupky, a jméno jeho zaklne do wšeobecné potupy. Poněwadž se při tom zachowáwá pořádek, a skoro wšichni přítomní ozbrojeni jsau. newystaupí auřadowé nikdy proti takowému shromáždění, a jistě tento ohled mnohého přiwede k pořádnosti.


6. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
W. D. – Dne 30. ledna bylo w sezení wýboru Lípy Slowanské w Praze jednáno o náwrhu W. D. Lambla: aby se peníze, které jsau pro Jihoslowany sebrány a posud odeslány nebyly, neupotřebily wíce k wálečným potřebám, nýbrž aby se obrátily k podpoře studujících Jihoslowanů w Praze. Red. N. N. jsauc w celku s náwrhem tímto srozuměna, podáwá zde zkrátka tehdejší debattu o předmětu tomto a ponecháwá si dodati několik slow k obecenstwu a čtenárstwu N. N. Odůwodnění náwrhu bylo asi tohle: „ Když se wloni následkem dopisů ze Záhřebu počaly sbírati příspěwky pro Srby a Chorwáty, stalo se to w ten čas, když národ jihoslowanský opuštěn a téměř opowržen od wlády rakauské, wšecky příprawy wojenské, jimiž národnost a swobodu celému Rakausku wybojowal, sám nuzně sháněti musel, a na nikoho jiného spoléhnauti se nemohl w této žiwotní otázce, leda na swé wlastní a příbuzných kmenů wlastence a na jejich dobrowolné příspěwky. Později ale po zawraždění Lamberga a Latoura, když wláda trpkau zkušeností přeswědčení nabyla, že ji přátelstwí německo-maďarské do propasti uwrhuje, tu přestali w očích jejích bojowníci jihoslowanští býti pauhými dobrowolníky a zároweň s českými pluky co cís. král. wojsko táhli do Uher, i od těch dob, jak známo stojí, celý národ srbsko-chorwatský pod záštitau wlády a wojsko jeho užíwá platu a téže podpory co ostatní cís. král. wojsko. Sbírati a posílatí tedy nyní ještě peníze pro wojenské potřeby Jihoslowanů bylo by tolik, co nositi dříwí do lesa. Krásnější a šlechetnější způsob wynaložení těchto peněz wyskytá se nám nyní w tom, žeby se tím podporowati mohli Jihoslowanští mladíci, aby se jim studowání w Praze usnadňowalo, aby se ními myšlénka oprawdiwé wzájemnosti poněkud uskutečňowala. Nawrhowatel má swůj náwrh za takowý, žeby se ním zajisté mnohý šlechetný wlastimil znowu pohnuta cítil, přispěti nějakým darem k tak wznešenému, protože dušewnímu účelu. Neboť Čechowé nejen že odjakžiwa wšelikerým ústawům pro wzdělání a oswětu milerádi hojně nadělowali, jmenowitě ale zde nowé k tomu pohnútky nebudau, widauce, že weliký z toho prospěch jim samým ostane, jméno a čest jejich we slowanském swětě se rozšíří a cesta do Jihoslowanska se jim otewře. Awšak i takto před civilizowaným swětem krásnější je oswědčení, podporowati příbuzný kmen slowanský w prawé národní wzdělanosti, nežli sbírati peníze pro wálku, jejížto krwawé cnosti pro nynějšek sice smutnau byly nutností a potřebau pro Rakausko, druhý účel ale swatau a wěčnau jest powinností naší pro weškeré Slowanstwo. “ P. Rittersberg byl sice srozuměn s náwrhem, poukazowal ale na to, že Slowákům ještě nyní třeba pomoci peněžité na potřeby wojenské. P. Seidl nenamítal proti účelu nic, náramně se ale obáwal, aby Lípa důwěru neztratila, a aby tedy peníze byly jedině wynaloženy pro wojenské potřeby, jmenowitě Slowáků, k čemuž také byly sebrány. P. Hawlíček wywracel p. Seidlowi, žeby těmito penězi wálečným potřebám mnoho wyhowěno býti mohlo, poněwadž kdo zná, kolik tisíc stojí každodenně welká armáda, jakáž nyní bojuje w Uhrách, tomu musí příspěwek náš několika set zlatých jako kapka w moři wypadati, která beze wšech známek a bez památky na wždy utone. Řečník powažuje příspěwky pro Srby a Chorwáty w Čechách sebrané wíce za morální skutek národu našeho, nežli za tak welkau materialní podporu, aby se tím celá wálka wésti dala. Kdo si powšimnul, že wláda srbského knížetstwí Wojwodowině srbské před nedáwnem 22 000 dukatů půjčila, ten si předstáwí měřítko, w jakém bychom my museli sbírati peníze, aby to pro wálečné potřeby za řeč stálo. – Ze wšech těch peněz, které posud do Redakcí Nar. N. byly zaslány, dostati Slowáci asi třetinu u poměru k národu srbsko-chorwátskému. Nyní zbýwá ještě asi 1500 zl. P. Hawlíček je zcela srozumněn s náwrhem p. W. D. Lambla a nabízí se Lípě Slowanské wydati řečené peníze k tomuto účelu; jedině podotýká, že se nesmí w této wěci samowolně jednat, nýbrž dříwe třeba oplati se weřejného mínění, neozwe-li se žádný dárce proti tomu, že s jeho darem jinak nakládáno, nežli on si umínil. Taktéž že je třeba optati se nynější wlády jihoslowanské: srbského odboru Karlowického a bánské raddy w Záhřebě, jsau-li s aumyslem našim z ohledu peněz, které jim náleží, spokojeni a s námi srozuměni. Tento podnáwrh a p. Seidlůw, aby to bylo odewzdáno odboru pro wzájemnost k pojednání, přijat byl od celého wýboru. Tolik o rokowání w Lípě o wěci této. Berauce sobě na starost, optati se náležitau cestau Srby a Chorwáty o jejich o tom mínění, uwádíme obecenstwu swému ještě jednau na paměť důležitost náwrhu tohoto, kterým by Lípa důstojný krok učinila pro Slowanstwo a Prahu samau, kdyžto uwedeme we spojení s tužbau a přáním naším, aby se universita Pražská nyní při počátku nowé historie slowanské stala učilištěm oprawdu slowanským nejen podle stolic a professorů, ale i podle studentstwa, které by k nám ze wšech stran raději zawítalo nežli do měst německých. Z příspěwků pro Jihoslowany mohl by se založiti fond, z něhož by se schopní studenti swobodného učení a kandidáti učitelstwa podporowali, při čemž jen powrchně podotýkáme, žeby Lípy Slowanské a podobná družstwa na Jihu mohly míti práwo při tom nawrhowati kandidáty, z kterých by tamější auřadowé političti wybírali a ustanowowali každoročně některé, aby s jedné strany mladící tito w skutku wycházeli z důwěry spolků slowanských, s druhé strany pak aby také u swé wlády ptatnosti a dálšího zastání užíwali. Pakli žádný z dárců swoje w této wěci nesrozumění s námi zwláště nám newyjewí, powažowati budeme mlčení šlechetných wlastimilů za srozumění s námi, i podáme o dálších krokách swých w této wěci wěrné zpráwy.


29. srpen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: – Gymnasium srbské w Nowém Sadě., Autor: Havlíček, Karel
– Gymnasium srbské w Nowém Sadě. W minulém měsíci byly zkaušky na srbském gymnasium w Nowém Sadě w Uhřích. Počet žáků býwá obyčejně okolo 100, letos tam byli co do náboženstwí 4 žáci římsko-katoličtí, 2 ewangeličtí, 15 židůw, ostatní wšichni nesjednocení řečtí. Letos se w tomto ústawu stala weliká oprawa: místo wyučowání podle tříd byl pro každý předmět ustanowen zwláštní profesor. Tuto změnu žádaly newyhnutelně místní poměry, nebo zde se sestřeďuje wíce řečí, musí se tedy hlawní ohled bráti na wyučowání w jazycích. Tak obeslán jest z Thesaloniky řecký profesor, ze středních Uher maďarský, slowanským řečím učí slowanský filolog. O německau řeč není tak postaráno. Dějepis, slowanské jazyky i maďarský se dobře pěstují; hlawní ale wadu má tento ústaw, totiž špatnau disciplinu, na čež si wšichni učitelé w tamějších krajinách stěžují.


6. leden 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [Nový kus. Jedna dáma ve společnosti a sprosté osoby. Národní strana v Belgii. Pravopisné nápady.], Autor: Havlíček, Karel
Žihadlo. W německém diwadle dáwal se nowý kus od našeho dobrého přítele, pana Laube: „ Gottsched und Gellert. “ Kdyby špehýřský sluha a tupohlawý saský rejtár nebyli bedra swá nasadili, mohli jsme widět rozkošnou porážku. Zatím se ale jenom několik diwáků odneslo, kteří w twrdý spánek klesli – pro samou zábawu. Spisowatel wyházel sám čtwrtinu celého díla; nu to bychom se byli rádi podíwali, kdyby se byla komedie bez postřihače prowozowala. Jedna dáma, která si ráda nosem házela, trhala sebou, kdykoliw se we společnosti sloužící okolo ní kmitl, aneb služka o ní zawadila: „ Ty sprosté osoby každou chwíli zamažou! “ – „ Uděláte dobře, urozená paní! " prawil někdo wedlé ní, „ když si přiwěsíte ceduli: Znečištění tohoto místa se zapowídá! " – Národní strana w Belgii je dwojí, jedna „ Ruka bratrská “ kloní se k Němcům, druhá Gentská, chce býti Flamandy bez Němců. Prwní je slabší a trpí pro německý pravopis, jejž přijala, od druhé radikální strany, samé nátisky. – Prawopis není maličkost, takowé nowoty mají teď odbyt, jako Morissonské pilulky. Sotwa že se nám zjewil nowý prawopis w Ewangeliu, ačkoliw bez Ewangelia w prawopisu, chytili prý už zase tři a třicet nowých myšlének o zdokonalení ortografie, a budou je okazowat k wýstraze těm, kteří touto cestou po sláwě baží. * N. N. obdržel privilegium na wynalezení nowého českého prawopisu, tak sice, aby po wěčné časy jenom on sám a řádní jeho potomci po meči a po přeslici tohoto prawopisu užíwati mohli a směli. Zatajení jména se žádalo.


28. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sedmihradsko a jeho obyvatelé, Autor: Havlíček, Karel
Sedmihradsko a jeho obywatelé. – Sedmihradsko činilo za starodáwna část římské provincie Dacie, a potomkowé tehdejších obywatelů, jenž byli s mrawy a wzdělaností Římanů též jazyk jejich přijali, jsau nynější Rumunowé. Skrze zem tuto walili se do Ewropy wšichni ti diwocí národowé asiatští, kteří po mnohá století byli hrůzau západního swěta. Částka těch diwochů – kterému národu náleželi, nedá se s jistotau určiti – uwázla w horách sedmihradských, a potomci jejich jsau nynější Sékelowé, kteří ukrutnostmi w nynější wálce páchanými půwod swůj oswědčují. Když Madaři wtrhli do Pannonie, shledali w Sékelech lid stejnokmenný, i spřátelili se s nimi a za powinnost hlídání hranic udělili jim mnohé přednosti. Část Sedmihradska osadili Maďaři sami, kteřížto we spolku se Sékely powažowali se za pány země a s půwodním rumunským obywatelstwem co s podmaněným národem zacházeli. Od té doby náleželo Sedmihradsko k maďarské říši, sprawowáno jsauc wlastními wojwody. Když uprostřed 12. století Kumáni do Sedmihradska wtrhli a téměř celé země se zmocnili, powolali uherští králowé proti nim řád německých křížowníků, jejichžto pomocí poznenáhlu zase panstwí swé w té zemi obnowili. Tito rytířowé založili mnoho měst, mezi nimi prý i Brašow, a obsadili wšecku tu krajinu, která se až po tu dobu nazýwá Burzenland. W prošlém čase počali sobě nad krajinau tau osobowati wšecka práwa panownická, nejprwé wymknuli se w duchowních wěcech z podřízenosti biskupu sedmihradskému, potom chtěli se i od samého krále neodwislými učiniti, uznáwajíce za jedinau wrchnost nad sebau papeže. Toho král Ondřej trpěti nemoha wyhnal německé rytíře, kteřížto obrátili se odtud do Prus. Ten pak lid, který s nimi byl z Němec přišel, zůstal w zemi, a rozmnožen později z Němec přiwolanými osadníky přijal jméno Sasů a od králů uherských mnohými privilegiemi jest nadán. Tak powstal třetí panující národ w Sedmihradsku, an nejwětší část obywatelstwa, Rumuni, zůstáwala w podrobenosti. Roku 1291 ponejprw Sasowé s Uhry a Sékely sněmowali. U Sasů nejprwé ujala se reformací církewní wzdor sněmownímu usnešení od r. 1525, které wšecky kacíře na hranici odsuzowalo. Když stejně za krále uherské wolení Ferdinand Rakauský a Jan Zapolya po tuhé wálce o říši se rozdělili, připadlo Sedmihradsko tomuto poslednímu, který jednu částku jeho s městem Bystřicí wéwodowi Multanskému Petrowi postaupil. Za časů turecké přemoci w Uhřích zachowalo Sedmihradsko swau samostatnost pod ochranau wysoké porty a wolilo si samo swá knížata. Dwa z nich před jinými se proslawili: Štěpán Bathori, který powolán na polský trůn stal se jedním z nejwýtečnějších panowníků té říše, a Betlen Gabor, zmocniw se weliké části Uher welice wálkau sužowal Ferdinanda II. a w zemi auplnau swobodu w náboženstwí uwedl. Po odejmutí Turkům Uherska nemohlo Sedmihradsko udržeti swau samostatnost, a poslední jeho kníže postaupil swau zem Leopoldowi I. za některé krajiny we Slezsku. Od té doby zůstalo Sedmihradsko při Rakausích, ale ne co část Uherska, nýbrž co wlastní korunní zem, majíc swé wlastní sněmy i swau wlastní dworskau kancelář. Lonského roku, jak známo, prowedli Maďaři opětné spojení Sedmihradska s uherskau korunau, ale poněwadž němečtí Sasowé od takowé přewahy maďarského žiwlu obáwali se o swau národnost, spojiwše se s Rumuny, kteří uznawše příhodný čas počali se hlásiti k dáwno zadrženým swým práwům, odpor položili proti takowému spojení. Tu přišlo k boji mezi oběma stranama, při kterémž Sékelowé a Maďaři stojí proti Rumunům a Sasům, kteřížto poslední národowé zachowáwají nezlomenau wěrnost k Rakausku. Každý Sékel jest rozený šlechtic a požíwá wšech práw uherského šlechtice. I Maďaři sedmihradští jsau ponejwíce šlechticowé, částka sedláci. Sasowé činí nejčetnější částku obywatelstwa městského, a krajina jejich, kterau wýhradně obýwají, stojí pod tak nazwaným hrabětem, jehož sami ze sebe wolí. Rumuni, půwodní obywatelé země, jsau wždy nejčetnější, a činili až posud nejwíce poddaný lid selský. I jim slíbena jest od wlády rownopráwnost s ostatními národy. W Sedmihradsku žije ze wšech rakauských zemí nejwíce náboženských sekt wedle sebe; nacházejíť se tam katolíci, Řekowé, protestanti, unitáři, Orminé a židé. Část Sedmihradska stojí pod zwláštní wojenskau spráwau, náležejíc k wojenské hranici. Celá země jest o něco wětší než Čechy a má přes 2 miliony obywalelů, z nichž Rumuni činí wíce než polowičku.


9. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Venkov, Titulek: Z okresu Bělského, Autor: Tieftrunk, Karel
Z okresu Bělského. Blahodějné následky rázného a historicky důležitého wystaupení našeho Riegra a nenadálé spojení Prawice s Lewicí w sněmowně ukazují se hojně i po krajích naší milé wlasti. Jen těmto událostem připsati lze spojení německé strany s českau při wolení poslance na říšský sněm w okresu Bělském. Jaké důwěry a úcty jméno „ Rieger “ netoliko u Čechů, nýbrž i u Němců požíwá, jest nadobyčejné a zajisté pro celau českau zem předůležité. – Byli jsme zwykli při wolbách w okresích míchaných sejíti se jen nepřátelským odporem strany německé, a ačkoliw strana naše wždy poctiwě a smířliwě jednala, přece byly wyhrůžky, předhůzky a osočowání obyčejné a zřídka aby se nebyly strany rozhořčeny nerozešly. – Tehdáž ale nabywše němečtí krajané naši jiného přeswědčení o Češích podali ruku k sjednocení, častokrát wolájíce: Nyní známe Čechy, oni jsau poctiwí, my se s nimi sjednotíme atd. Tím se stalo, že pan dr. Kliebertowi při wolení za poslance toliko 7 hlasů odpadlo, ostatní ale wšichni ( 97 ) pro něj hlasowali. Wšak ale dělo se mnoho při tomto wolení, což nám zamlčeti nelze. Předewším nenahlížíme, proč se woličům někde sotwa 24 hodin napřed neohlásí, že se k wolení deputowaného dostawiti mají. Čemu to máme připsat, nedbalosti, zpátečnictwí aneb které jiné příčině? Kde najdau woličowé času, aby se poradili, umluwili, konali příprawy na cestu, někde 3–4 míle dlauhau; stane se, že mnozí woličowé se nachází mimo dům, na cestách a. t. d., pak arci není možná, aby se hnedle swolali a sami osobně se dostawili, jak to komissaři přísně žádají. Dále musíme podotknauti, že wolení wedaucí komissar w okr. B. wolení připustit nechtěl, poněwadž bylo 17 nowě wywolených woličů. Wláda prý nařídila, že toliko prwotně wywolení woliči poslance woliti opráwnění jsau. W Bělé se skutečně událo, že někteří woliči zemřeli, a těm bylo, jako se snad samo sebau rozumí, naprosto nemožno, aby se k wolbě sami osobně dostawit; mnozí byli nemocni; na jich místě wywolení woličowé neměli by být opráwněni, poslance woliti, ačkoliw se ono nařízení woličům napřed neoznámilo. Činíme tedy wládu na tyto obtíže pozornu, a žádáme, aby se wíce blaho národu na zřeteli mělo. Potěšitelnau zpráwu z hranic česko-německých sdělujeme, že se zarazila w Běle Slowanská Lípa, která si, jak se nadíti lze, rázně počínat a blahodatně aučinkowat bude; takowých spolků jest na oných hranicích hlawně zapotřebí. Mnoho weselosti působí na wenku půtka redaktora N. N. s p. L. Thunem. Nejzdrawějšího úsudku w této záležitosti jsem slyšel od jednoho rolníka. Tento prawil: „ Co se tomu diwíte, že ten p. Thun tolik podpisů našel; powídám Wám, že kdyby Metterník ( neblahé paměti ) co podobného nyní žádal, jistě žeby také swých příwrženců našel. “ Jak jsem pozorowal tak na wenku, wšichni, wyjmauc několik 127níků, swého milého krajana znají. Dále se mne tázal onen rolník, kolik Čechů se p. Thunowi již podepsalo. „ Inu ostatně prý může být ten p. Thun hodný pán, nám Čecbům a swobodě ale nepřeje – co škodí! “ Tak saudí sprostý rolník, není to lepší, nežli sáhodlauhé „ Eingesendet “? Tftk.


25. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Vysoce slavní Stavové Moravští, Autor: Havlíček, Karel
Wysoce slawní Stawowé Morawští! Jeho c. k. Milost Císař Pán ráčil nejwyšším rozhodnutím ode dne 25. března b. r. wyslancům hlawního města Prahy na přednešenau jejich prosebnau žádost z ohledu pojištění české národnosti w Čechách naříditi, aby užíwání českého jazyka w Čechách tak, jakož to w zemském zřízení ustanoweno jest, dokonale zachowáwáno bylo. Následkem toho podali někteří audowé českého panského stawu, na ten čas we Wídni se zdržující, dne 2. dubna b. r. Jeho cís. král. Milosti prosebný dopis, w kterémž oni jednak radostné swé city nad tím na jewo dáwají, že Jeho cís. král. Milost w onom nejmilostiwějším nařízení, podlé jejich zdání, swůj aumysl a swau wůli zjewně ohlásil, že tomu chce, aby česká a německá národnost w Čechách rownau platnost, rowný průchod měly, jednak se též oswědčují, že pro zachowání pořádku w jejich wlasti a pro uwarowání wšeliké nedůwěry za newyhnutedlně potřebné uznáwají, aby Jeho cís. král. Milost swau wůli w tom ohledu určitěji, nežli posud se stalo, wyslowiti ráčil, ješto oni to ode dáwna a wždy za nemístné a nesprawedliwé pokládali, že česká národnost rowné platnosti s německau národností w Čechách we skutku a žiwotě samém neměla. Tau adresau, jejížto obsah jest, „ aby česká národnost s německau národností wůbec a obzwláště we školním wyučowání a we weřejných auřadech čili w zemské spráwě w Čechách w dokonalau rownost uwedena byla “, dobyli sobě welectění půwodcowé její, dle hlubokého přeswědčení dole podepsaných, jakož i wšech těch, kteříž zároweň s nimi z wlastní trpké zkušenosti wědí, jakau tíží posawádní potlačení, ba, ať díme prawdu, wyobcowání naší národnosti a řeči na nás leželo, stálého práwa k díkům českoslowanského národu w Čechách, Morawě a Slezsku. I opakujíce my zde slawně jména těchto pánůw, jenž jsau kníže Ferdinand Lobkowic, kníže Jan Adolf Šwarcenberg, kníže Wincenc Karel Aueršperk, kníže Šenburk a Hartenštein, hrabě Eugen Černín, hrabě František Arnošt Harrach, kníže Karel Paar, hrabě Wincenc Bubna, hrabě Jaromír Černín, hrabě Lücow a hrabě Otakar Černín, pronášíme spolu swé nejžiwější přání, aby je historie česká co swětlé hwězdy, co památku národního smýšlení wyšší šlechty w Čechách, werně we knihy swé zaznamenala, a aby tento příklad, jakž snad podpisowatelé sami to na mysli měli, konečně též i w Morawě a w Slezku hojných následowníkůw našel. Ohlédajíce se na to, že tento prosebný dopis od Jeho cís. král. Milosti dozajista welice laskawě přijat byl, a že Jeho cís. král. Milost skutečně k obnowené od wyslancůw města Prahy prosebné žádosti nejwyšším rozhodnutím ode dne 8. dubna b. r. naříditi ráčil, aby národnost česká za základ položena, a česká řeč we wšech wětwích státní spráwy a weřejného wyučowání s řečí německau w auplnau rownost postawena byla “, mají dole podepsaní za to, že nikterak w nečas nepřijdau, jestli tyto radostné události shromážděným pánům Stawům markrabstwí Morawského bez meškání we známost uwedau, a je na to pozornými učiní, kterak newyhnuledlně potřebno jest, aby slowanská řeč a národnost w Morawě stejného práwa, jako w Čechách, dosáhla, a kterakby prospěšno bylo, aby shromáždění Stawowé Morawští této předůležité wěci ze swých porad déle newylučowali anebo jí za newážnau a sprostau nepowažowali. Pánům Stawům zajisté nemůže neznámo býti, že wíce nežli tři čtwrtiny obywatelstwa Morawy ke slowanskému jazyku náleží, že českomorawský národní jazyk, ačkoli w běhu wíce než dwau století pomalu z auřadůw a škol docela wytlačený, nynějšího času při těch welikých proměnách swěta, kteréž se před očima našima zběhly, nemůže ku posawádnímu tomu hanebnému wyobcowání we swé wlasti déle odsauzen býti, tak aby slowanská mládež, bychom toho aspoň jedním příkladem dotwrdili, místo wyučowání se w náboženstwí křesťanském pauze písmeny německého katechismu a tak i wšecky ostatní nauky pauze na zpamět, beze smyslu a rozumu, odříkáwala, proto jediné, aby naposledy po mnohých letech a s mnohými obětmi ledajak německy mluwiti se naučila – což předce hlawní cíl weřejného wyučowání býti nemůže! – Páni Stawowé sami nejlépe posauditi mohau, jak draze nás stál při známé naší chudobě ten takowý způsob učení se němčině; oniť dobře wědí, neboť nás z toho pomlauwají, jak málo nám při wšem tom to německé wyslowowání swědčí, a jak welice nuceni jsme, zasazowati se o to, aby morawskoslowanská mládež budaucně přirozenau, kratší, jistější a lacinější cestau, totiž prostředkem českomorawských národních škol, wyššího wzdělání docházela, tak aby morawský rolník nemusel od domu k domu choditi, by sobě obsah německé auřední odpowědi, německého saudního wýroku od kohokoli na zdařbůh wyswětlowati dal, aniž přimušen byl, německé protokoly, jimž nerozumí, na cizí slowo a wíru podpisowati. Tyto a jiné s tím spojené w oči bijící nehody nemohau w nynějším času, w němž sprawedlnost o swá wěčná neodbytná práwa w sauzwučném ohlasu národůw se hlásí, a w němž každý jasně poznáwá, že bezpráwí, byť i stoleté bylo, bezpráwím býti nepřestáwá, nemohau, díme, déle trwati, nýbrž musejí tím spíše přestati, čím i dříwe se Páni Stawowé zemští o to přičiní. Z té příčiny dole podepsaní, hotowi jsauce we wšech otázkách wyšší politiky otcowským aumyslům Jeho cís. král. Milosti a wysoké wlády bez wýminky dowěřowati, a nemíníce w rozbírání jich na tomto místě wcházeti, a wšak spolu odhodláni jsauce hlasu swého neohroženě pozdwihowati o zachowání a zwelebení národnosti slowanské w Morawě a w Slezku, až posawad hanebně utlačowané, wznášejí na Wysoce slawné Pány Stawy následující žádost: Aby se shromážděným Pánům Stawům líbilo 1. zwoliti z prostředku swého zlwáštní wýbor, kterýž by wšeliké záležitosti, týkající se uwedení dokonalé rownosti mezi českomorawským národním a mezi německým jazykem we wšech wětwích zemské spráwy a weřejného wyučowání, pod swau péči wzal, a sice pokud možné z mužůw českomorawského národního jazyka powědomých; a 2. redakcí brněnských prowinciálních Nowin, kteréž Pánům Stawům patří, dowoliti, aby tento náš prosebný dopis we swém listu wytisknauti dáti mohla. We shromáždění česko-morawsko-slezské jednoty. We Wídni, dne 18. dubna 1848. Dr. Jan Dworáček, Morawan. – Dr. Antonín Jar. Bek, Morawan. – Dr. Wendelin Grünwald. – Dr. Mathias Kawka. – Dr. Frant. Hillardt. – Dr. Pawel Jos. Šafařík. – Fr. Auerhann. – Karel Schwippel. – Dr. Frant. Terebelský, Morawan. – Dr. Sígfríd Kapr. – František Žáček, Morawan. – Hynek j Tenner. – Wincenc Ehlich, Morawan. – Womela Antonín. – Slezák Antonín. – Aigl Jan. – Antonín Rybička. – Dr. Jan Nowotný. – Wojtěch Fingerhut. – Karel Peška. – Wáclaw Schránil. – Franz Karnet. – Josef Schubrt. – Ferdinand Lehrl. – Jos. Ant. Hellich. – Arnošt Jamnic. – Jan Lacina. – Franz Kolář. – Jan B. Müller, Morawan. – Šramek Wáclaw. – Hron Wáclaw, Morawan. – Krema František. – Koseyk Karel. – Pečner Hynek, Morawan. – Kalčík Jan, Morawan. – Viktor Brázdil, Morawan. – Zelený Josef, Morawan. – Pärtl Aleš. – František Nejedlý. – Jan Tebich. – František Feltl. – Dr. Eduard Warhanek. – Karel Warhanek. – Emanuel Czensky. – Jirsik Franz. – Jan Warhanek. – Ant. Grimmer. – Ignaz Nedwjed, Morawan. – Wenzel Swoboda. – Joseph Fert. – Vincenz Kanter. – Antonín Utěšil. – Emanuel Lehman. – Schmidt Ferd. – Jan Malý. – Luděk Pelcl. – Adolf Womáčka. – Jozef Paclík. – Karl Reinitz von Ehrenheim. – Wáclaw Miloslaw Bezpalec. – Vincenc Lutonský, Morawan. – Albert Hančik. – Antonín Cebuský. – Jan Laušman. – Vinc. Dlauhý. – Cyril Žiwný, Morawan. – František Zeman. – Lew ze Steinmetzu. – František Šwihlík. – Richard Rotter. Bernhard Angel, Mährer. – Schránil Josef. – Schön Jan. – Swoboda Karl. – Horák Josef. – Bilka P., Morawan. – Swoboda, Čech. – Wěnceslaw Tkadlec. – Liška Johann, Morawan. – Dr. Benoni Jan. – Josef Sompek. – Johann Procháska. – Procháska Jan. – Jos. Unger, Morawan. – Krpálek Josef. Libor Kadlec, Morawan. – Jan Franzl. – Drahotín Stark. – Jan Beneš. – Florian Nowák, Morawan. – Franz X. Zalder, Čech. – Josef Poliwka. – Franc. Fidler, Čech. – Heřman Jan. – Dwořák Karel. – Reichert Jiří. – Šulla Wáclaw, Čech. – Dwořák Franc, Morawan. – Hrdlička Wáclaw, Morawan. – Záwodský Frant. – Jozef Burian. – Jiří Babowec, ewangelický Theol., Morawan. – Bed. W. Hawlík. – Wěnceslaw Mareček. – Adolf Winter. – Antonín Wilím – Bedřich Drož. – Winkler Josef, Morawan. – Jan Bubna, Čech. – Brázdil Ondřej, Morawan. – Brázdil Blažej. – Brázdil Jan. – Brázdil Josef. – Beláni Samo. – Čipka Janko. – Zechenter Kazimír. Prager Moric. – Kuneš Wojtěch. – Ondřej Palacký, Morawan. – Doležálek Antonín. – M. L. Beckmann. – Dworský Karel. – J. Lasch. – Josef Korbelář. – Jan Winter. – Josef Polák. – Josef Říha. – J. Wisgrile. – J. Klemens. – Matěj Jelínek. – W. Stanislaw Kautecký. – Šaurek František. – Isidor Russ, Israelit und Jurist. – Jan Nowopacký, malíř. – Martin Killinger, malíř, Morawan. – Johann Zitek. – Karel Fraubek, měděrytec, Morawan. – Frant. Faltys, lékař. – Krodl Hynek. – Antonín Jaburek, Morawan. – Jan Stuna. – Wáclaw Martinec. – Wenzel Gult. – Wáclaw Pilný. – Jindřich Löbel. – Hynek Wender, Morawan, práwník. – Mikoláš Jun. – Antonín Welz. – Martin Pauchlý, Morawan. – Martin Stokláska, Morawan. – Wáclaw Nedwídek. – Josef Dobrowolný, Morawan. – Wincenc Brtlík, Morawan. – František Šewčík, Morawan. – Jan Bočon. – Jan Brunner, Morawan. – Franz Kaliwoda, Morawan. – Franz Marek. – Wáclaw Pražák. – Jan Nowák. – Josef Werkota. – Alois Liška, Morawan. – Jan Ludwík Pytlík, Morawan. – Frant. Kupka, Morawan. – Eduard Komárek. – Frant. Wetchý, Morawan. – Ferdinand Fingerhut. – Caufal, Morawan. – Janko Buor. – Dr. Morawský Adolf, Morawan. – Wáclaw Tieftrunk.


7. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Otištěné zprávy], Titulek: Návěští Pokroku, Autor: Havlíček, Karel
Wčera bylo následující náwěští na rozích: Nákladem nížepsaných wychází od auterka dne 6. čerwna: Pokrok, nowiny pro Slowany rakauské, obsahující zpráwy jak domácí tak zahraničné, a sice šestkrát za týden, každý den krom neděle. Nowiny tyto záležeti budau ze dwau rozdílných částí, jedné auřední, druhé neauřední. Směr redakcí jest hájení swobodné zásady proti wšelikému zpátečnictwí, jakož i proti podrýwacím wýstřednostem; program: Celitost a plná swrchowanost čili souverenita rakanského mocnářstwí ( tedy žádné spojení s Německem, pokud by bylo swrchowanosti státu rakauskému na ujmu ). Stejná práwa wšech rakauských národů. Prowedení zásady konstituční we wšech důsledcích jejích. Předplatní cena jest w Praze za měsíc čerwen 40 kr. stř. Wenkowští předplatitelé mohau 1 zl. stříbra nížepsaným wydawatelům franko zaslati, začež obdržejí poštau každodenně tyto nowiny pod zwláštní obálkau. Na příští čtwrtletí přijímá se předplacení 2 zl. stř., a wšak pod tau wýminkau, by pp. předplatitelé swé exempláře w nowinárně sami odbírali. Wýminky strany poštowního rozesílání budau později oznámeny. Jednotliwá čísla prodáwají se po 2 kr. stř. Expedicí jest we dwoře u Sw Anny na Starém městě č. 211, kdežto se nowiny w určité dni wydáwají w 7 hodin wečír. Wšecky dopisy na redakcí Pokroku žádáme, by se zasílaly pod nápisem: K odewzdání w kněhoskladu Synů Bohumila Haase pro redakci „ Pokroku “. Poněwadž my na redakcí pražádného wplywu nemáme, tedy se wznáší spolu žádost, by páni zasilatelé dopisů, kteréž se obsahu „ Pokroku “ týkají, wždy určitě na redakcí „ Pokroku “ nadpisowali, nám pak aby se zasílala psaní taková, jenž se rozesílání týkají. Wydawatelé: Odpowědný redaktor: Synowé Bohumila Haase. W. Wladiwoj Tomek.


23. březen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Z Vídně (Dokončení.), Autor: X
Z Wídně. ( Dokončení. ) [ P. Dolešálek. — Kochankapolka. ] Pan Ant. J. Doležálek, wyslaužilý direktor Pešťanského ůstawu pro slepé, wydal nedáwno na swé autraty we zdejší dworní tiskárně: „ Immerwährender Kalender für Blinde ( Katholiken und Protestanten ) vom J. 1847 — 1900. Jest to prwní kniha pro slepé, která se w kněhkupectwí, a to za welmi lewný peníz prodáwati bude. P. D. wypočetl, že počet slepých w Rakauském mocnářstwí wětší jest než 30.666 osob; z těchto se nachází jen tři sta dílem we weřejných, dílem w saukromých ústawech totiž: w Praze, we Wídni, w Pešti, Linci, Miláně, Padowě a w Brně, tak tedy wíce než 30000 zůstáwá beze wšeho přiměřeného wyučowání, a wětšina jich k chudší třídě náleží. Není tedy zajisté lepšího a lewnějšího prostředku, nežli knihy, které dílem pro slepé určeny jsau, dílem ale knihy pro učitele a rodiče, jakby se slepí nejsnadněji wyučiti dali, wydáwati. Jiné literatury mají o tom četných spisů, my wšak ani nejmenšího, ačkoli welký počet z udaných 30.000 slepých náleží k Čechám, Morawě a Slowensku. K podniknutí takowéto práce žádný by se tak nehodil, jako zkušený p. Doležálek, ano nepochybujeme, že se takowauto myšlénkau již dáwno zanáší. P. Dr. Staňkůw článek o hluchoněmotě podle Dr. Schmalce jistě mnoho dobrého způsobí, a ještě wíce by způsobil, kdyby také o sobě wydán tedy i chudým rodičům přístupný byl. To co Dr. Staněk w poznamenání swého článku ( w Musejníku 1. r. na str. 748 ) o hluchoněmotě prawí, zajisté se i o slepotě mutatis mutandis říci dá. Poniknul jsem tuto práci, abych wywrátil obyčejný předsudek rodičůw i učitelůw, jakoby wychowáwání hluchoněmých tak těžké, ba snad nemožné bylo, anebo alespoň, jakoby oni k takowé práci neschopni byli; abych je preswědčil o možnosti a o welikém prospěchu časných přípraw k wyučowání domácímu, jímžto se dítě schopným činí, dílem aby se mohlo w kratším čase w ú stawu dostatečné wychowati a dílem aby, nelze-li je do ústawu umístit, přece tak dalece dospělo, že by w obyčejném společenském žiwotě s prospěchem obcházeci se mohlo. Dr. Staněk. — p. Doležálkůw kalendář wyjde též w ostatních řečích rakauských, česky se již nyní sází; pak zamýšlí wydati spis technologického obsahu. — Zajisté bude mnohým wítané, podám-li o žiwotopisu Doležálka, o kterém časopisowé naši i cizí často a wždy s welkau pochwalau se zmiňují, nějakau krátkau spráwu. Doležálek narodil se w Lipnici w Čáslawsku r. 1799.; otec jeho byl tam rektorem školy a choru. Již co dítě projewowal neobyčejnau zwědawost a zwláštní wlohy hudební. W Praze si odbyl studia filosofická, nezanedbáwal wšak při tom hudby, a přiučil se téměř wšem pískacím a smykacím nástrojům. Aučinkowal w Praze w mnohých akademiích přednášeje koncerty na fletnu a kytaru. Nejwíce cítil chutě a síly k učitelstwí, a wstaupil za tau příčinau do řádu pobož. škol; opustiw wšak tento řád dobrowolně, již po 3 letech studia práwnická dokonati si předewzal. R. 1823 potwrzen byl za učitele gymnasialního a též za učitele a direktora čtyr hlawních škol. Usadil se pak wstaupiw do stawu manželského w Krumlowě, a zde se náhodau ustanowil pro wyučowání slepých. K žákům jeho totiž náležel také nadějný wšak slepý chlapec. Rodiče tohoto dítěte na vzdělání jeho wše wynaložili. A již r. 1826 stal se D., dobyw sobě též znamenité známosti w theorii hudby, prwním učitelem na ústawu slepých w Praze. Brzo tento ústaw na wětší stupeň dokonalosti přiwedl, za odměnu mu wšak byl — newděk! I opustil tedy tento ústaw, wšak i jinde neopominul wyučowati slepé, až pak r. 1832 od direkcí ústawu pro slepé w Pešti wyzwání obdržel přewzíti tam ředitelstwí, což také rok na to učinil. — Spráwa jeho ůstaw Peštanský k nejprwnějším w Ewropě přiwedla; a teprwa lonského r. opustil jej dobrowolně, an mu bylo těžko přiučiti se maďarčině, která i tam zawedena byla za hlawní. Swědomitost nepřipustila Doležálkowi wyučowati w řeči, které z auplna mocen nebyl. ( Až to některý učitel w Čechách neb na Morawě učiní, budeme mít o jeden diw swěta wíce! ) P. Doležálek wyučuje zde nyní slepé prozatím saukromě. — — Tyto dni wyšla zde u Witzendorfa Kochanka-Polka ( pro piano ), kterau p. Tieftrunk složil, a „ na důkaz zwláštní úcty “ wěnowal spanilé Polačce slečně J. J—ské. Jak se tato polka na slowanském bále líbila a kolikráte opakowána byla, wíte již z mé spráwy o bále; slyšeli jsme ji wšak také na pianě, tu teprwa se nám ještě wíce zalíbila, a není žádné pochybnosti, že w brzce Kochanku-polku každá naše elegantní dáma si zaopatří. Začátek polky se wyznamenáwá zwláštní rázností, trio pak neobyčejnau jemností. — — Radili bychom p. Tieftrunkowi, aby dal několik set exemplářů přitisknaut, aby se hojným po ní poptawkám zadost učiniti mohlo; a projewujeme we jménu milowníků dobrých polek přání, aby tato jeho prwní polka nezůstala poslední. — — W.... ch.


6. únor 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: [Poznámka redakce na situaci v Hluboké], Autor: Havlíček, Karel
Dodat. Red. Smýšlení J. Eminencí arcibiskupa Salcpurského nejlépe bylo poznati z té události, že nedáwno maje práwo ustanowiti biskupa učinil ním zaslaužilého faráře a spisowatele Krajinského Slomška ( Slomšek ), a sice proto, že w Diecési té Slowenci bydlí, nechtěl tam pauhého Němce biskupem ustanowiti. Jindy se obyčejně na bisknpstwí ta do - sazowali kanowníci ze Salcburku. – Též nechtěl arcibiskup kníže Šwarcenberk přijmauti arcibiskupstwí w Uhřích, pauze proto, že maďarsky neumí.


1. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Otevření Měšťanské besedy.], Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Otewření Měšťanské besedy. Čtenáři našich Nowin pamatowati budou ještě, co sme w krátkosti již dříwe o ústawu tomto pronesli: žádost naše wyplnila se již úplně. Wčera wečír slawilo se hlučně prwní otewření besedy měšťanů Pražských. Již po 6. hodině počali se údowé do čistě zřízeného domu scházeti a sjížděti, a každý dychtiwě procházel obšírné místnosti besední. Zwláště čítárna obracela na se pozornost pro wkusné a úprawné zřízení; wůbec wšechny pokoje čistý, ne zbytečně nádherný ráz do sebe mají, jak se sluší. Před sedmou hodinou byli již zwaní páni hosté jakož i ostatní účastníci besedy pohromadě, načež je páni wýboři, ukázawše jim wšechny pokoje, do čítárny uwedli. Do půl kola u stolu w prostřed čítárny postaweného usedli pozwani hosté besedy: Městský pan hejtman, pan purkmistr Pražský, pan Jungmann, pan Palacký, pan Šafářík; okolo stálo měšťanstwo a údowé, načež přednosta pan Dr. Frič následující řeč rázně pronesl: „ Wysoce urození, urození, wysoce učení Páni a Páni! Welewážení pánowé, a spoluměšťané! Dnešního dne sme se k tomu cíli shromáždili, abychom besedy měšťanské započali, kteréž na obdržené k tomu powolení přičiněním společným, zříditi nám popřáno bylo. Wyhledáwá měšťanstwo Pražské tím toliko prostředků k wespolnému se přiblížení, k ušlechtění srdce, a k zotawení ducha po prácech swého powolání, kdežto se pod otcowskou ochranou, swého nejmilostiwějšího krále a pána, weškeré země mocnářstwí Rakouského ze swatého míru těší. – Wděčni za tento dar milosti Boží, nezapomenou wšak nikdy měšťané Pražští na swaté powinnosti ku králi a pánu swému, a drahé wlasti swé, a hotowi jsou, každého času, za příkladem slawných swých praotců, za ně žiwoty i statky nasaditi, dobře o tom wědouce, kterak předkowé jejich při králi a pánu swém wždy wěrně stáli a setrwali, a zwláště to we swé paměti chowajíce, že měšťané Pražští, osiřalého swého krále Wácslawa II. z nesprawedliwého zajetí wyswoboditi nelenowali, že milowané králowně swé Elišce a choti jejímu králowi Janowi brannau rukou přístup do města zjednali, že práwa dědičná krále Ladislawa a králowny Marie Terezie wěrně hájili, že náwalu Šwédskému mužně odolali, ano i w časech nedáwno minulých swou wěrnost a oddanost králi a pánu swému Františkowi, slawné paměti, při každé příležitosti dokázali, aby hodnými zůstali jména toho, ježto jim někdy císař Karel IV. udělil, řka: že jsou oka jeho zřítelnice. Tuto cnost wěrnosti, co dědictwí předků swých, již wíce než tisícileté, wždy nepoškwrněnou zachowati, ano i skutkem dokázati wždy hotowo zůstáwajíc, měšťanstwo Pražské se zajisté přičiní, aby se cíle chwalitebného, sobě při těchto besedách wytknutého neminulo, nýbrž jej ouplně a w plné míře dosáhlo! Započínajíce tedy dnešním shromažděním měšťanský tento spolek, kde rownost a swornost heslem jest, a we wšem se wždy jewiti má, spolek, který do dnešního dne 19 zakladatelů, 193 činných a 120 přispíwajících údů počítá, našim wysoce wáženým p. p. hostům nejwroucnější díky wzdáwáme, že se k prosbám našim nakloniti a společnost naší swou wznešenou přítomnosti poctíti ráčili, spolu je co nejuctiwěji žádajíce, aby i památku této milosti a přízně, zapsáním jmen swých w knihu paměti, nám zůstawiti, sebe laskawě propůjčili. “ Po ukončené řeči počalo wšech pět pánů hostů jména swá do památní knihy besedy wpisowati, při čem z wedlejšího pokoje hlučný sbor řízením našeho Jelena mistrně přednášel tato slowa: Zawzni plese po wší Praze; Jednoty zde stojí chrám: Kdo ji chowáš w duši draze, Přistup sem a wítej nám! Rownost a swornost Jsou naše práwa; Kdo znáš je ctíti, Sláwa ti, sláwa! Jedna duše w jednom těle, Jeden wšecky wáže pás: Přítel staň se z nepřítele, Pak se postaw mezi nás. Rownost a swornost Jsou naše práwa: Kdo znáš tak žíti, Sláwa ti, sláwa! Buď si welký, buď si malý, Jen když čestnou mysl máš, Srdce wěrné wlasti, králi: Dej nám ruku: ty jsi náš! Rownost a swornost Jsou naše práwa; Pro ně umříti, Sláwa je sláwa! Po zapsání utichl sbor, a z ust wšech přítomných zawznělo: Sláwa, Sláwa! – Na to se zasedalo w ½ 8 k tabuli, která zároweň pro 103 osoby připrawena byla we třech pokojích: přes celý prostřední nejdélší šel jediný dlouhý stůl, za kterým na čestném místě nadřečeni již wysoce wáženi páni hosté, teď p. Preslem rozmnožení, umístěni byli, ostatek činní údowé zaujímali. Při skwostné a weselé hostině, kterou zde zewrubněji popisowati, času nám do rána nezbýwá, slyšeti bylo wždy čas po čase české zpěwy sboru, až se wečeře ku konci chýliti počala. Tu nastaly slawné toasty šumnými číšemi šampaňského. Přednosta besedy pan Dr. Frič powstal s číší a pronesl ke cti Zeměpána takto: Nejjasnějšímu králi a pánu našemu nejmilostiwějšímu Ferdinandu V., pod jehož otcowským panowáním, wědy, umění a průmysl kwětou a prospíwají; Jehožto skutkowé milosti, z nezkonalé dobrotiwosti srdce Jeho wycházející, Jemu w časech přítomných i budoucích ujistili příjmí: „ Dobrotiwého, “ a kterýž nejwyšší zpráwu králowstwí Českého, na jeho zdar a bláho, wznešené ratolesti slawného kmene králowského swěřiti a tím nejtúžebnější přání swých wěrných Čechů wyplniti ráčil, z celého srdce budiž woláno: Sláwa, sláwa, sláwa! A po wšech pokojích pilo se na zdrawí Císaře Pána, a odewšud zněla: Sláwa! Na to pan Prokop Richter tento toast pronesl J. C. W. našemu milowanému Zemězpráwci: 40 Jeho Císařské Wýsosti nejoswícenějšímu Arciknížeti Štěpánu, jemuž nejmilostiwější císař a král náš spráwu naší milé Wlasti swěřil, aby wěrnost wšech prawých Čechů u nejwyššího trůnu oswědčil, jemuž, an w powolání swém slasti míru i hořkosti trudných dob s námi nejlaskawěji děliti zná, budiž Sláwa, Sláwa! Potom pan stawitel Rypota panu Městskému Hejtmanu: Náš wšewážený, milowaný městský hejtman wysoce urozený pan hrabě z Deymů, stejně sprawedliwý jak laskawý prostředník mezi wšemi stawy naší staroslawné Prahy, blahomyslný ctitel národu swého, ať šťastně a dlouho mezi námi žije! – Panu Purkmistru Pražskému pan Fr. Pštros tento toast: Náš wysocectěný appelační rada a primator měst Pražských, pan Josef rytíř z Müllerů, welikomyslný podnikatel wšeho prospěchu měšťanského, jehož znamenité zásluhy nejmilostiwější Císař a král náš co nejdůstojněji odměniti ráčil, ať mezi námi dlouho ještě setrwá a žije! Po každém toastu rozléhali se přípitky po wšech pokojích. Když ale konečně pan Dittrich powstana, ráznou řečí pronesl: I já se chopím číše, abych w této radostné době proudu upřímného srdce swého swobodný wýlew učinil. Cíl a myšlénka, jenž náš spojila w tento střed, jest krásná a předůstojná! – Zotawení sil starostmi wezdejšími sklíčených, wzdělání ducha k obcowání s muži, kteří okrasou Wlasti a Národa swého jsou, bratrské přichýlení se měšťana k měšťanu, Čecha k Čechu: to jsou ti poklady, jichž každý zde najde, kdo jich nalézti chce a hledati zná. – Neuchylme se nikdy od tohoto wznešeného cíle! Buďme w srdci rowni, w mysli sworni, a potrwá náš spolek co zwěstowatel po wší Wlasti, že sme cenu swou poznali, že Praha we swém měšťanstwu posud Čechy chowá! Pročež spolek náš w rownosti a swornosti ať na wěky žije – Ať žije! – tu teprw wolání a radostní připitkowé ani konce neměli, ze wšech pokojů scházeli se údowé a připíjeli si wzájemně na Sláwu národu a Wlasti naší. Ještě dlouhou chwíli trwalo wšeobecné nadšení, až pak je, když umdléwati mělo, opět nenadále powzbudil milowaný a wšeobecně wážený pan městský hejtman hrabě z Deymů. Wstana pronesl česky přípitek w tato slowa: Na ustawičné zkwětání mé dědiny, a na swornost mezi wšemi Čechy, mými milými krajany! Lehko si pomyslit, jak wděčné city slowa tato w prsou každého powzbudila. Pan purkmistr Pražský pronesl německý toast na zdaření této založené besedy, pak následowal ještě jeden německý toast pronešený od p. Dra. Kaspara. Na to náš Palacký promluwil mnoho wážných slow o dějinách národu našeho a Prahy, kterak se, jak z této slawnosti widěti, duch národní opět zwedati počíná a připil na sláwu Prahy i Pražanů. Za ním náš Šafářík připil na snášeliwost wšech národů a jazyků w Rakouském mocnářstwí, aby jeden druhému nepřekáželi w lepším wznikání. Oba přípitky wzbudili opět weliké účastenstwí a spokojenost. Na to se asi k 11. hod. wážení hosté z besedy odebrali, ostatních wšak besedníků wětší čásť ještě mnohem déle se bawila. Podali jsme zde bez wšelikých úwah jenom pouhá fakta, myslíce, že již důstatečně za sebe mluwí. Tolik se říci musí, že měšťanstwo Pražské wystoupilo poprwé we wětší sláwě w duchu úplně českém, učiniwši tak statný krok k budoucímu ustawičnému wyznáwání národnosti swé před swětem. Dnes již jest beseda w činnosti swé, ačkoli snad úplné zřízení a uspořádání wšelikých maličkostí teprw za nějaký čas ukončeno bude, jako při tak weliké wěci jináče býti nemůže. H. Borowský.


25. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Z Moravy], Titulek: [Datum volení], Autor: Havlíček, Karel
‒ Wolení poslanců pro Mladoboleslawský a Bělský okres, pak pro město Liberec jest na 2. února l. r. ustanoweno.


18. prosinec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Má-li se nos pana Karla Štorcha čím dále tím více dokonaliti?, Autor: Havlíček, Karel
* – * Máli se nos pana Karla Štorcha čím dále tím wíce dokonaliti? tážeme se. Odpowěď wiz wčerejší Kwěty str. 604 druhý slaupec, kdežto p. Štorch sám následowně na tuto otázku odpowídá:,, Jak? máli se dokonalit? “ I owšem, wšecko což lidské jest, tedy nos pana Karla Štorcha, leda by již swrchowaně dokonalý anebo snad oprawy neschopný byl, což ale zde mysliti již sama ona otázka H. Borowského nedowoluje. “ – Wšechno doslowně jenom místo „ prawopis český “ jsme položili „ nos pana Karla Štorcha “, což wšak pranic neškodí, přiználi nám, o čem nepochybujeme, jen p. K. Štorch, že nos jeho lidský jest. – – To jsau následky, když se člowěk hádá o prawopis! H. B.


27. srpen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Vystěhování žen do Texasu]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. * – * W Berlínských nowinách stálo nedáwno, že se z jednoho německého města wystěhowalo weliké množstwí dospělých ženských do Texasu, aby se tam pod čepec dostaly. Šťastnau cestu! – * – * Joňané, nedrží dobré sausedstwí s Řeky. Zlopowěstný Stiko, od Řeckých saudu k smrti odsauzen jsa, z pewnosti utekl, je na Jonickém ostrowě Zante za policejta ustanowen.


23. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Nová knížka od hrab. Lva Thuna (Dokončení), Autor: Havlíček, Karel
Nowá knížka od hrab. Lwa Thuna. ( Dokončení. ) Jsauce ostatně přeswědčeni, že p. hrabě we knížce swé wyslowil upřímně swoje přeswědčení a swau dobrau wůli, kterau jsme jemu w celku nikdy neodpírali, nechceme tedy ani před ním tajiti toho, že nám ani možno není, určiti již nyní auplně a do podrobnosti meze té foederace, kterau jsme sobě za heslo wywolily. My se neštítíme weřejně toto wyznati, protože myslíme, že nyní žádný wůbec ani nemůže napřed něco podobného určowati. W tom musí být slyšán hlas wšech národů rakauských, a jeden národ, jedna strana nemůže sama o sobě žádného rozhodného hlasu sobě osobowati. Zásada naše ale w tomto ohledu jest ta, že každý jednotliwý národ w Rakausích jest sám sobě aučelem, a říše rakauská toliko prostředkem k dosažení těchto aučelů jednotliwých národů: a w tom myslíme, že leží kořen foederace, kdežto naopak centralistům říše za aučel platí a jednotliwé národy jenom za prostředky. Na příštím říšském sněmu uwidíme jistě dle těchto dwau zásad rozdělené wšechny zástupce celé říše, celý sněm rozpadne se na dwě strany: centralistů a foederalistů. Foederalisté budau sebe wždy powažowat napřed za Čechy, Chorwáty, Srby, Poláky, Rusíny, Maďary, Wlachy, Rumuny atd., a pak teprwa za Rakušany: kdežto naopak centralisté přede wším za Rakušany ( za Němce, což w tomto pádu jest synonimum ), a pak teprwa za provincialy té neb jiné province. Centralista i foederalista, ačkoli jejich wyznání wíry ještě není formulowáno, přece se welmi ostře od sebe dělí, a z každé maličkosti se poznati mohau, ku př. foederalistowi slowo province jest až k smrti protiwné, kdežto centralista jím ustawičně a s líbostí okolo sebe hází. Některé wýroky p. hraběte, nesaucí na sobě patrné známky strannosti a mrzutosti práwě k naší straně, nemůžeme též mlčením opominauti. Co ku př. znamenati mají ony okowy strany samowládní přirownané od něho k absolutní wládě? Každý wí, že naše strana rowněž jak každá jiná nemá žádných prostředků někoho nutiti, aby s ní držel: každý drží s námi tak dlauho, pokud uznáwá, že cesta naše jest prawá, a pokud se shoduje s naším smýšlením. My nemáme žádné wojenské exekuce, žádné žaláře, žádné tresty, kterými bychom někoho nutiti chtěli, aby to, co prawíme, za sprawedliwé uznáwal! Zdá se tedy, jakoby přiweden byl k takowému wýroku p. hrabě jenom z trpkosti nad politickau porážkau, kterau za onoho času šťastně od nás utrpěla jeho strana. To samé platí též o wýroku p. hraběte, „ že prý moc strany národní jenom wůdcům a nowinám jejich prospíwá, “ we kterém každý alespoň co se nowin týče, pozná narážku na spisowatele tohoto posauzení. Pan hrabě dobře wí, že wůdcowé národní strany naší od swé strany žádného jiného prospěchu nemají, než jakého wůbec užíwají wůdcowé každé politické strany, totiž wplywu a wážnosti. Awšak i to opět záwisí od dobré wůle strany samé jako wšude jinde. Co se ale nowin týče, jest známa wěc, že prospěch každých nowin ( wyjmauc takowé, které někdo wydržuje a uplácí ) záwisí jenom od nich samých; které nowiny mají schopnosti, získati si wíce přátel, těm se wede owšem líp, než takowým, které lidé ani zadarmo bráti nechtějí. Pan hrabě též dobře wí, že my k předplacení na swoje nowiny nikoho nutiti nemůžeme, a že bychom se také styděli snad nějakých kramářských a doražliwých prostředků k rozšíření jejich užíwati. Rowněž tak newíme, co mohl p. hrabě mysliti slowem monopol, a tím že nikoho jiného k slowu připustiti nechceme. Snad nás nebude powažowati za tak dobromyslně-hlaupé, abychom nechali strany nám protiwné, jako ku př. Wlastimilo-Wurmbrandskau w tichosti se rozšířowati, neopírajíce se proti ní ze wšech sil? Wůbec nesluší p. hraběti wýrazů, jako „ hlauček předbřeznowých wlastenců “ užíwati, neboť on sám náležel do tohoto hlaučku „ wlastenců “, a teprwa později wíce ke straně šlechtické přilnul, a jmenowitě po událostech čerwnowých dokonce se s naší stranau rozpadnauti a roznepřáteliti musel. Proto by se měl s ohledem na tuto stranu wždy držeti známé národní písně: „ Hněwej ty se na mne nebo nehněwej, Jen když mne potkáš, pozdrawení dej! “ to jest: on může nyní jakožto nepřítel důwody wystupowati proti naší straně, ale neměl by nikdy mluwíti potupně a pohrdawě o těch, do počtu kterých se dříwe náležeti nestyděl. Ku konci nemůžeme ještě nezmíniti se o tom, co wytýká p. hrabě ( str. 84 ) Prawici slowanské: „ Podporowala w Kroměříži celým swým počtem hlasů onu stranu sněmu, od které z Wídně byla wypuzena, w otázce národnosti se dokonce nedotýkající proti wládě té, která se zmužila prohlásiti konečně nepřátele Slowanů w Uhřích za nepřátele Rakauska. “ W této pamětihodné sadě wypodobnil se p. hrabě mimowolně líp než w nejdokonalejším zrcadle. Jak známo, jednalo se tam o hlawní zásadu, „ pochází-li wšechna moc z lidu “ a tedy snad měla Prawice slowanská ( jak myslí hr. Thun ) ze msty proti Němcům upírati takowau hlawní a základní prawdu? Měla snad ze zdwořilosti k wládě a ze záští proti Lewici hlasowati proti swému přeswědčení? Že ostatně ani wláda newystaupila proti Maďarům ze sprawedliwosti k Slowanům, nýbrž pro wlastní swůj prospěch, to wí p. hrabě tak dobře jako každý jiný. Na jiné jednotliwosti toho spisu přijdeme ještě příležitostně.


18. červen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Báchorky a pověsti národní]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 2. Báchorky a powěsti národní, od Boženy Němcowé. Sw. III. W Praze tisk a sklad Jar. Pospíšila 1846. Obsah: Šternberk. Sprawedliwý Bohumil. Neohrožený Mikeš. Diwotworný meč. Noční stráž. O chytré princezně. Čert a Káča. Silný Ctibor. Rozkoš. 12. str. 128. Swazek 4tý je w tisku. Saud náš o p. spisowatelce jest powědomý, a zde jen tolik přidáme, že se w těchto poslednějších báchorkách drží přísněji wyprawowání samého lidu bez proměny.


22. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Literaturní noviny., Titulek: Rychlost patisku., Autor: Havlíček, Karel
Literaturní Nowiny. Rychlost patisku w Čechách. Předwčírem wyšla ráno w 9 hodin „ Wčela “: wečír téhož dne wyšly „ Kwěty “ a již tam byla otisknuta báseň Jablonského „ Tři doby “! R. Rychlejší tisk nowého básnického díla p. Wocelowa „ Labiryntu Sláwy “ které tak dychtiwě očekáwáme, nastane již nyní: poněwadž wážený pan spisowatel od swé dlouhé oční nemoci se uzdrawiw, o brzké wydání swého díla péči wezme. České listy od Sigfrída Kapper-a. Tyto básně bohatě nadaného spisowatele jsou k tisku přichystány, a wyjdou nákladem knihkupectwí Calve-ského, které za posledních dob zwláštní zřetel k české literatuře obrací, a plody její w pěkném oděwu do swěta wysílá. S ochotností obracíme pozornost čtenářowu na tento plod Musy národní, jelikož se nám básník we swé indiwidualnosti rázně projewuje, a nejhlubších interesů nynějška se dotýká. Zapoměli jsme zmíniti se, že k Tomíčkowě národopisnému dílu „ Obrazy swěta “ také krásné rytiny w oceli přidáwány budou, což zajisté cenu spisu toho zwýšiti musí. We Znojmě wyjde u M. Hofmana druhý díl „ Historických pamětností Znojemských. “


28. duben 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [Anekdota o Němci, Angličanovi, Francouzovi a velbloudovi], Autor: Havlíček, Karel
– Němec, Angličan a Francouz byli objednáni, aby každý wykreslil welblouda. Francouz šel bezewšeho wšudy do Jardin des plantes Zahrady u Paříže, w kterých se weřejným nákladem zahraničné rostliny a cizá zwířata na podíwanou přechowáwají. a předložil již druhý den důmyslně pojatou, ačkoli ne zcela dobrou podobiznu welbloudowu. Angličan odejel s nejprwnější pární lodí do Afriky na poušť, pozorowal a nakreslil tam welblouda, a doručil po několika měsících obraz jako žiwý. Němec se zatím zalezl do swého pokoje, rýpal se w knihách, přemýšlel, počítal, porownáwal, aby po několikaletém pilném bádaní zkonstruowati mohl welbloudí bytost dle hlubokých názorů a z takowého stanowiska, jaké prapramen wšeho bytí w souměrných řadech weškerenstwa welbloudowi byl wykázal. – Od té doby minulo již 20 let, Francouz i Angličan již oba umřeli, ale Němec pořád ještě construuje welblouda. H. B.


16. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Palacký v Uhrách]., Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Dne 14ho t. m. nawrátil se Palacký z wětší cesty konané do Uher a do Německa. Poštěstilo se mu, mnohé důležité listiny ( originalie ) pro národní Museum wydobýti z rozličných archivů, jako též mnohé pro dějiny české welmi wzácné wýpisky učiniti: tak že český dějepis tauto cestau nemálo získal.


2. říjen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: O českém divadle v Praze, Autor: Havlíček, Karel
O českém divadle w Praze. Mnohým našim čtenářům bude snad diwno, že letos ačkoli již několikrát po česku na král. stawowském diwadle hráno jest, dle dřewnějšího obyčeje swého žádné spráwy o tom, a diwadelní referaty nepodáwáme. Oswědčujeme se tedy tuto před obecenstwem, že se to nikterak neděje z newšímawosti, nýbrž úmyslně. Přeswědčili jsme se již ze skutečnosti, že diwadelní kritiky a referaty o našem nynějším českém diwadle k ničemu newedau, owšem ale co marné kažení papíru wětší části čtenářstwa již se znechutily. A což také oprawdu prospěje na chyby poukazowati, rady dáwati lidem, kteří se naprawiti nechtějí, nemohau a nedowedau! Což platno haniti mizerné frašky, a žádati dobré kusy, když direkce, špatnými poměry diwadla českého nucena, i při dobré wůli jinák jednati nemůže! A strany té dobré wůle bylo by přáti, aby ji wždy direkce měla, aby diwadlo české nebylo powažowáno co malá, ale přec wýdatná accidence, co odpadek, odřízky od německého diwadla, kterých se w dobrém hospodářstwí rádo použije. Diwadlo české není žádný umělecký ústaw, nýbrž nahodile dle příležitosti slátané bawiště pro jisté třídy Pražského obecenstwa, herci nejsau a také nemohau býti zwláštní, nýbrž jen takowí od německého diwadla, kteří náhodau česky umějí; při čem se dle chwalného obyčeje myslí, že lecjaký lampář na českém diwadle hrdiny a milowníky hráti dowede, snad poněwadž rozený Čech jest. Letošního roku nedělali jsme si sice a nemohli si dělati žádné naděje na dramu, owšem ale na zpěwohru, zdá se wšak, že ani tu walně nepochodíme. Jsau mezi našinci w Praze přízniwci dramatického umění, kteří si mnoho i na nynějším českém diwadle zakládajíce, wšemožně je podporowati a zwelebiti se snaží. S náhledy takowými se ale my dokonce nesrownáwáme, brž powažujeme wšechen náklad, wšelikau ( ne literání ) práci o zwelebení nynějšího českého diwadla, co marné neužitečné namáhání, co tracení sil, jichžto by se lépe použíti mohlo. Na německé diwadlo w Praze wedau Páni Stawowé králowstwí Českého náklad, wěnuje se mu wšeliká péče, má zwláštní dobře placené herce a zpěwáky, má swůj dům swé wlastní sídlo, má stálé nawyklé a jisté obecenstwo, má obšírnau literaturu – a přece se od něho posawad wíce jen očekáwati musí, a málo užíti může: k čemu pak tedy dospěti může naše české diwadlo, na které Páni Stawowé králowstwí Českého nic nenakládají, které se beze wší pomoci, nemajíc ani obydlí, ani wýžiwy, jenom jako nějaké diwoké zwíře samo žiwiti musí tím, co kde užene! Pokawad naše diwadlo w takowém nehodném stawu, w takowém podruží bude, nehodláme tedy žádných referatu o něm podáwati, leč by se něco znamenitějšího přihodilo. Máme i tak welké naděje, že w několika letech samostatné a národu našeho důstojné diwadlo míti budeme, o jehožto zaražení již některé hlawní kroky učiněny jsau. Pak teprwa bude tím, čím býti má wždy, uměleckým, ušlechťujícím ústawem, zasluhujícím naši pozornost. H. B.


8. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Záležitosti moravské, Titulek: Úřední výnos, Autor: Havlíček, Karel
Tuto k nám doletěla opět jedna německá sůwa z Morawy! Vom k. k. Kreisamte. Nr. 409. p. Es ist der Fall vorgekommen, dass Studierende und andere Emissäre zu politischen Zwecken Landvolk in grösserer Menge zu versammeln und in ihrem Sinn insbesondere für die Vereinigung Mährens mit Böhmen zu stimmen versuchten. Da es im öffentlichen Interesse nothwendig erscheint, die Tendenzen solcher Individuen, welche übrigens auch nach den Passvorschriften oder nach Umständen nach den bestehenden Gesetzen zu behandeln sind, zu erforschen, und in dem Falle, wenn Aufreizungen der Bevölkerung zu Gewaltthätigkeiten und Excessen versucht werdeu, die nöthigen Massregeln zur Aufrechthaltung der gesetzlichen Ordnung zu ergreifen, so werden die Amtsbehörden in Folge hohen Landespräsidial-Erlasses vom 17. April 1848, Zahl 2029, und mit Beziehung auf die hierortige Verordnung vom 6. l. M., Zahl 346, aufgefordert, ungesäumt die Ortsgerichte anzuweisen, derlei vorkommende Individuen zu ergreifen und zu der betreffenden Amtsbehörde gestellig zu machen, wogegen selbe sodann mit angemessener Strenge die ordnungsmässige Amtshandlung und bei dem Vorhandenseyn genügender Daten die strafgerichtliche Untersuchung einzuleiten ist. Von jedem bemerkenswerthen Falle haben die Herren Amtsvorsteher ungesäumt die Anzeige anher zu erstatten. Brünn den 20. April 1848. Ferdinand Graf von Bubna, k. k. m. schl. Gubernialrath und Kreishauptmann. ( 75 )