14. říjen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: – O Týdenníku, Autor: Havlíček, Karel
– O Týdenníku morawském píše Orel Tatránský: „ Čím taužebněji jsme čekali na wycházení tohoto časopisu, tím wíce se radujeme, že konečné přece do žiwota wstaupil. Dáwno bezhlasná Morawa takowého časopisu potřebowala! Čechy ji znamenitě předstihly, Slowensko ji též hodně za sebau nechalo a ona hleděla na toto wšechno postawena jsauc w prostředku, jako bezcitná. Nebylo na Morawě posud žádných znaků žiwota nowého mezi Slowany wzbuzeného, bylo tam pusto a mrtwo. Totoť jest wlmi přepiaté a neprawdiwé mínění: neboť jenom naše Nowiny a Wčela dosti podáwaly důkazů o dosawadní, owšem slabé činnosti Morawské. Leč probudila se konečně i tato naše starodáwná družka a my ji s wraucnau radostí na dějišti nowého žiwota pozdrawujeme a s wýsosti Tater bratrsky jí kýwáme. Pěknau má úlohu časopis tento, jestli ji dobře pochopí a wywede. Postawena mezi dwěma bratrskýma nyní w rodinném sporu postawenýma kmeny, Čechy a Slowáky, kloníc se k těmto dáwnými swazky a duchem swým (? ) a k oněm řečí swau, napájena a odchowána duchem Slowanským, může a má býti Morawa dwau těchto kmenů prostředkowatelkyní a mírnitelkau w duchu bratrském slowanském, upomínajíc odchýlence od něho na bratrstwo toto wždy a wždy. Duch slowanský netrpí nějaké osobowání-si a wypínání-se nad ostatní a tak tohoto ducha ne našeho a w písmenkách zataraseného wyplemeňowati a bořiti má býti úlohau každého oprawdiwého časopisu slowanského. Sťastnau tedy cestu na této pauti Morawané! " We slowech těchto jewí se ač skrytě, a wšak ku konci dosti patrně, celá základní myšlénka odštěpencú Štúrowských, twořící hlawní mezeru mezi námi a jimi. Jejich poetické, temné, neurčité a nepraktické ponětí o Slowanstwu jest hlawní půwod celého nowého počínání této strany. Každému rozumnému a praktickému Slowanu, Rusowi, Polákowi, Ilirowi, Čechoslowanowi záleží předně na jeho wlastní domácí národnosti, tedy na Rusku, Polsku, Ilirsku, Českoslowansku, a pak teprwa na celém Slowanstwu, a kdoby naopak jednal, protiwí se zásadám přírody a rozumu. Tak jako jednotliwý člowěk staraje se ku př. o cizí záležitosti dříwe a wíce než o swé chybuje: tak by i chybowal Čech dbající k. př. dříwe a wíce o Polsko atd. než o swůj národ. Rus budiž napřed Rusem pak Slowanem, Polák přede wším 340 Polákem pak Slowanem atd. to jest naše zásada: p. Štúr a jeho následowníci zdají se míti jinau. My smýšlíme takto: Slowané nemohau již býti jedním národem w tom smyslu, že by měli jediný jazyk, jedinau literaturu, poněwadž by tímto jazykem musil býti newyhnutelně ruský, což nikterak chtlíti a přáti si nemůžeme: proto zůstanau wždy aspoň nejméně 4 literatury t. j. čtyři národowé slowanští. Poněwadž ale jest již nemožné spojiti wšechny literatury a národnosti slowanské w jednu, a poněwadž s druhé strany rozšířenost literatury a četnost národu jsau wěci weležadaucí: proto wšemožně hledíme národ swůj česko-slowanský udržeti aspoň w dosawadní rozšířenosti a mohutnosti jeho, aby tím lépe odolati mohl těžkostem naň naléhajícím a nebezpečnostem zachowání jeho hrozícím. Pan Štúr naopak trhá jej na dwě polowice, a kdo wí, nebylo by mu libo, aby se i na tři části roztrhl, a tak seslábna dokonce, konečně zahynul. Jen když zůstaneme Slowané, třeba bychom se na sto literatur rozkauskowali – myslí snad p. Štúr. My wšak myslíme: Co nám pomůže naše Slo wanstwí, když budeme bídáci, sluhowé jiných národností, bez wšelikých ústawů jiným národům lesk, sláwu a mohutnost dodáwajících? Jak ale nepraktické a temné jsau wšeliké p. Štúrowy a jeho staupenců řeči " že si žádný slowanský národ nic osobowati, nad jiné se wypínati nemá " atd. poznáme nejlépe, když si pomyslíme nesmírné mohutné Rusko s jeho miliony lidu a wojska s jeho wáhau w záležitostech celého swěta atd. wedle Tatrína, a slyšíme w duchu společnost Tatrínskau a redakci Orla Tatránského prawiti: " Milé Rusko, my jsme si rowni, nesmíme si nic osobowati, duch slowanský netrpí wypínání atd.!! " Mezi námi ale Morawany, Slowáky, Slezany a Čechy nemůže býti o osobowání a wypínání atd. žádná řeč, neboť kde jen jedno jest, tam nemůže býti wypínání. Čest wlaská jest společná Neapolcům, Římanům, Toskánským atd. a co učiní Slowák chwalitebného, učiní pro Čechy, tak jako Čech nic nečiní sám pro sebe, a wšechno i pro Slowáky a Morawany. Z tohoto stanowiska chceme, aby se náš spor s p. Štúrem a s jeho stranau posuzowal. Co se Týdenníka morawského týče, přáli bychom si též, aby on wyrownal spor náš s p. Štúrem a docílil toho, by Nowiny a Orel we wšeobecném spisowním jazyku biblickém wycházely, a odtržená nyní od nás strana na Slowensku opět se do lůna předešlého nawrátila. Jak bychom se časopisy swými wzájemně podporowati mohli! Jak by získaly Slowenské Nowiny, kdyby wedle záležitostí pauze Slowenských a Uherských také byly organem celého národu našeho, jako jindy byla ku př. Hronka! To jest žádost naše, a nejwřelejší tauha, a přeswédčení chowáme, že i Týdenník podobně smýšleti musí. Ostatně při této příležitosti podotknauti musíme o jakýchsi klepech, nemile se redaktora těchto listů dotýkajících. Ujistili nás hodnowěrní lidé, že kdosi na Morawě neprawdiwau a zlomyslnau zpráwu roztrušuje, že jsme se o budaucím časopise Týdenníku již napřed austně wyjádřili nepřízniwě. Ačkoli tato zpráwa dle wšeho našeho dosawadního chowaní k Morawě a dle wšeho, co jsme již o tomto časopisu předběžně psali, welmi podiwná jest, a wíce směšná než wíry hodná: přece bychom rádi znali toho dobromyslného podporowatele swornosti naší národní, který tuto zpráwu wymysliti a na Morawu donésti ráčil! Bohdá! že zcela cosi jiného ne slowy, nýbrž skutky dokážeme. –


9. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: V Praze dne 8. listopadu, Titulek: Proti článku Ještě slovo o foederaci v Rakousku. (Dokončení.), Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Proti článku „ Ještě slowo o foederaci w Rakausku. ( Dokončení. ) Obyčejně se Slowanům od nynější wlády to hlawně předstírá, jakoby toho žádali, aby je wláda snad před jinými nějak podporowala a nějak uměle nadpřirozeným spůsobem wětšímu wywinutí Slowanstwa napomáhala. Awšak zcela bez důwodu: Slowané rakauští nežádají od wlády nic jiného než přísnau sprawedliwost, to jest, aby nám wšechno dáwala, co dáwá jiným ( ku př. Němcům ), a aby nám nic nezabraňowala, co nezabraňuje jiným. To my nazýwáme rownopráwností, a jestli se nám již nyní, kde ještě o žádné skutečné rownopráwnosti ani řeč býti nemůže, z jistých stran přehmaty a hegemonie předhazuje, děje se to jen z jezowitské nepoctiwosti strannických a zištných našich saupeřů á la Ost-Deutsche Post, s kterými se ale wláda jakožto nestranná nikdy míchati nemá. Proto powažujeme slowa, „ že Wídeňské časopisy náš článek o Slowensku atd. slušně ocenily “ za nesprawedliwá. Nedáwno zapowězeny jsau we Wídni nowiny „ Zeit “ pro článek, we kterém jistě nenáružiwým a také slušným a mírným spůsobem káraly užíwání hole od Wídeňských wojenských saudů, čím se tedy samo sebau wywracuje twrzení, že prý ani we Wídni ani w Praze není zabráněno w mezích slušnosti a mírnosti swé mínění projewiti. Owšem slowa „ slušnost a mírnost “ jsau welmi relativní, a proto si jimi také náš p. odporník nic nezadal, a bylo by také marné o jejich prawý wýznam se hádati. Wojenský saud rozhoduje o slušnosti a mírnosti, a wojenský saud není zwyklý na odpor, nýbrž na komando. My jsme si ale předewzali prakticky obecenstwu swému dopomoci k náležitému porozumění, co to jest tato slušnost a mírnost, umíniwše sobě, že wždy jen bez wšelikých řečnických šperků a bez narážek jednoduše budeme swoje mínění a swé důwody proti wládě pronášeti, a zkušenost ukáže nám i obecenstwu, jakau má u wlády platnost swoboda tisku. Tedy se wší možnau pokojností. Nedá se upřít, že wšechny revoluce pocházejí od minority, to jest, že wětšina celého národu nikdy skoro zbraně se nechopí. Jak mnoho ale z neozbrojených s těmito powstalci stejně smýšlí, nedá se nikdy wypočítati, a proto jsau hádky o tom zcela marné, tím wíce, že se obyčejně i w nejlepším pádu, kdyby totiž skutečně wíc než polowic wšeho lidu zbraně se chopila k revoluci, od wlády přece se zas twrditi může, jakoby to weliká část byla učinila jen z donucení. Awšak jsau jiné všeobecně přijaté spůsoby počítati majoritu, totiž sněmy. Poněwadž tedy naše nynější wláda, jak známo jest, na sněmu byla w minoritě, a od té doby ještě sněm jiný neswolala, myslíme, že neslušně si majoritu připisuje. Příklady ale, které nám náš p. odporník uwádí, jmenowitě z Paříže, upomínají nás zrowna na to, že we wšech těch zemích, kde skutečně pro nebezpečné a welmi krwawé revoluce staw obležení zákonním spůsobem wyřknut byl, od té doby již dáwno zas přestal, a obyčejná, zákonní, konstituční swoboda a práwo se nawrátily. U nás ale w Čechách, kdežto bylo obležení zcela jen absolutním spůsobem a libowolně zawedeno ( neboť nemáme ještě žádného zákonu, který by wýmínky a potřebné formy jeho předpisowal ) ještě posud trwá, ačkoli o nějakých nepokojích ba i ani o rozkwašenosti myslí není žádné stopy. Pokud u nás w Čechách při takowých okolnostech ještě staw obležení trwá, nemůžeme se nikterak přeswědčiti o upřímné náklonnosti wlády k práwnímu konstitučnímu žiwotu, a to jsme chtěli swým předešlým od p. odporníka kritisowaným článkem wyslowiti. Již jiné zdejší nowiny dokázaly welmi trefně, jaký by to nesmysl byl, pro nepokoje jedné země zabraňowati wšem ostatním činnost sněmowní, a žeby takowým spůsobem snad nikdy se Rakausko sněmu říšského nedočkalo. Twrzení wládních orgánů, nyní často opakowané, že ještě letos ohlášeny budau ústawy wšech koruních zemí a že ještě letos do žiwota „ als praktisch wirksam “ wstaupí, nemůže nás proto upokojiti, poněwadž newíme., jaký oprawdiwý smysl se s tím spojuje, a přiznáwáme se, že nás p. odporník zwláště znepokojil swau sadau „ že se bezprodlené swolání sněmu zdá býti nemožností “, poněwadž w tom widíme zřejmé rušení písmeny §. 83 říšské ústawy, jenž prawí: „ Alle Verfassungen sollen im Laufe des J. 1849 in Wirksamkeit treten. “ Tážeme se každého, co to jest in Wirksamkeit treten? jest to staw obležení, jest to ordonanční wláda prowedená až do nejnižších oborů zemských záležitostí? Žeby ale swolání zemského sněmu záwiselo od nowé již prowedené organisace auřadů, nenahlížíme my w té míře, jako to náš p. odporník twrdí. Jenom nejwyšší politický auředník w Čechách bude w přímém spojení a poměru ke sněmu, a toho může wláda každau chwíli třeba telegrafickau cestau ustanowiti. Tak dobře ale jako může ministerstwo bez nowých auřadů swé ordonanční zákony wydáwati ( což dle našeho mínění w dosti hojném počtu činí ), tak dobře může také sněm bez nich swé zákony uzawírati, a jsme přeswědčeni, žeby co se této námitky týče, nejen nyní, nýbrž třeba již w letě byl mohl sněm český s užitkem rokowati. Při těchto wěcích přijde wšechno jen na to, aby ministerstwo zřejmě a newýwratně ukázalo a dokázalo práwní swé a konstituční smýšlení, aby nám dokázalo, že nenachází w dosawadní swé libowolné a ordonanční wládě zalíbení, zkrátka aby nám již dalo konečně nějaký konstituční Archimedeský puntík, z kterého bychom mohli práwa swá odwozowat s jistotau a beze strachu před wšelikau libowolností. To jest hlawní wěc, o kterau se jedná, práwo, jistota, ostatní wšechno bude každý rád snášet maje showení s mnohými těžkostmi nynějšího času. Ať ministerstwo, chce-li nám takowý důkaz podati, přede wším wydá slíbený w §. 12. základních práw zákon o obleženosti a časowém wyzdwížení konstitučních práw, ať tento zákon w sobě obsahuje pro nás garantie, že nám nemůže každau chwíli, pod každau záminkau, každý politický auřad wzíti nejhlawnější práwa, ať wyřknutí stawu obležení záwisí též od saudů z neodwislých od wlády a neshoditelných saudců sestawených, až to se stane, pak budeme wěřit nejen my nýbrž i jiní twrdošíjnější na upřímnau konstitučnost ministerstwa. Až posud wydalo ministerstwo tak mnoho časem i dosti malicherných prozatímních zákonů: čím to jest, že tedy na tuto tak praktickau w nynější době a tak důležitau wěc zapomíná? Jest to jen náhoda? Newí ministerstwo, že bez tohoto zákonu jest celá naše konstituce jen Těšínské, Tantalské jablko? – My alespoň to dobře wíme a – také cítíme. Žádostiwí jsme na slíbený od p. odporníka matematický důkaz, že jest foederace nedokonalý stupeň politického pokroku a že nyní jest hlawně jen boj centralisace a foederace. Jestli již nyní w něčem se foederace dotkneme, stane se to jen s ohledem na pronesené zásady dotčeného článku, ne ale k úplnému wyčerpání celého předmětu, který příliš obšírný jest. Zdá se nám wůbec, že my něco zcela jiného foederací rozumíme než odporníci naši z wládní strany, sice by nemohli tito pánowé demagogii a foederaci atd. dohromady míchati, jako se to již jednau stalo. Naše foederace nedá se také rownati separatistickým záměrům a rozepřím národním ( Nationalfehden und Absonderungstendenzen ), s kterými ji též p. odporník míchá. Prawdu má p. odporník, že prawé nejwraucnější taužení národů směřuje k rozumné swobodě, k blahobytu, k wzdělání a humanitě: my ale twrdíme, že w Rakausích bez naši foederace národowé nemohau dosáhnauti těchto swých nejwřelejších tužeb. Bude to rozumná swoboda a blahobyt, když budau o wšech wěcech rozmanitých národů rakauských we Wídni rozhodowati auředníci, neznajíce obyčejně ani tyto národy? Bude to humanita, když se bude skrze centralisaci německý žiwel newyhnutelně nade wšechny ostatní wznášet a wšechny k zášti a záwisti popauzet? Může být při centralisací rownopráwnost? Mohau se národowé wzdělati, když budau muset welikau čásť dušewních sil obětowati jiné národnosti, skrze centralisaci panující? Generál Haynau nařídil nyní, že w Pešti nesmí být ani jeden pauze maďarský nápis, to je samo sebau maličkost, ale welmi wýznamná pro budaucí centralistickau rozumnau swobodu, blahohyt blahobyt, wzdělání a humanitu! Že nesmí být žádný pauze německý, to p. Haynau nenařídil; ó my dobře cítíme, jaká to bude rozumná swoboda a humanita! Národního jazyka dowolí se nám užíwati, německý se nám ale poručí! My ale, my Slowané, Wlachowé, Maďaři, Rumunowé, my wšichni nechceme býti slaupy a stawiwem chrámu německé swobody, německého blahobytu, německého wzdělání, německé humanity, a proto budeme wždy wolati: Dolů s centralisaci, wzhůru foederalismus! Foederace rakauská nesmí se nikdy porownáwati ani se šwýcarskau ani s americkau. Okolnosti jsau zcela jiné. Nesmí se zapomínat na jednu důležitau stránku. Národnost, která kdekoli jinde we swětě žije co panující a samostatná, může wždy zase na jiném místě být podřízenau, proto že potom tato podřízená užíwá wšeho společně, co jí podáwá její samostatná sestra. To jest ku př., kdyby byl někde jinde we swětě český stát, mohli bychom se my Čechowé wždy powažowati w Rakausích co pauhá podřízená kolonie, a hleděli bychom na onen samostatný český stát jakožto na swau dušewní matku, a Rakausko by nám bylo pauhým hostincem, a pak bychom se mohli owšem spokojiti s tau ( abychom se tak wyjádřili, hospodářskau ) rownopráwností, dle které se s námi z nauze auředně po česku mluwí, pokud jsme se ještě německy nenaučili. Jděte ale do Paříže a dejte Francauzům wšechnu i tu nejrozumnější swobodu, wšechen i nejsladší blahobyt, wšechno možné wzdělání a humanitu, a žádejte na nich, aby náleželi jakožto centralisowaný Kronland k Anglicku, s anglickau řečí we sněmu, mezi auřady s anglickými universitami, s anglickými nejwyššími saudy, s anglickým wojskem, s anglickými akademiemi atd. atd. atd., jinak ale s auplnau rownopráwností, a uwidíte, co wám na to Francauzowé odpowědí. Příklady, které nám p. odporník uwádí na Irsku, Elsasu, Němcích w Americe, Flémích w Belgii atd., jsau práwě olej do ohně; tyto příklady nám jen ukazují, kterak již anglický žiwel přemohl a pohltil Irčany, francauský Elsasy a Flémy, anglický Němce, to jsau příklady nám pro wýstrahu, ne ale k následowání. Wždyť my také dobře wíme, že Němci obmýšlejí celé Rakausko tak pohltiti, jako pohltili Angličané Irsko atd., ale – jen že Němci nejsau ještě Angličané, a my nejsme ještě jejich Irčané! My se ještě obmýšlíme trochu bránit, než z nás budau němečtí Irčané, to jest staré prawidlo, i karaibowé musejí swé bližní napřed zabít, než je mohau sežrat. Ať nám odpustí náš p. protiwník, že jsme snad mimochtě padli trochu w náružiwost, ale tato záležitost jest jedna z těch, o které žádný z nás nemůže mluwit chladnokrewně, my nejsme ještě w tak zaufalém stawu, abychom snesli porownání s Irčany a Angličany bez pozdwižení a rozpraudění krwe, a w tomto ohledu by zajisté ani patrná šibenice před očima nebyla důstatečná odstrašiti nás od hájení swé hodnosti a swého práwa. To není princip krwe, jak p. odporník prawí, nýbrž princip swobody, my nechceme býti jako jsau Irčané ubohými hladem a mizerností hynaucími, opowrženými nádenníky z naší nízkosti obohacených anglických welmožů, prelátů a spekulantů, my nechceme, abychom proto, že nás naše matky naučily jen český Otčenáš se modlit, již byli o stupeň nižší w Rakausích než ti, kteří říkají Vater Unser! To není princip krwe, to je princip samostatnosti, rownosti, cti a wšeho to, co člowěk na swětě za nejwyšší pokládá a swobodau jmenuje, pokládaje si za nejkrásnější úkol wyhledáwati sláwu a blaho swého národu! Nesprawedliwě nás jak myslíme pro takowé smýšlení nazwal p. odporník indirecte špatnými Rakušany, my jsme přeswědčeni zrowna naopak, že totiž foederalisté jsau dobří Rakušané, a že práwě centralisté jsau sice dobří Němci, ale špatní Rakušané. Naše učení w tomto ohledu není swůdné proto, že jest přirozené, a sice tak přirozené, že jistě nejen u Slowanů, nýbrž také wšech ostatních neněmeckých národů w Rakausích wždycky dobrau půdu najde. Kdybychom my Slowané nebyli upřímně swobodomyslní, sprawedliwí, nebažící po cizém, mohli bychom ještě s wětším prospěchem alespoň s lepšími wyhlídkami býti w Rakausích centralisté než Němci, a tu by alespoň byla polowice centralistů; takto ale, 7 milionů centralistů proti 28 milionům foederalistů, to jest přece příliš špatná wýhlídka pro budaucnost! Neboť ještě jednau prawíme, tolik foederalistů w Rakausích kolik Neněmců! Sněmy říšské to ukážau, a jestli nebudau hned na počátku obě strany w takowém poměru proti sobě stát, příčinau toho bude jenom dosawadní menší wzdělání některých kmenů rakauských, kteří ještě nedospěli k prawému poznání swého prospěchu. Čím wíce se ale budau wzděláwat, tím wíce budau připadat k foederalistům. Awšak již na nejprwnějším sněmu bude wětšina foederalistická, třeba toho náš p. odporník „ w interessu swobody welice litowati musel, “ jak prawí, hroze nám skutečně zcela neobyčejným a také neočekáwaným spůsobem, tak že musíme opětně na ukončení jeho článku wčera w N. N. wytištěného pozornost čtenářstwa swého obrátiti. Kterak máme rozuměti slowům, „ žeby pak mohli přijíti časowé, o nichž se teď lépe nemluwí, a žeby pak strana, kterau nepotřebujeme blíže naznačiti, nalezla zámínku prohlásiti národy rakauské za nedospělé? Která jest tato strana? – My nechceme ani určowati prawý wýznam těchto slow našeho p. odporníka, doložiti ale musíme, že nás tato patrná wyhrůžka pranic nezastrašila. My wěříme na pokrok swobody w Ewropě, a nebojíme se takowých stran, které by mohli prohlásiti národy rakauské za nedospělé. Swoboda může sice na čas a w některých zemích potlačena býti, jednotliwí zastawatelé její mohau se we wězeních, wyhnanstwích a na poprawištích mučiti a odstraniti, ale najdau přece wždy hojných následowníků a zásady jejich prawé a poctiwé přijdau dříwe neb později přece k platnosti. Nemyslím, žeby se strana, kterau my zastupujeme, dala podobnými wýhrůžkami zastrašiti a mýliti we swém přeswědčení. Za to owšem nemůžeme, že jistá strana we slowě foederace nějakého bubáka widí, snad proto že se až posud jen w republikánské Americe a Šwýcarsku o foederaci mluwí, zwykla jsauc wážiti jen slowa a ne jejich smysl. Také Německo bylo a jest až posud foederativní, ačkoli zase w jiném způsobu, a ačkoli ani tento ani amerikánský ani šwýcarský foederalismus pro Rakausko se nehodí. Zdá se nám wůbec, že wíce ono slowo foederace našim zásadám překáží, kdybychom je snad pod jiným jménem byli přednesli, nenacházely by tolik odporu, a jsme přeswědčeni, že se po dlauhé hádce o slowa konečně ukáže, že jsme skoro wšichni w Rakausích méně neb wíce foederalisté, kterýžto poněkud komický konec alespoň my prorokujeme. Swůj článek ale nemůžeme whodněji ukončiti než slowy posledními našeho p. odporníka we wládních nowinách: „ Pročež jednejž strana ( kterau on nechtěl blíže naznačiti a kterau my též nechceme ani jménem jmenowati ) swědomitě a opatrně, i powaž, zdaž jest radno dáti welmi mnoho w šanc, aby snad wšechno bylo ztraceno. “


11. březen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: – Ústaw pro wzdělání národního učitelstwa w Chorwatsku., Autor: Havlíček, Karel
– Ústaw pro wzdělání národního učitelstwa w Chorwatsku. Od wys. král. náměstné raddy Uherské přišel k J. Exc. biskupowi Záhřebskému Haulíkowi, k hlawní spráwě nauk, a k slawnému městskému úřadu přípis, we kterém se příprawní škola pro učitele ustanowuje a městskému úřadu nařizuje, aby k tomu cíli ku konci měsíce Září t. r. dům připrawen byl, we kterém dotčený ústaw s počátkem měsíce Října běh swůj začne. Že ústaw ten tak brzy do žiwota wstaupí, o to nejvvětší zásluha přisluší J. Exc. p. biskupu Haulíkowi, který slíbil, že jednomu z tří profesorů, kteří na tom ústawě učiti budau, až do swé smrti dáwati bude každoročně 500 zl. stř. Jeden z těchto tří profesorůw bude duchowní, a J. Exc. p. biskup Haulík bude mít práwo duchowního na ten úřad dosaditi. Na druhé dwě profesury bude wypsán konkurs ku konci mésíce Kwětna u tamější školní direkce. Přednášeti se budau wšechny předměty w tom ústawě národním ilirským jazykem. Duchowní profesor bude přednášeti náboženstwí, historii starého zákona, katechetiku, paedagogiku a domácí lékařstwí. Druhý profesor bude učit mluwnici ilirské, krasopisu, počtářstwí, methodice, silozpitu, hospodářstwí polnímu, zeměpisu a zákonům rolnickým. Třetí profesor bude připrawující se mladíky k učitelstwu cwičit w hudbě, zpěwu a církewních obřadech. Běh školní bude 2letý. ( Nov. Horv. Slav. Dalm. ) Z toho pozorujeme, že budau učitelowé w Horwatsku lépe a přirozeněji wyučowáni než naši dosawade, což každý z porownání nejlépe sám widěti může.


14. leden 1850, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O českých a německých gymnasiích], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Saudíc podle bezpečných zpráw z Wídně, budau gymnasia w Čechách podle národnosti tak rozdělena, že se wedle čistě německých založí také čistě česká, což jest mínění pana ministra oswěty hraběte Lwa Thuna. Jiné mínění w komisí proti tomu bylo to, aby se na gymnasiích oba jazyky zemské stejně pěstowaly, tak aby každý wzdělanec w Čechách obau řečí dokonale mocen byl. Musíme wyznati, že dosawadní kroky p. ministra oswěty podáwaly nám dobré swědectwí, že w oboru jeho časem swým skutečně rownopráwnost nějaká wznikne, ačkoli nám častokráte posud orgány podřízené zamezily užíwání dobrého aumyslu pana ministra; a jsme též přeswědčeni, že p. ministr oswěty jest k Slowanům nejsprawedliwější z celého ministerstwa. Práwě proto wšak za powinnost si klademe, upozorniti pana ministra na jeden zlý následek takowého jeho systému gymnasialního. Kdyby byla již národní rownopráwnost w Rakausích prowedena, kdyby již byla šlechetná myšlénka tato oděla se do nějakého určitého těla, zkrátka, kdybychom již asi widěli černé na bílém, co to znamená rownopráwnost: tehdy by byl plán páně ministrůw jistě nejwýbornější. Ale nyní, kdežto člowěk bez dokonalé známosti němčiny nemůže být w Rakausku ničím ani kaprálem u wozatajstwa, ani topičem neb poslem u některého auřadu: nyní se založí čistě česká gymnasia. Dobře! Každý wí, že weliká wětšina nejde do škol a na gymnasium proto, aby se vůbec jen wzdělala, nýbrž hlavně proto, aby tak rodičové synům swým opatřili časem swým nějaké živobytí, nějaký auřad atd. atd., kdož tedy z českých rodičů může rozumným spůsobem w těchto okolnostech děti swé na pauze české gymnasium odewzdati. Dejme tomu, že by se, jakož skoro jisto jest, i na těchto gymnasiích němčině co obligátnímu předmětu wyučowalo: wí se wšak dobře ze zkušenosti, že se w takowém pádu mládež nanejwýš tolik we škole naučí, kolik ke zkaušce zapotřebí, nikoli wšak tolik, co žiwot potřebuje. Následek tedy bude takowý, že čeští rodičowé swé děti newyhnutelně na německá gymnasia posílati musí, že tudy česká gymnasia jenom jako nějaká koncese ultra-českým předpiatcům se powažowati budau, a nikoli poměru k obywatelstwu přiměřeného počtu žáků nedosáhnau, z čehož pak nepřízniwci naši ( které p. hrabě Thun tak dobře jako my zná, poněwadž s nimi sám litwární půtky vedl ) z tohoto zcela přirozeného úkazu s welikým pokřikem uzawírati budau, že sám český národ nechce být po česku wyučowán!! Tak nám může býti dobré mínění p. hraběte místo užitku ještě na škodu. Něco jiného by arci bylo, kdyby již zákonem wyřknuto a zcela jisto bylo, že každý wzdělaný Čech, třeba jenom tolik německy uměl, co ke srozumění se newyhnutelně zapotřebí jest, mohl býti w českých krajinách auředníkem, knězem atd: pak by owšem takowá gymnasia byla na swém místě. Máli tedy p. ministr oswěty již nyní jistau naději, že takowý spůsob rownopráwností wláda dobrowolně zawésti obmýšlí ( o čem ale my až posud pochybowati musíme ), pak owšem jeho plán zcela jest na místě a wšechnu chwálu zasluhuje. Jinák ale by nám nanejwýš škoditi musel, ačkoli se zdá býti přízniwý ‒ a museli bychom tak nazwaným utraquistickým gymnasiím w každém ohledu přednost dáti.


20. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Hlas Moravanů a Slezanů ve Vídni, Autor: vídeňští Moravané a Slezané; Havlíček, Karel (přetisk)
Hlas Morawanů a Slezanů we Wídni. Wytištěno na zwláštních listech. Red. Bratří na Morawě i w Slezku! My Morawané i Slezáci we Wídni srdečné pozdrawení wám otcům i matkám našim, bratrům i sestrám našim posíláme a wraucně žádáme, byste nás poslechli, a raddu naši do wašich srdcí připustili. Nyní se po wšech krajinách našeho císařstwí o to pracuje, aby se národy stali šťastnými, aby se položil základ lidské swobodě, aby národnosti oslablé staly se mocnými, národnosti od cizoty záwislé staly se nezáwislými. Morawa posawad mlčela; ale jestli nepromluwí, bude to její smrt; když ale mluwiti chce, at [ t/ť ] mluwí usty synů morawských, kteří se krwi morawské neodcizili, kteří se nezněmčili. Weškeré národnosti se zdwihají, cokoli bylo rozlaučené, to se spojuje, cokoli bylo rozwedené, to si podáwá ruce, staré swazky se obnowují, slowanské rodiny jednoty hledají, a Morawa jediná, ona by jednoty nechtěla se zemí českau, zemí bratrskau? Byla by to hanba wšem kmenům morawským: Hanákům, Walachům i Slowákům. Naši bratři Češi od milosti císařské již obdrželi, co žádali; když se bratrům českým připojíme, netřeba potom již prositi, tehdy už wšecko máme. Čechowé na nás nezapoměli, oni žádali, aby se Morawa zase k wlasti české připojila, že chtějí jeden rok sněmowati w Praze a druhý w Brne, aby byli w dorozumění jako bratr s milau sestrau. Císař pán ani toho jim neodřekl, jenom žádal, abyste wy bratří na Morawě tu prosbu wyřekli. Teď wíte, co dělati máte. Wzhůru bratří! Dejme ruce starým našim kmenowcům, s nimi se spojme, s nimi se sdružme, jedno tělo buďme, z jedné duše mluwme, do jedné raddy choďme i jednau láskau zahořme. Kdoby se pokusil i našemu přátelstwí škoditi chtěl, toho mějme za wraha našeho, který nechce, by kmen česko-morawský se powznesl, ale na to jde, by kmen náš morawský zůstal sluha němectwa na wěky, takowý člowěk nám nepřeje božího slunečka, které by nyní i před slowanskymi dweřmi zaswítit chtělo. Dlauho to nebude a sněm morawský do Brna se swolá. Každý dobrý Morawan tehdy do Brna pospíchej, a wšecky jedním hlasem zakřičme: „ Chceme starý swazek s Čechami, my nechceme co sirotky samotní zůstati, my stojíme s Čechami pod jednau korunau, pod korunau swatého Wáclawa; už my dobře widíme, že čím wíce nás bude spojených, tím lépe se nám wšecko bude dařiti, nebude wíce wšelijaká cizota po nás šlapati, budeme swoji, a žádné mudrlantstwí nás od bratrstwa a spojení českého nezawede. Sworností wšem našim nepřátelům odoláme, zůstanemeli ale sami, z toho se jen wrah jméma slowanského zasměje. Sláwa jména morawského byla wždy spojena s českau, chceme, aby to tak zůstalo aby se nowá sláwa podobala staré. " Toť máte naše smýšlení, kdo jinak chce, toho mějte za zrádce! Nedejme se přelstit od našich nepřátelů, kteří by nás rádi zněmčili, a proto nám domlauwají, bysme se k německé říši přidali. Ale známe ty lišky, už wíme, kolik jim wěřit a čeho se držeti máme. Ať žije Morawa, ať žije Slezko, ať žije zem Česká, naše rozená sestra! Wěrní synowé Morawy i Slezka.


8. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Bouření ve Vídni], Autor: Havlíček, Karel
Wídeňská pošta nepřišla. Podlé saukromých zpráw wypuklo we Wídni opět nějaké bauření, následkem prý toho, že Ceccopierci nechtěli táhnaut na Maďary. Latour prý je zabit. Za jistotu wšak nechceme zcela ručit.


16. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Z Vídně], Titulek: Vyslancové vídeňtští k obyvatelům města Prahy., Autor: Havlíček, Karel
Wyslancowé wídeňtští k obywatelům města Prahy. Obywatelé města Wídně, zastaupeni wyslanci raddy městské a wýboru měšťanského, též národní gardy, kupeckého a spisowatelského spolku, podáwají přede wším šlechstným obywatelům Prahy přálelskan ruku s pozdrawením bratrským. Jeden cit pronikl Wás i nás stejnau mocí, totiž taužení po swobodě. Tato tauha stala se skutkem, a nyní když swoboda získána, chceme ji slatečnau wytrwalostí chrániti. Že prawá konstituční swoboda do srdcí Wašich hluboké kořeny wpustila, o tom nedáwné události patrné swědectwí poskytují. Přišli jsme k Wám, abychom sauměrné city swé upřímně projewili, dáwajíce tím Wám důkaz swého přátelského smýšlení. U prostřed Wás se nalezáme, chtíce city swé netoliko slowy wyjádřiti, nýbrž i aužeji upewniti přátelský swazek mezi Čechy a Rakausy. Praha a Wídeň, Čechy a Rakausko sice dílem rozdílny jsau ohledem jazyka a národnosti, awšak je spojuje wěrná oddaná láska ke wlasti a císaři, a aužeji ještě pautá konstituční swazek, jenž každé národnosti auplnau swobodu a stejné wywinowání pojišťuje. Pěstowáním swobodného smýšlení stali jste se již před mnohými wěky příkladem jiným národům, a země Waše častokráte skropena byla krwí hájitelů swobody; nyní pak, když jsme tuto swobodu dobyli, chceme owoce její bez krwawých obětí požíwati. Aby wšak toto přání prawdau se stalo a nedáwno získána swoboda se ujmula, zapotřebí jest přede wším wěrné bratrské swornosti a pewného wraucího spojení; neboť jakož jsme swobodu společně jedni s druhými sobě dobyli, tak též jen společně ji uchrániti můžeme. W Praze dne 15. kwětna 1848. Wyslanci městské raddy a wýboru měšťanshého: Med. dr. Köck, J. Edler v. Patruban; ‒ wyslanci národní gardy: J. U. Dr. Heidmann, F. Voigtländer; ‒ wyslanci kupecké jednoty: F. Absolon, J. A. Jiřiček, J. Rauch; ‒ wyslanci jednoty spisowatelů: A. J. Doležálek, J. U. Dr. Jonák, L. J. Kadisch, J. B. Kraus, J. G. Neumann. ‒ ‒ ‒ ‒ ‒ ‒


31. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [zpráva o poslanci Schützovi], Autor: Havlíček, Karel
Pan Schütz, práwní a býw. posl. Jindřichohradecký, oznámil nám, že též přistupuje k oswědčení poslanců českých w č. 72 Národních Nowin wydanému.


30. květen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Z Ilirska., Autor: Havlíček, Karel
– Z Ilirska. W generální kongregaci wys. slaw. Stawů Křiževacské stolice w Horwatech wystaupil známý spisowatel ilirský a wrchní stoliční saudce L. F. V—ć s welmi důležitým a času přiměřeným náwrhem: aby se o to dbalo, aby deputowaní obau králowstwí ( Horwatska a Slawonska ) nařízení dostali, při nejbližším sněmě zemském wyjednati, aby národní jazyk ( ilirský ) uweden byl we weřejný ( auřední ) žiwot těchto králowstwí. To jest, aby se stala místo dosawadního latinského jazyku W Horwatsku a Slawonsku posawad panuje ( jako dříwe w Uhřích ) latina we weřejném žiwotě auředním, jsauc řečí diplomatickau. Ačkoli si Maďaromani mnohau již práci dali, wnutiti i Horwatům a Slawoncům maďarštinu do škol a do auřadu, přece bylo posud namáhaní jejich marné, ilirština má pro sebe wzdělanější stránku občanstwa. Nyní snad se teprw Ilirům poštěstí zawésti národní jazyk do auřadu a do weřejného žiwota místo latiny, jako to w Uhřích Maďaři se swým národním jazykem prowedli. Red. w Horwatsku a Slawonsku ilirština řečí diplomatickau, wšude we školách i w auřadech užíwanau. Tento náwrh přijat jest se wšestrannau pochwalau wys. slaw. p. Stawů. Redakce Záhřebských Německých Nowin dodáwá při této příležitosti následující poznamenání: Toto wčasné powzbuzení nejpřednější záležitosti wlasti naší a wřelé přijmutí tohoto wlasteneckého náwrhu welmi se liší od newáznosti, jakau národní řeč w kongregaci Verovitické stolice utrpěla, kde řeč domácí, poněwadž není diplomatickau, ze síně kongregační wypudili, a nikoho nebylo mezi shromážděnými stawy, kdoby práwa swé mateřské řeči, žiwý, krásný, jarý jazyk otců a předků swých byl hájil! – Zdali by se byla maďarská řeč wyšinula za diplomatický organ w Uhřích, kdyby bylo býwalo až k jejímu diplomatickému potwrzení zapowězeno, že se w ní nesmí jednati, jako se to stalo we Verovitické stolici řeči ilirské? – A wšak w Uhřích nikomu, ani we slowanských stolicích, nenapadlo, aby maďarštinu, pokud nebyla diplomatickau, ze sněmowny stoliční wypudil – a kdyby se o to byl kdo pokaušel, jistě by uražený genius řeči zemské byl nalezl wřelejší a ne tak němé přátele a obránce, jako ilirská řeč w stolici Verovitické. – Naučili jsme se od sausedů wšeličemus – proč ne také welkodušnosti? W Požehanské stolici w Slawonsku přišlo též při generální kongregaci psaní od Prešpurské stolice z Uher, we kterém tato uherská stolice wyzýwá Požehanskau, aby s ní po maďarsku si dopisowala. Wys. slaw. p. p. Stawowé Požehanští pozorujíce s bolestí takowau urputnost Prešpurské stolice protiwící se zákonu a wysokým nařízením, odložili dopis její ad acta.


22 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [Zpráva o studentských spolcích], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
– Od loňského roku, co byla swoboda učení a wyučowání prohlášena, wešel mezi studující čilejší žiwot, a sestaupili se w spolky podle swého buď politického anebo národního wyznání. Nebude snad nezajímawé wypočísti zde wšechny zdejší studentské dosawád stáwající družstwa a spolky. Liberalia; odznak: čerwená čepice s černo-stříbrnau páskau, spolek tento má swůj wlastní psaný žurnál, nemá ani politickau ani národní barwu. – Hilaria; líší se od Liberalie jenom odznakem: totiž swětlomodrau čepicí s stříbrnau páskau. – Slávie; odznak: slowanský kroj, jest to naskrz slowanský spolek a obral si za aučel, pěstowati a hájiti žiwel slowanský w Čechách. – Moldávie ( dříwe „ ostří hoší ” ); odznak: čerwená čepice s modrožlutau páskau, slowanská. – Česko-morawské bratrstwo ( dříwe „ Kališníci “ ); odznak: fez s hwězdau, spolek naskrz slowanský. – Wingolf; odznak: modrá aksamitowá čepice s čerweno-žlutau páskau, družstwo německé. – Markomania; odznak: černá čepice s bělo-modrau páskau, též německá. – Fidelia; odznak: bílá čepice s modro-zlatau páskau, též německá. – Allemania; odznak: čerwená čepice s žlutau páskau – též německá. – Praga; odznak: zelená čepice, bez rozdílu národnosti. Družstwa jsau z wětší části podle Mnichowských stanow zřízena, a nesmí míti méně jak 25, ani ne přes 100 audů. Mezi spolky studentské lze též připočísti: Akad. řečnický a čtenářský spolek; německý řečnický a čtenářský spolek; Lotos, spolek k pěstowání wěd přírodních; šermířský a tělocwičný spolek. ( Boh. )


20. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [přehled měst], Autor: Havlíček, Karel
* * * Přehled měst, která na budaucí ústawní sněm králowstwí českého práwo mají poslat jednoho neb dwa deputowané: Královská města: Beraun, Nowý Knín, Žebrák, Příbram – Bydžow – Budějowice – Boleslaw Mladá, Mělník, Nymburg – Chrudim, Wysoké Mýto, Polička – Čáslawa, Německý Brod, Kank, Kutná Hora – Bleistadt, Německá neb zněmčilá jména některých měst necháwáme tuto proto, že pod těmito nyní mnohem známější jsau, aby žádná pochybnost nenastala. Red. Cheb ( Eger ), Loket, Gottesgab, Joachimsthal, Karlowy Wary, Lauterbach, Platten, Schlackenwald, Schönfeld, Weipert, Wiesenthal – Český Brod, Kauřím, Kolín, Jilowá ( Eule ) – Klatowy, Domažlice ( Taus ), – Jaroměř, Josephstadt, Králowé Hradec, Králowé Dwůr, Trutnow – Austí ( Aussig ), Litoměřice, Theresienstadt – Stříbro ( Miess ), Plzeň, Rokycany – Bergreichenstein ( Kašparské hory ), Písek, Sušice, Wodňany, Unterreichenstein – Rakowník, Welwary – Brüx, Kadaň ( Kaaden ), Launy, Chomutow ( Komottau ), Prasnice, Žatec, Sebastianberg, Sonnenberg – Pelhřimow, Tábor. – Z těchto ale následující pošlau dwa deputowané: Budějowice, Kutná Hora, Cheb, Králowé Hradec, Plzeň. Ostatn íměsta: Krumlow ( w Bud. ), Třebowá ( Wittingau ), Niemes ( Bolesl. ), Reichenberg ( pošle 2 ), Turnow, Zwickau, Landskron, Litomyšle, Pardubice, Humpolec, Polná, Graslitz, Česká Lípa, Schluckenau, Rumburg, Slaný, Jindřichůw Hradec ( Neuhaus ), Jičín. Z tohoto přehledu každý se snad přeswědčiti může, že města pošlau jistě 40 Němců pauhých za deputowané, o ostatních 46 není jisto budau-li českého neb německého smýšlení! – Powážíme-li že práwě w německých krajinách země naší nejwíce jest měst, že práwě tam jsau nejmenší vikariaty, a že každý vikariat dwa sněmowníky poslati má, widíme již že w poměru budau německé krajiny tauto náhodau mnohem silněji zastaupeny než české. Skutečně jest se co báti, že budau mít němečtí deputowaní we spojení s obojetníky, kterých bohužel mnoho máme, přewahu na sněmě. Jaká tu wyswítá powinnost? Aby každý našinec wšemožně užil schopností swých k tomu, aby tam, kde jeho wplyw moci má, wywolen byl za deputowaného rozumný, obratný a pewný wlastenec. Které město kromě zde jmenowaných ostatně dokázati může, že má 4000 obywatelů, má se s důkazy t. j. wyswědčením auředním a duchowním u národního wýboru přihlásiti o swé práwo.


23. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zprávy o nové učebnici prof. Čelakovského, o zvolených členech výboru, zpráva z Const. Blatt o novém zřízení gymnázií], Autor: Havlíček, Karel
— Tiskne se: „ Wšeslowanská chrestomatie “ od p. professora Čelakowského, která se již na začátku příštího školního roku prodáwati bude, a kterau p. Čelakowský za tau příčinau sestawil, aby posluchači jeho již něco w rukau měli, čeho p. professor při přednášení swém použije. Později teprw wyjde od něho wšeslowanská mluwnice. — Do wýboru, který říditi bude záležitosti českého dobrowolnického sboru, byli w předwčerejší poradě podnikatelů zwoleni pp. purkmistr Waňka, Ondřej Haase, woj. majorowé Koller von Kollegg, Gláser a Auer, hr. Albert Nostic, rytíř Bohuš, kn. Fürstenberg, Karel Broše, Leopold von Lämel, dr. Fischer a Wyskočil. — Wčerejší Const. Blatt aus Böhmen podal tyto wědomostí o nowém zřízení gymnasií, která 740 učitelským sborům k uwážení předloženo bude. Wětší část hodin k přednášení wěnowaná zaujme přednášení o klassických řečích. Latině se bude w nižších třídách wyučowati týdně 7, we wyšších 5 až 6 hodin, s čímž spojeno bude také cwičení we skladně. — Řecké řeči se bude wyučowati po šest let, začínajíc od dosawadní 3. gramatikální třídy, týdně 4 hodiny. Náboženstwí po celých 8 let, týdně 2 hodiny. — Česká a německá řeč w nižších třídách dohromady 5, we wyšších 4 hodiny. Dějepis bude se přednášeti od 2. až do 8. třídy, totiž w nižších třídách obzwláště dějepis starého a středního wěku, onen se zwláštním ohledem na římské a řecké státy, w sedmé a osmé třídě teprw nowější dějepis. — Mathematice se bude w nižších 6 třídách wyučowati týdně 3, we wyšších dwau s měřictwím a silospytem týdně 8 hodin. — Přírodopis se bude přednášeti jen w prwní a druhé třídě týdně dwakrát, pak teprw w sedmé třídě opět. O logice a dušewědě není w celém plánu ani zmínky, taktéž není zmíněno, zdali budau ustanoweni učietlowé pro celé třídy, anebo pro jednotliwé předměty.


5. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Slovan a Čech, Autor: Havlíček, Karel
Slowan a Čech. ( Pokračowání. ) Přistupuji práwě k nejdůležitější části swého pojednání, k té okolnosti, která wlastně rozhoduje o celé budoucnosti myšlénky Slowanstwa. Jest to poměr Rusů, Malorusů a Poláků mezi sebou. Tento poměr, jak tito tři národy slowanské dohromady stojí, osprawedlní nejlépe wšechny, mnohým snad trpké, wýroky o Slowanstwí, které sem hned na počátku swého pojednání učinil, a – učiniti musel. Opatrněji bych byl mohl zanechati tyto příkré, a u nás neobwyklé sady až ku konci, aby se čtenářstwu celým pojednáním již poněkud oblomenému nezdály tak podiwné a ( jak říkáme ) parodoxní; poněwadž ale w tak důležitých wěcech za potřebné uznáwám, aby si holá, nezakrytá prawda sama cestu prorazila, postawil sem hned na čele zjewné wyznání swé kam směřuji, a doufám, že se konečně nejwětší čásť čtenářstwa s náhledy těmito spřátelí. Celé Slowanstwo je wlastně na tři nestejné části rozděleno ( rozděleno prawím ), které mezi sebou w spojení nejsou, totiž jedna čásť západní Slowanstwo ( Čechoslowané ), druhá jížní Slowanstwo ( Ilirowé ), a třetí wýchodní Slowanstwo ( Rusowé, Poláci a Malorusowé ). Spojení musí se zde arci jenom w zewrubnějším a relatiwním smyslu bráti, neboť že některý Rus neb Polák do Čech přijede, a když bohatý jest z žertu a k wůli demonstrací do Matice wstoupí, že některé ruské, polské knihy čteme atd. to se ještě spojením nazwati nemůže. Ačkoli sic Rusowé na jižní Slowanstwo poněkud wplyw mají, jako w Bulharsku, w Srbsku a w Černé Hoře, přece wždy ještě ohledem na ten weliký wplyw, který Rus, Polsko a Malorus na sebe wzájemně měli, mají a wždy míti budou, říci musíme, že nyní tyto tři části, wýchodní: západní a jižní Slowanstwo, každá pro sebe stojí a isolowány jsou. ( Ne wždy tomu tak bylo: Polsko ku př. s Čechy častěji w takowém spojení byli, že stejného panowníka míwali; a ne wždy tomu tak bude: Ilirsko ku př. s Čechy budoucně w mnohem wětší wzájemnosti budou než posawad. ) – – – Přehledněme w krátkosti dějiny welikého Slowanského wýchodu, a osudy těchto třech welikých slowanských národů, a uwidíme jak jeden po druhém snažil se o primát, o hegemonii nad ostatními dwěma, co se snad z té okolnosti zeměpisné poněknd wyswětliti dá, že mezi těmito národy od přírody žádné hranice určeny nejsou. Napřed wládl Kiew a Malorus, tam se utwořila prwní mohútnost říše a zdálo se, že i Polsko i ostatní nynější Rus do říše té wtaženy budou. Brzy wšak klesla weliká říše Wladimíra, a s ní upadly wýhlídky na samostatnost národn Maloruského. – Nyní počaly wznikati najednou národ polský i welkoruský, napřed, poněwadž středky jejich Krakow a Moskwa welmi od sebe wzdáleny byly, jeden o druhý nedbajíce; potom wšak tím wíce přicházejíce mezi sebou do rozličných poměrů, 76 čím wíce se moc obojich šířila, čím wíce se hranice říší jejich wzájemně blížily, až konečně spolu bezprostředně hraničiti počali. Tak se setkali dwa nad míru podobní a nad míru rozdílní welikáni: podobni w anarchii a nesprawedliwosti domácího zřízení, rozdílní we wíře, jeden samowladařský druhý aristokratský. Brzy nastala mezi oběma zášť, po zášti wojny, a z wojen utwořila se poznenáhla takowá nenáwist národní, že jeden o zkázu druhého usilowati počal, a tak ještě až podnes stojí obě národnosti polská i ruská, na proti sobě. – – Owšem je lehko objímati w duchu a líbati weškeren swět jako němečtí kosmopolité, takowá cnost je welmi obrowská a při tom nejlacinější ze wšech, poněwadž se pouhým wětrem, slowem wyplniti dá. Ale prý láska se okazuje skutkem! Máme tedy milowati wšechny Slowany, poněwadž s námi stejného půwodu jsou a podobný jazyk mluwí, máme tedy milowati Rusy i Poláky, a Rusowé i Poláci mají milowati nás. A ta láska se má ukázat skutkem! – Prosím račte si těchto několik slow přemyslit. – – – Dwě strany se spolu o žiwot a o smrt potykají, národ ruský s národem polským, kterak je možno s oběma sympatisowati, oba stejně milowati? Nedržet ani s jednou ani s druhou stranou, za takowou lásku se obě strany nepoděkují, a kdo s jednou stranou jest, musí býti nepřítelem druhé. Mohli sme i sami na sobě pozorowati, k čemu takowá nepraktická, skrze moc poesie wypěstowaná láska a sympathie Slowanská wede. Jenom lidi papouškující po jiných myšlénky mohli se při takowých poměrech polsko-ruských udržet we slowanské wšestrannosti: těžko ale bylo postawiti se tu na prawé, na prawdiwé stanowiště. Někteří byli nakloněni národnosti polské a nenáwiděli ruskou, jiní naopak, a to měla byt wšeslowanská wzájemnost. Sám o sobě mohu zde na příklad uwésti jaké jsem fásy prošel we slowanské sympathii, než jsem swé pomatené náhledy rozmásti a w pořádek uwésti dowedl. Z počátku přál sem Polákům nenáwidě Rusy, jak mile sem ale oprawdiwý staw wěcí w Polsku blíže seznal, jak mile mi před očima spadla rouška poeticky zakrýwající prosaickou bídnost a zkaženost národu, to jest, šlechty polské: proměnila se hned naklonnost moje w nenáwist, a z jakési psychologicky welmi pochopitelné oposice zdáli se mi Rusowé lepší býti než Poláci. Dlouho wšak to netrwalo a nahlídnul sem, že jest Petr jako Pawel, Rus jako Polsko, zmizela slowanská sympathie, naučil sem se Rusy i Poláky powažowati při wší příbuznosti jazyků, půwodu a obyčejů jako národy nám Čechům cizí; naučil jsem se nahlížeti, že nám Čechům není dobře jísti políwku, do které sme nedrobili, a co Rusowé a Poláci od starodáwna mezi sebou mají, ať si to také mezi sebou wyjednají. Nemoudro a nebezpečno jest připojowati se jakýmkoli spůsobem k wěcem tak nešťastným a mrzutým, jako jest rusko-polská národní zášť. Nesmíme ostatně na záležitosti rusko-polské tak zaslepeným okem hleděti, jako wětší čásť ostatní Ewropy a zwláště Německo, nesmíme si mysliti newinného beránka w drápech wlčích, nýbrž wězme, že se wlk s wlkem potykají, a kdo wlastně mezi nimi beránkem jest ( že Malorus ), o tom powíme nížeji. Poláci sami dříwe tak stáli o záhubu Ruska, jako teď naopak; násilím, lstí, daremnými kousky hleděla republika zničiti říši ruskou, jako jsou teď Rusowé we Waršawě, tak byli Poláci w Moskwě; do chrámů ruských stawěli na potupu a z bujnosti koně, a hanebným spůsobem hubili země welkoruské. ( Jak se k Malorusům chowali, neopomineme přidati na swém místě ). Ačkoli nemůžeme schwalowati jednání Rusů w nowějších časech proti Polákům, přece by nesprawedliwé bylo zamlčeti, že jim nejwíce jen takowou mírou odměřují, jakou jim dáwněj w čas mohútnosti swé Poláci měřili. Tu se musí říci jonom: „ Dnes mně, zejtra tobě! “ a těžko by bylo určiti, kdo wíce winnen jest. Dobře wím, že by mi tu někdo namítnouti mohl: „ W takowých tedy okolnostech jest bratrská, oprawdu slowanská powinnost naše starati se o smíření těchto dwou národů, jako přítel nedorozumění mezi swými přáteli narownati hledí. Pak přece docílíme idealu swého, swornosti mezi wšemi Slowany “. K wywrácení této námítky postarám se dokázati, že se rozepře a boje mezi národem polským a ruským nikdy utišiti a zkončiti nemohou, a zde přicházíme na Maloruské stepě. Malorus, Ukrajina jest ustawičná kletba, kterou sami nad sebou wyřkli Poláci i Rusowé, jest jablko neswornosti hozené osudem mezi tyto dwa národy, jest příčinou ustawičné nenáwisti 77 mezi oběma, pokawád jeden zcela pokořen nebude. Poměr, w jaký napřed Polsko a pak Moskwa wstoupily k Ukrajině a Malo - i Bělorusi nikdy tomu nedowolí, aby nějak smířeny wedle sebe stály, aby se přátelsky porownati a wzájemně hranice mezi sebou položiti mohly. Tak se nad Polskem a Ruskem mstí potlačená swoboda Ukrajiny. W Polsku i w Rusích panowala newole, a jenom na obšírných stepích Ukrajiny projižděl se kozák wolný, jako bujný wítr: na těchto stepích utwořila se poznenáhla swoboda přiměřená lidskému důstojenstwí, jaké nebylo ani w Polsce a na Rusi, rytířsky bránil zde kozák wlast swou, swobodu a wíru, a zaháněl basurmany ( mohamedány ). Ačkoli mezi nimi byli mužowé wšelikých slowanských národů ( i weliký počet wyhnanců českých ), přewládal wždy žiwel maloruský, a poněwadž wětšina národu maloruského w poddanosti u polské šlechty byla, musela wzniknouti nenáwist mezi těmito wolnými Malorusy, kteří jenom jižnější části Ukrajiny zaujímali, a šlechtou Polskou ( Lachy ). Nastaly pak ještě horší příčiny k nenáwisti pro náboženstwí: Malorusowé wšichni horliwě wyznáwali řeckou wíru, a Polská šlechta s jezowity nekřesťanským, nelidským, lstiwým, Bohu a Kristu nemilým spůsobem, usilowala jim wnutiti katolické náboženstwí. Zůřil boj Malorusů proti Polákům, w kterém se páchaly ďábelské ukrutnosti; Jak zwířecky tenkráte šlechta w těch krajinách s lidem swým zacházela, a zwlášť polská šlechta s lidem ruským, o tom zde nemůžeme obšírně jednati. we udatné hlawě hetmana Bohdana Chmelnického upewnila se myšlénka oswoboditi dokonce národ od wplywu Polské šlechty a utwořiti samostatnou maloruskou říši; ale okolnosti nebyly přízniwy a tak se musel s částí swého národu dát pod ochranu stejněwěřícího cára, ana ostatní wětší čásť wzdychati nepřestáwala pod přetěžkým jhem rozpustilé aristokratie polské. Apoň ta čásť, která se byla dala ruskému cáru pod ochranu, užíwala ještě nějaké obmezené samostatnosti; hetman Mazepa chtěl použíti okolností a založiti swobodnou, zcela samostatnou říši maloruskou, ale Petr W. zwítězil, a Kateřina zničila poslední jiskru swobody maloruské, a dala lid, který až posud osobní wolnosti požíwal, w rabstwí, a tak zhasl národ statečný, maje z jedné strany Poláky, z druhé Moskwany za pány ( za šlechtu ), a počal býti jenom nejnižší luzou we swé wlasti, chráněné dlouho krwí wlastních předků. Není naděje, aby se kdy opět z mohyl ( hrobů ) powznesli zhůru bujní orlowé ukrajinští, jenom strašné, bohatyrské dumky a w písně budou wěčně hlásat swětu nešťastné osudy národu maloruského, a weliké mohyly, rozstawění to po celé zemi strážcowé minulosti, wěčně se budou zasmušile díwat na kleslé syny Ukrajinské, nad kterýmí se i zdají kwíleti hejna černých ptáků, polétující od mohyly k mohyle. – – – Duch národu Maloruského pohřbili Poláci a Rusowé, ale o weliké tělo počali se děliti, a jak obyčejně býwá při dělení, počali se swářit a podnes se ještě neporownali. Oba dwa národy Rusowé i Poláci wydáwají maloruský jazyk ( který ostatně i od ruštiny i od polštiny tak wzdálen jest, jako ku př. čeština od polštiny ) za nářečí swého jazyka; obzwlášť Poláci snažili se w posledních časech, widouce welikou přednost na straně ruské, wšelijak i dost směšným spůsobem lid swůj podmaněny maloruský jenom za zkažené nějaké Mazury, a jazyk organický Malorusů, jenom za špatnou nějakou a pokaženou polštinu wzdáwati. Ačkoli ostatně Malorusowé i Moskala ( Kacapa ) i Poláka ( Lacha ) nenáwidí, a od obou dle wšech swých wlastností značně a podstatně se líší: přece Rusowé co držitelé Maloruska mnohem přízniwější okolnosi na swé straně mají než Poláci. Stejnost we wíře ( řecké ) a nahodilá stejnost národního jména, zwláště zde rozhodují. Moskwané wzali zde zrowna takowou politiku, jako dáwněj Poláci s Litwou; jako se tito s ní pobratřili, aby ji pohltiti mohli, a popolštiti tak, že tam již nyní celá šlechta je polská: zrowna tak dělají se nyní Moskwané bratry Malorusů, a pod zámínkou, jakoby se za útisky učiněné dříwe wíře ruské a národnosti od Poláků pomstíti chtěli, wydírají jenom poddané Malorusy z rukou Poláků a berou si je sami za poddané. Tak poznenáhla začíná wytiskowati šlechta welkoruska, ze wšech býwalých wýchodních části weliké republiky Polské šlechtu polskou. ( Pokračowání. )


12. prosinec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O Stadionově návrhu zřízení obcí], Autor: Havlíček, Karel
H B. – Z Kroměříže 10. pros. Čtenářowé našich nowin powšimli si snad, že jsme my welmi liberální program nynějšího ministerstwa s jakausi nedůwěrau přijali. Ačkoli my nechceme náležeti do počtu takowých nowin, které jen wždy proti každé wládě, proti každému ministerstwu křičí a oposici dělají a tím snad swé liberální smýšlení dokázati chtějí: přece také jakožto nowiny samostatné napřed musíme wěděti, jaká jest wláda, napřed musíme widěti kroky její ( ne slowa ), než se odhodláme pro ministerstwo nebo pro oposici. Každému známo jest, že za předešlého ministerstwa Bach-Dobblhofského náležely Národní Nowiny ke straně ministerské, tak jako čeští deputowaní, že tenkrát Národní Nowiny upřímně ministerstwo hájily, protože dle našeho přeswědčení býwalé ministerstwo o národ a swobodu poctiwě se staralo. Bojujíce tenkrát proti mnohým zaslepeným odpůrcům onoho ministerstwa řekli jsme wýslowně: „ že lepšího ministerstwa nedostaneme, owšem ale horší. “ Bojíme se nyní welice, že se slowa naše wyplnila; ministerstwo nynější Schwarzenberg - Stadionské podalo nám sice mnoho krásných slow we swém programu, skutkowé jeho ale počínají silně odporowati oněm slowům. Práwě powolal Stadion raddu mnohých poslanců ( z každé země dwa, od nás Braunera a Strobacha ) a předložil jim k posauzení náwrh swůj zřízení obecního ( Gemeindeordnung ), této nejhlawnější části zřízení zemského. Dostal jsem tento náwrh Stadionůw do rukau, ale zhrozil jsem se té centralisticko-bürokraticko-aristokratické nestwůry! Kdyby naše obce takowé obecní zřízení dostaly a dle něho záležitosti swé řídily: byla by swoboda naše na dlauhé časy zakopána! Hlawní nedůstatek tohoto Stadionského zřízení obecního jest nesmírný bürokratický řetěz, ustawičné poručnictwí auřadů nad obcemi atd. Obec sama hromada jest w něm zrušena a wšechny záležitosti obecní zastupuje jenom wýbor, a ten wýbor jen dwakrát do roku by se sejíti měl!! Kde je tu jen známka swobody a samowlády obecní!? Několik obci dohromady twoří okresek ( Gau ), jenž opět má swůj wýbor; několik okresků twoří okres ( Distrikt ) opět se swým wýborem; několik okresů dohromady jsau kraj, a kraj má swůj sněm. Kraje jsau zrowna pod ministerstwem. Země zmizely!! Centralisace nastáwá! Owšem jest w tomto ohledu náwrh tak chytře sestawený, že zas w pádu potřeby země se wstrčiti mohau mezi kraj a ministerstwo; ale již tento pokus nám wzbuzuje obáwání před německo-bürokratickau centralisací! Tuto jen na ukázku několik § §. tohoto náwrhu: §. 5. W obcí jsau: a ) občané, b ) náležící k obci. ( Tedy dwa druhy lidí, aristokratie wesnická, neboť ta druhá třída nemá hlasu při wolbách! ) § 6. W zemích, k německému spolku náležitých ( tedy také w Čechách ) může být občanem každý, kdo jest občanem w německém spolku!!! To jest jinými slowy: Německo a Rakausko jest jeden stát!! Jak se to srownáwá s programem ministerstwa strany Frankfurtu!? Wýbor obecní jest dle tohoto náwrhu wždy místo celé obce, protože obec nikdy o ničem nerokuje; slyšme ale, jak pan hr. Stadion tento wýbor chytře sestawiti chce: w § §. 34., 35., 36., 37. Celá direktní daň, kterau obec platí, rozdělí se na několik stejných dílů, a každý díl wolí stejně mnoho audů do wýboru. Ku př. když celá obec dohromady platí ročně 2000 zl. daně, wolí si těch několik bohatých občanů ( šlechtické dwory atd. ), kteří dohromady 1000 zl. platí, polowičku celého wýboru obecního, a wšichni ostatní, byťby jich sebe wíce bylo, také jen polowičku. To jest jinými slowy: Boháč panuje nad ostatními! §. 62. Přednostu obce ( purkmistra a raddu ) newolí obec, nýbrž jenom wýbor!! A k tomu ještě tak aristokratický wýbor. §. 98. Bez powolení auřadů krajských nesmí obec nic prodati neb pronajmauti!! – §. 104. Obec nesmí nic wypůjčit bez powolení kr. auřadů! neb ministerstwa!!! §. 115. Prawidla, podlé kterých se obec doma sprawuje, musí být potwrzena od auřadu krajského! §. 139. ustanowuje, že má purkmistr práwo, newykonati uzawření wýboru, když nechce, nýbrž odwolati se k auřadu! Dosti toto, abychom widěli, jaká by to byla pěkná swoboda obcí! A tento náwrh nese na čele jako satyricky na posměch prwní sadu: I. Základ swobodného státu jest swobodná obec. Owšem že jest, proto ale, že pan Stadion snad nechce swobodný stát, proto tak neswobodnau chce učiniti obec. Prawí se, že weliké aučastenstwí při tomto náwrhu má p. Mayer, o kterém se prawí, že jest potaji prawá ruka ministerstwa, weřejně se ale stawí, jakoby chtěl dělat oposici. Slyšíme, že powolaní rádcowé proti mnohým § §. tohoto náwrhu ostře se opřeli, a myslíme, že znamenitě změněn bude, než jej p. Stadion komoře předloží. Pokud ale smýšlení komory známe, musíme se wyznati, že komora tento náwrh, třeba co nejwíce změněný, žádným způsobem nepřijme. Celý jiný musí býti, od základu! Rozumí-li ale ministerstwo swobodě wůbec tak, jako hrabě Stadion swobodě obcí: tuť odhodlaně wstaupíme do oposice. Ministerstwo může snad rozehnati sněm, ale přinutiti jej ke krokům swobodě škodliwým nemůže zajisté. Tolik alespoň důwěry máme we statečnost wětšny poslanců! Jakož i máme důwěru, že časem swým národowé dospějí k té moci, aby se mohli pomstiti těm, kteří je chytrácky a nepoctiwě o swobodu připrawují.


10. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [obrana dr. Riegra proti pomluvám], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Podiwná welmi powěst koluje nyní od několika dní po Praze, o kteréžto bychom se ani nezmínili, kdyby s jedné strany nepocházela od osob, o jejichžto dobrém spojeni s policejními auřady přeswědčeni jsme, a kdyby s druhé strany známá uweličující moc austního podání nehrozila i při našem mlčení powěst tuto několikráte zhoršenau a přetwořenau po celé wlasti rozšířiti. Saudíme tedy za nejlepší, abychom se neštítili bez obalu promluwiti o celé wěci. Týká se to našeho ctihodného a šlechetného wlastence dra. Riegra. Každý wí, kterak tohoto wýborného muže jistá dobře známá strana již od konce sněmu Kroměřížského nejhanebnějším spůsobem pronásledowala, a to sice lží a na cti utrháním, proti kterým takřka ani nelze ubrániti se poctiwému člowěku. Tu bylo slyšeti, že jest Rieger hlawní půwodce powstání Drážďanského, že tam bojowal na barrikádách, že jest tam we wězení; tu zas se powídalo, že při posledním revolučním pokusu w Paříži měl aučastenstwí a že je z Paříže wypowězen; že také při posledním nyní wyšetřowaném spiknutí w Praze dru. Riegrowi tito pomlauwači dali welikau rolli hráti, též každému jest powědomo. Jest to owšem důkaz nízkosti charakteru mrawního, mstíti se swému politickému nepříteli takowýmto nešlechetným a podwodným spůsobem: awšak zwykli jsme již na takowé chowání-se jistých najatých drabantů, a nepauštějíce se s nimi do zápasu, máme je i s jejich urozenými a neurozenými najímateli — jenom w opowržení. Pak později již bylo jaksi znamenati praktické následky těchto klepů, hledalo se na několika místech po psaních Riegrowých, a již dříwe doslechli jsme od osob, kterým bychom wěřiti mohli, že se proti dru. Riegrowi obmýšlí nějaké auřední wyšetřowání. Nyní tedy přicházíme k nejnowější powěsti, která zní, že za několik dní bude na dra. Riegra wydán zatykač a sice pro obwinění ze hlawní zrády ( Hochverrath )!! Posud nemůžeme wěřiti, žeby takowého něco při našich auřadech možné bylo, a nebudeme také dříwe celau wěc wěřiti, až jestli se skutečně dočkáme tohoto znamenitého zatykače, Pan Rieger jest owšem tohoto času nejprwnější řečník český a slowanský w Rakausích, a proto nepochybujeme, žeby na budaucích sněmích takowé wládě, jakau máme nyní, welice nebezpečný býti musel opponent. Nediwili bychom se tedy, kdyby se s podiwuhodným smíšením osobních ohledů a auřední moci wšelikým spůsobem takowému nebezpečnému nepříteli zameziti hleděla cesta do sněmowny. Awšak wíme dobře, že český národ není již w konstitučním žiwotě takowé dítě, aby nepochopil, kam se míří, a aby neuměl učiniti rozdíl mezi některými sprostými a newzdělanými buřiči a mezi mužem, jako jest náš dr. Rieger, w každém ohledu zachowalý, neodwislý, ctihodný a zaslaužilý, a při tom tak odhodlaně swobody milowný, že owšem trn w oku musí být wšem těm, kteří by ještě posud rádi hráli rolli pastýřů, powažujíce národ za nesmyslné owce. Třeba by byl wydán na dra. Riegra zatykač, tím jeho čest u národu pranic neutrpí, neboť každý, kdo jeho čestný charakter zná, wí již napřed co si pomysliti. Ostatně se také dobře wí, kde Rieger mešká, tak žeby nikdy zatykače zapotřebí nebylo ( leč k žádaucímu zostuzení jeho osoby ), poněwadž Rieger neopomine jistě hned se před saud dostawiti a wšechno podezření se sebe očistiti. Owšem také si wzpomínáme na ten §. ústawy, kde jenom „ unbescholtene “ smějí býti za poslance na sněm woleni: a že by pak lehce pan dr. Rieger „ wegen Mangel an Beweisen “ mohl být od saudu propuštěn, tím ale již jakožto „ bescholtener “ wylaučen z kandidatury pro sněm. — Opatrný člowěk musí na wšechno napřed pomysliti, a tedy i my již napřed poukazujeme na wšechny možnosti, hrozící našemu ctihodnému a statečnému příteli. Jak již podotknuto, newěříme posud této powěsti: přece proto ale žádáme snažně wyšší auřady a jmenowitě ministerstwo sprawedlnosti, aby takowý krok, který nebude bez welikých následků, dobře powážili. Že jest dr. Rieger auhlawní nepřítel nynější wlády, to wí každý, a on sám to nikdy neukrýwal: ale mezi tím a „ Hochverrathem “ musí být w konstitučních zemích znamenitý rozdíl. Musíme si odwykati již každého, kdo zřejmě proti wládě wystupuje, a kroky její bez ohledu haní, za buřiče wyhlašowati, sice wěru tak daleko to přijde, že se slowo buřič stane jakýmsi čestným titulem.


13. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Z Vídně 10. srpna, Autor: Havlíček, Karel
Z Wídně 10. srpna. Karlowický patriarcha Rajačić, jeden z nejprwnějších náčelníků Wojwodiny, která nejdříwe započala boj we prospěch jednotného Rakauska, byl nejwyšším cís. wlastnoručním listem od prozatímní spráwy země odwolán a do Wídně obeslán, aby se účastnil w poradách jenž se dotékají poměrů církwe řecké nesjednocené. Howě tomuto nařízení odebral se již patriarcha na cestu ku dworu. Dotčený wlastnoruční list Jeho Mil. C. zní takto: Milý patriarcho Rajačići! Ježto se působnost wrchního welitele Mojí armády w Uhrách, a Mého komissaře w záležitostech civilních splnomocněného a jemu k ruce daného, wztahuje též k oněm částím země, jichžto prozatímní spráwa Mým wlastnoručním listem od 2. dubna t. r. až posawáde Wám swěřena byla, usnesl jsem se na tom, abych Waší zkušenosti a oddanosti nyní w jiném okresu působnosti upotřebil. — Pročež se odeberte bezprodleně k mému dworu, byste se účastnil w poradách a předmětech, ku kterýmž jsem Swůj zwláštní zřetel obrátil, a které se dotékají nejbližších poměrů řecké nesjednocené církwe. W Schönbrunně 23. čerwence 1849. František Josef, w. r. Kníže Schwarzenberg, w. r. F. M. L.


16. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Slováci, Titulek: [zpráva o nových slovenských novinách, které budou vycházet ve Vídni], Autor: Havlíček, Karel
We Wídni budau wycházeti slowenské wládní nowiny, pod redakcí p. doktora Radlinského, katolíka a p. Licharda, evangelíka, a sice prawopisem českým, který Slowáci nyní pro přiblížení se přijmau. Wycházeti budau prozatím dwakrát týdně. P. doktor Radlinský mešká nyní w Praze.


16. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: [Pokus o svržení ministerstva], Autor: Havlíček, Karel
H. B. 14. září. Wčera tedy we Wídni stálo opět po dlauhém čase wojsko s děly a zapálenými lunty na hlawních náměstích wedle národní gardy. Říšský sněm seděl od 9 hodin ráno až do ½ 11 w noci stále pohromadě, ministerstwo bylo odpoledne a w noci shromážděno w domě wojenského ministerstwa. Příčiny tohoto pubauření byly rozličné a tak rozmanité, že nelze wlastně prawau příčinu udati. A také skutečně žádná prawá příčina nebyla: za to ale aučel byl tak patrný, že každému zrowna do očí bíti musel. Nejednalo se totiž o nic jiného než o swržení ministerstwa, a celý wčerejší krawal, wíce wšak to, co se téhož samého dne we sněmu dálo, wšechno to bylo tak pěkně wystudowáno a tak prawidělně nalíčeno jako hodinky. Hned ráno z počátku sněmu žádali jistí pánowé, aby se zdejšímu měšťanstwu dwa miliony zl. stř. ze zemských důchodů půjčilo, owšem z wětší části jenom na wěčnau oplátku, neboť se to půjčiti má jen beze wší hypotheky. Pan Brestl s panem Goldmarkem odůwodnili tento náwrh nejwíce tím, kterak si zdejší měšťanstwo službau ustawičnau w národní gardě zásluhu o swobodu celého Rakauska získalo. Na náwrhu byli podepsáni wšichni političtí přátelé těchto obau pánů a stáli na tom, aby sněm hned w tu chwíli tyto dwa miliony powolil, a když p. Pinkas aspoň na 24 hodin rozwážení žádal, aby komisse finanční wěc do porady wzíti mohla, odpowěděl p. Goldmark: že jest hlad těžká wěc, a o 24 hodin déle hlad míti, že jest nesnesitelné! Dobře p. Rieger dobročinného z cizých kapes p. Goldmarka wyplalil, prawě: „ Diwím se, že p. Goldmark jakožto deputowaný Wídeňský o tomto hladu swých komittenlu buď dříwe newědel, aneb že tak nelidský byl a celých osm neděl ( co sněm trwá ) se o tom ani nezmínil a swé komittenty o hladu nechal až do dnešního dne, neboť pochybuji, žeby teprwa dnes wšichni najednau byli ohladowěli! “ Zatím ale skutečně toho dne t. j. 13. zapotřebí měli národní gardu, aspoň jistau část její, na swau stranu dostati, a na tomto přátelstwí národní gardy jim tak mnoho záleželo, že se jak říkáme přes kapsu uhodili, ne sice přes swau kapsu, ale přes kapsy ostatních rakauských občanů, kteří snad zrowna tak, ba ještě wíce w nynějších nepokojných časech ujmu trpí jako Wíděnané. Tito dobročinní pánowé! když bylo pro newyhnulelná wydání celého státu zapotřebí 20 mil. wypůjčiti, tu se tak hrdinsky proti tomu slawěli, a dnes jim bylo wydat dwa miliony pauhá hračka, kterau si ani rozmysliti nechtěli. Prawí se, a sice od mužů wíry hodných, že Maďaři nejlépe o tom wědí, proč zde we Wídni tyto bauře a pokusy o swržení ministerstwa nastaly; někteří také by si přáli míti ty peníze, které na wywedení toho pobauření Maďaři wynaložili: na každý způsob jisto jest, že začalo zrowna s příštím maďarské deputace, a w nejwětším kwětu stálo, když Maďaři s nepořízenau Wídeň opustili. Nahlížíme také, jak dobře by zdejším Frankfurtistům a Maďarům nyní whod bylo, ministerstwo Horwatům a Srbům přízniwé a ke Frankfurtu chladné swrhnauti, když práwě nyní i we Frankfurtu i w Pešti rozhodná doba nastala. Proto se také o to wšemožně zasadili: žádali od ministerstwa naschwál nemožné wěci, ku př. aby přejal stát garantii za 6 mil. zl. stř., a to we spekulacích privátního občana, pak zas aby zřídil Sicherheitsauschuss atd. Ke skutečnému sražení mezi národní gardau, wojskem a půwodci nepokoje nepřišlo; naopak páni půwodcowé widauee, že se jim dnes nedaří a že národní garda se k nim nepřidá ( jak se domýšleli ), brzy sami obrátili a stawěli se tak, jakoby nic nebyli obmýšleli. Ostatně ale nemyslím, že to bylo naposled; ještě několikrát pokusí se tato strana o to, mocí podlé swého smyslu přewrátiti chod záležitostí rakauských. Ale bohdá! nadarmo. We sezení říšského sněmu dnes powoleny jsau ony dwa miliony k podpoře řemeslnictwa Wídeňského, owšem tak, aby se prwní rok žádné auroky neplatily; jest nyní již ¾ na 5, a ještě sezení trwá, wolí se přednostowé. Náš Strobach jest opět 230 hlasy ( mezi 321 hlasujícími ) za přednostu wywolen; strana Frankfurtská dnes spojila wšechny hlasy na Šuselku, ale neswedla i se wšemi přátely swými wíc než 85 hlasů! Smolka, Polák, wywolen jest za 1. místopresidenta 221 hlasy. [ tři hvězdičky ] Dle telegrafické zpráwy z Wídně bylo dne 15. we Wídni pořád auplné ticho.


28. srpen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [o důležitosti českého pravopisu], Autor: Havlíček, Karel
* – * Při této příležitosti žádáme wšechny pány krajany, kteří již nákladu nešetříce, nowé české nápisy buď na štítech, aneb kdekoli jinde weřejně wywěšují, aby si wždy napřed od někoho w českém prawopisu a w mluwnici cwičeného nápis buď napsati neb oprawiti dali. Každý jistě rád we wěci té z horliwosti radau swau přispěje, a takowým spůsobem zbawíme se mnohých prachybných nápisů weřejných, jewících wíce dobrau wůli než známost českého jazyka a prawopisu. Bohužel! i w Praze spatřujeme množstwí „ zhotowitelů “,,, zhotowytelů “, kdežto bychom jenom hotowitele widěti měli, a nejraději mistry krejčowské neb oděwnické widěli. A wenku na hřbitowech a na rozích a na rozcestích píší lidé nápisy úplně bez starosti, jako by český prawopis ještě ani wynalezen nebyl! – Prawopis je w Čechách wůbec wěc skwostná a předůležitá, a stane se brzy ještě skwostnější a důležitější; již nyní počínají se celé obce k au neb ou weřejne přihlašowati, jako to jedna nedáwno we Kwětech učinila. Poznenáhla dle tohoto příkladu každé město a městečko buď au neb ou w štítu ponese, jako před časy kalich a katolictwí, a powstane nowá od slepého mládence prorokowaná 40tiletá wojna o písmenky, při které k rozumu nedojdeme. O šlakowitý prawopis! Na Morawě říkají, že jest každý Čech buď zloděj, nebo muzikant; já ale prawím, že jest každý Čech buď Němec, neb wynálezce nowého prawopisu, a od té doby, co prý jeden za nowý prawopis čerwenau karkulku i s pentličkau dostal, nebude teprwa s těmi prawopisnými badateli žádného pokoje. H. B.


14. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Promemoria p. Palackého k ministerstvu, Autor: Havlíček, Karel
Promemoria p. Palackého k ministerstwu. Nebažím po jiné cti, leč po té, abych byl mužem poctiwým. Poctiwost žádá předewším otewřenost a netajiwost, auplnau srownalost w řečích i skutcích; musíme mít napřed pewné přeswědčení a pak podlé něho jednat. Mám-li být ministrem, musím přede wším míti zření k tomu, je-li mé nezwratné přeswědčení, mé politické wyznání přiměřeno auřadu, we který se mám uwázat. Já jsem rozhodně liberální, t. j. naléhám na to, aby u weškerém žiwotě národním byla swoboda nejwyšším zákonem, prawidlem; chci wšak swobodu tuto w té míře, aby silnau wládu nejen newylučowala, nýbrž spíše pewně založiti a utužiti pomáhala. Stará zásada poručníkowání nesnáší se s přirozeným wywinowáním národního žiwota tak, jako podržení dědičných privilegií a nadpráwí jedné třídy národu nad druhau. Tlačím na zrušení wšech zbytků feudalismu; mají-li být prawá práwa ubezpečena a chráněna, nesmějí se uwádět nadpráwími w pochybenstwí; nebo tato jsau wymínky od práwa, tedy patrná bezpráwí. Čeho žádám jednotliwcům a třídám národu, toho přeji také národnostem a zwláštním jimi utwořeným saujemům zemí. Rád bych jim připustil w zásadě tolik samospráwy, kolik. e koliw snášeti může s bezpečným trwáním mohútné dědičné monarchie, s wládau doma i za hranicí uctiwost wymáhající. Mám za to, že musíme wedlé jednaké říšské austawy připustit a wolně nechat se rozwíjet wíce od sebe se znatně lišících austaw provinciálních; tak se že tím obecná austawa wšech zemí císařské říše státi musí zwláštní a osobní, dílem sui generis, které nemá příkladu w dějinách. Úloha jest owšem nejwýš nesnadná a důležitá, myslím ale, že ne k prowedení nemožná. Mám-li být w ministerium s prospěchem, musím se swé strany přinésti dwě wlastnosti jakožto wýminky, schopnost a dobrau wůli; druhých dwau musím chtíti od jiných, důwěru a moc nebo možnost k prowedení toho, co bych uznal za dobré. O swé schopnosti nebo neschopnosti pomlčím. ( Následují některé wěci p. P. osobně se týkající. ) Co se tkne mé dobré wůle, o tom mohu dáti nejnezáwadnější jistoty. Interessy našeho přirozeného císařského domu a českého národu se od 15. března t. r. již nerozcházejí, nýbrž jsau nejaužeji spojeny, ba téměř identické. Swobodné Čechy nejsau možné bez mocného a silného Rakauska, a naopak; a chceme-li aučel, musíme také chtíti prostředky k němu, nehádajíce se o ně malicherně w podrobnu. Mě nebude zde žádná osobní obět zatěžká, pokud se jen nějak snáší s poctiwostí we swrchu naznačeném smyslu. Hůře je s důwěrau, kterau bych jako ministr míti musel. Wěc tato se stala událostmi a rozpoložením nejnowějšího času w skutku tak powážliwau, že wěru myslím, že záleží wládě samé na tom, abych nebyl powolán do ministerium aspoň w tomto okamžení. Powolání mé by bylo nyní, daleko nad wlastní jeho wýznam, doma i za hranicí bráno za oswědčení wlády pro slawismus. To se mi zdá při posawádním owšem nejasném poměru monarchie k otázkám nyní we Frankfurtu přetřásaným zcela newhodné, ač jestli se zároweň neodhodláte rozhodnauti tyto otázky určitým a wšechnu nejistost na wždy zapuzujícím oswědčením a ustanowiti se na chowání tomuto oswědčení přiměřeném. Nedá-li se toto poslední dowést pro nynějšek, pak musím za tauto příčinau, a jediné za tauto příčinau položiti určitau žádost, aby se zase upustilo od mého powolání do ministerstwa. We Wídni dne 10. kwětna. F. P. — — — — — —


26. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Slovan a Čech, Autor: Havlíček, Karel
Slowan a Čech. ( Pokračowání. ) Kromě těch uwedených dušewních wýhod můžeme i my Čechowé mnohé jiné materialní užitky ze Slowanstwa míti. Jak snadno jest nám pro blízkost a podobu jazyku wyučiti se welmi rychle kterýkoli jiný slowanský jazyk. Poněwadž ale wšichni ostatní národowé slowanští mnohem méně wzděláni jsou než my, a zároweň wlast naše lidmi již dost naplněna jest: máme wždy nejlepší příležitost, co wzdělanci wšelikých spůsobů řemeslníci, umělci atd. w jinoslowanských zemích dobré obžiwy najíti, řádné jmění nashromážditi a pak doma owoce swé pilnosti w pokoji ztráwiti. Štěstí a dobrý byt každé země musí ale růsti, když občané, jakýmkoli spůsobem, z jiných zemí přičinliwostí swou hojné jmění do země swé táhnou. I této okolnosti sme ještě jak náleží nepoužili a jenom w našem císařstwí co úředníci přicházejí Čechowé hojně do jinoslowanských zemí, za hranice ale rakouského mocnářstwí málo kdo se odwažuje. Tu také na jednu okolnost pozornost swou obrátiti musíme, že my, jakožto národ nizkomyslny, pokažený a zmalátnělý, nemajíce dost národní hrdosti, brzy mezi jinými Slowany, zapomínajíce řeč swou, národnost a řeč jinoslowaskou přijímáme. Obyčejně se to dělo ze sprostoty a bez pomyšlení, že by to nedobře bylo: co wšak nastala myšlénka wzájemnosti Slowanské, málem by se takowé podlé počínání ještě cností bylo nazwalo. Poněwadž se s podiwnou přewráceností a nepraktičností, ne Čechy, Morawa, Slézsko, Slowensko, nýbrž celé Slowanstwo za wlast naší powažowalo, myslilo se také, že Čech ku př. w Rusích a Polsku, tak dobře doma jest, jako w Praze; a že opustiti řeč a národnost swou a přijmouti jinou slowanskou, jest tak jako přestěhowati se z Chrudímska do Čáslawska! Přijmouti ku př. profesuru w Rusích nezdálo by se žádnému z takowých Wšeslowanů našich počínáním newlasteneckým, Pro uwarowání wšelikých špatných wýkladů, wyslowují zde swé přeswědčení, že na wždy wlast swou sice nikdo opouštěti nemá; že wšak wždy dowoleno a s wlasteneckým smýšlením spojitelno jest, na jistý čas w cizině prospěchu swého w jakémkoliw powolání wyhledáwati. a pracujíce pro jiné slowanské národy mínili tím i o wlast swou Českou již důstatečné zásluhy míti. Proti takowému záhubnému smýšlení zde určitě wystoupiti, držíme za swatou powinnost, a wyslowujeme zjewně, že Čech přestoupiwši k národnosti jinoslowanské, zrowna tak se proti wlasti swé prohřešuje, jako by se byl přetwořil we Francouze, Němce atd., a zrowna tak odrodilcem se stáwá. Neboť opakuji ještě jednou s důrazem, že wlast naše není Slowanstwo, nýbrž jen Čechy, Morawa, Slowensko, Slézsko. Kdyby celé Slowanstwo wlastí naší bylo, kdyby wšichni Slowané jedním národem byli, již bychom byli měli dáwno přijmouti jazyk ruský, jako přewladající, co spisowní řeč, co jistě posud žádnému moudrému z nás nenapadlo. W tom musí být prwní zásada naší národnosti, že se jazyka 68 swého nikdy odříci a jej nikdy a za žádný sebe příbuznější dobrowolně wyměniti nechceme. Kdo jinák smýšlí, není s námi, nýbrž proti nám. ‒ Jiný, ačkoli jen zdánliwý užitek, myšlénky Slowanstwa, byl ten, že se nepřátelé a hubitelé naší české národnosti odstrašiti měli tak welikým 80milionowým jménem, jako jest Slowan: tak aby proti každému hodlajícímu potlačiti newelmi hojný národ Český wšichni ostatní Slowané co nepřátelé stáli. Takowá politika je ale w každém ohledu dětinská a směšná. Nechceme se ani obšírně toho dotýkati, že bez toho každý rozumný a w záležitostech těchto honěný člowěk dobře wí, že wšichni Slowané dohromady, jako jedna síla wzati, skoro nic neplatí, proto že wždy jedna polowice proti druhé jako oheň proti wodě jest, a tudy jedna druhou w šachu drží a k činnosti nepřipouští, a že tedy wýhrůžka s celým Slowanstwem jenom planá jest a zkušenému ještě směšná býti musí. Ale abychom zkrátka a určitě wěc odbýti mohli, kdož pak jsou tito nepřátelé naší národnosti, před kterými tak přehrozný strach míti musíme, že je touto 80milionowou banknotou Slowanstwa odstrašiti chceme? Pan Šuselka, Laube atd.? Ti jsou sami rádi na swětě a nedowedou zahladiti národ český! A kdyby i wšichni Němci dohromady o naší záhubu stáli, ačkoli tomu tak není, wždyť nejsme sami Češi proti nim! Jsme čásť mohútného mocnářstwí, a stát náš co do mocnosti wyrowná se jistě celému Německu. A wláda naše národnost naší nikterak nepotlačuje, ba naopak ji zwelebí, a w čas potřeby i zastáwati bude! Jediný a oprawdowý nepřítel naší národnosti ‒ jsme my sami. Jenom my sami plichtíme se wšude weřejně k národnosti německé, aniž nás k tomu kdo nabízí neb nutí, kromě naší přewrácenosti a modařské zastaralé národní zkaženosti. Ačkoli se již, chwála Bohu! mnoho za nejnowějších časů k lepší stránce učinilo, přece ještě posawád wětšina w zastaralém bludu a šlendrianu německém potopena jest. Kolik set ( na tisíce se jistě počítati nemohou ) Čechů umí posawad jazyk swůj prawopisně psáti? Německý prawopis neuměti je u nás pro každého, kdo wzdělaným slouti che, welíká hanba! A český? ‒ Mnozi wenkowští páni Francowé za zwláštní čest si kladou, že ani česky čísti neumějí! Zde nemůžeme opominouti obrátiti pozornost na to, čeho si, jak se nám zdá, ještě weřejně nikdo newšimnul: že se totíž wenkowští wrchnostenští úředníci patrně wyhýbají zákonu zemskému, který od každého w Čechách úřadujícího wýslowně žádá úplnou známost jazyka našeho ( tedy i gramatikn a prawopis ). Český wšak jazyk neučí se níkde leč na wyšších ústawech ( jako na wysokých školách ) a poněwadž wrchnostenští písaři tak wysoko we školách neprorážejí, nýbrž obyčejně jen několika klasy gymnasialními atd. swé weškeré wzdělání ukončí: ucházejí tím spůsobem tak jaksi té české gramatice. Kýž by se tak mohl nějaký dobrý spůsob wymyslit, kterak by nějak lacině lepšího wzdělání dojíti mohli! Kdo nám zakazuje učit se česky číst a psát? ‒ Ba někteří z nás ( a sice je hodně mnoho těch některých ), kterým to wýslowně nařízeno jest od wlády, wšelijakým způsobem we swé necwičenosti zůstati se starají. A jsou i tací lidé ( sic: lidé ) kteří pokládají snažení o zwelebení jazyka našeho a národnosti za nedowolenou wěc, za jakési rebelantstwí!! My tedy sami jsme nejwětší nepřátele národnosti swé a proto zapotřebí není w Rusích a w Polsku pomoci hledati, nýbrž jenom zastaralou přewrácenost ze sebe wypuditi. O tom, že na probuzení národního smýšlení s počátku myšlénka Slowanstwa welikého a dobrého wplywu měla, již dříwe sme zmínku učinili: zde jenom přidáme zwláštní ještě spasitelný účinek její we wlasti naší. Náš českoslowanský národ neměl štěstí spojenu býti wždy pod stejnou wládou. Tím nejwíce utwořily se u nás rozdílnosti provincialní, a newyhnutelná provinciální zášť, a řewniwost na škodu celku. Hlawní wada při nás jest také to, že společného jména národního jako Francouzi, Angličane, Němci, Poláci, Wlaši atd. nemáme. Naše „ Čech “ značí wýhradně obywatele králowstwí tohoto, a Morawan, Slowák již sebe nenazwe Čechem, aniž swůj jazyk českým, nýbrž morawským, slowenským. Nedůstatek tento rušící swornost a jednotu celku již dáwno těžce se cítil, a proto nastalo jméno Čechoslowan, které se wšak pro lpící na něm zápach učenosti k takowé potřebě nehodí. Což by nikterak možná nebylo provincialní smýšlení blahu celé wlasti obětowati a jména Čech ( a pro spisowní jazyk: český ), které již mnoho w historii na sobě nese, a i w cizině za společné nám wšem Čechoslowanům přijato jest, wšude kde o celém našim národu řeč jest, užíwati? Poláci w tom ohledu takto se wyhnuli zmatku: Obywatelé králowstwí Polského nazýwají se koroniaři, a Poláci jsou wšichni dohromady. I my bychom provincii Českou nazýwati mohli wýhradně „ králowstwím “, a Čechy by pak wšechno dohromady sloulo: pak by se, kde by rozdíl provincialní wytknouti zapotřebí bylo, obywatelé králowstwí jmenowati mohli, ku př. korunáři, a ostatní jako posawad Morawané, Slezané, Slowáci. Wšichni ale jsou Čechowé, Čechowé w králowstwí, Čechowé na Morawě, Čechowé na Slowensku. A nebo se snad Provensalé, Vendejci, Burgunďané nechtějí jmenowati Francouzi: a Sasowé, Prušáci nenazýwají sebe Němci? ‒ S myšlénkou Slowanstwa wznikla touha po spojení wšech Slowanů w jeden národ, s jediným písemním jazykem: touha tato uskutečniti se nemůže. Kýžby aspoň mezi námi Čechoslowany, co hlawními pěstiteli této krásné, weliké, a wšak nepraktické myšlénky, za odměnu prawá swornost we wšem, a úplné spojení w jeden národ, s jediným písemním jazykem nastaly a wždy trwaly. ( Pokračowání. )


9. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [polemika], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Litujeme welice, že důležité zpráwy, které dnešní naše číslo obsahuje, zadržány jsau na cestě, tak že teprwa w neděli w noci do Prahy přišly. Podobná nehoda wšak potkala wšechny Pražské a také Wídeňské časopisy. Nicméně se dowí ještě dost brzy národ český nepotěšitelné události ze sněmowny Kroměřížské. Wěci stojí nyní tak, že buďto sněm aneb ministerstwo padnauti musí. Prawím aumyslně napřed sněm, poněwadž skutečně nemáme tolik naděje, že toto nynější ministerstwo ustaupí wůli národu. Co se wčera ( w pondělí ) we sněmu stalo, o tom si ani netraufáme nějakau domněnku pronésti: ale že Prawice, mírný, powážliwý slowanský klubb, proti ministerstwu co nejodhodlaněji wystaupí, to již jest důkazem, že ministerstwo nepřátelsky wystupuje proti swobodě, proti práwu! Ať nikdo nemyslí, že záleží Prawici sněmu snad na nějaké marnosti w slowu, aby k wůli onomu §. 1. základních práw ( wšechna moc pochází od lidu ) celau říši do propasti zmatků uwésti zamýšlela; nikoli nezáleží na slowech §. tohoto, ale záleží na wěcnaté swobodě, neboť ministerstwo spůsobem swým, kterak proti tomu §. wystaupilo a náwrhy swými strany změn základních práw ukázalo zjewně, že nepřeje swobodě, že nechce řídit zem dle wůle národu, ale že chce opět bürokraticky wládnaut nad námi. Když ministerstwo proti tomuto 1. §. wystrkuje pláštík majestátnosti, nemůže jednání takowé žádný wzdělaný muž powažowati jinak, než za farizejstwí. „ Jest prý w tom zahaleno republikánstwí! “ prawí p. Stadion. Aj, komu napadlo w Rakausích zakládati republiky? Když ale nejrozumnější mužowé w Rakausku upřímně chtějí konstituční monarchickau wládu, nemohau při tom wěřit na staré báchorky politické, nemohau myslit, že skutečně pochází wšechna moc od krále a že celý národ wšechnu swau moc od krále přijímá. Když pochází wšechna moc od krále, proč králowé hromem neporážejí nepřátely, proč pak berau na to od národu rekruty, od národu daň na prach a na olowo? My zachowáwajíce wždycky wšelikau slušnau úctu a oddanost k JMC., jakožto hlawě naší země, nemůžeme přece w JMC. nikterak wyšší twor, než lidský widěti, což by nám ani křesťanstwí naše nedowolowalo. A je-li skutečně JMC. člowěk, kterak může sám wíce moci míti, než 35 milionů lidí? Wíme dobře a budeme si wždy pamatowat, že moc králů záleží w národu, a že král bez národu není možný; wíme dobře a budeme si wždy pamatowat, že ti, kteří moc králů proti národu nadsazují a krále jako nějaké zemské bohy wystawují, jenom z farizejstwí to činí, aby totiž oni co kněží těchto bohů na spůsob kněží pohanských obětě těmto bohům přinešené sami snědli. Doufáme, že podobenstwí našemu každý porozumí, neboť jest známá wěc, že se šlechta od jakžiwa o to pokaušela, aby ona dle swé wůle w zemi wládla pod pláštěm majestátnosti. My jsme nikdy neschwalowali přepiatost těch, kteří říkali, že jenom tolik moci pro budaucnost císaři zůstane, kolik sněm konstitujíci za dobré uzná, ponechati koruně; my jsme wždy již na počátku powažowali budaucí konstituci naši jakožto dobrowolnau úmluwu mezi národem a císařem dříwe neobmezeným, a wšak co úmluwu mezi dwěma přátelskými, sobě wzájemně wšechno dobré přejícími stranami. My jsme wždy na paměti zachowali, že konstitujíci říšský sněm pracuje konstituci pro dědičnou monarchii, ale očekáwali jsme, že koruna od sněmu wšechny ty wýmínky příjme, které se s nynějším wzděláním swěta srownáwají, jmenowitě že celá zákonodární moc zůstane národu a císaři jen suspensivní veto, t. j. odročení až k budaucímu sněmu. Že wšak ministerstwo nynější Schwarzenberg-Stadionské zcela jiné a poněkud středowěké náhledy o wěcech těchto má, a že takowé ministerstwo nyní říši rakauskau sprawuje, kdo jest toho půwodcem? – Žádný jiný, než ona zlopowěstná, nerozumná strana, která proti předešlému jistě dobře smýšlejícímu ministerstwu tak dlauho brojila, až konečně hanebným powstáním we Wídni swrženo jest. Také u nás w Čechách některé časopisy čes.přizwukowaly bláhowcům oněm, kteří newědomky pracowali reakci do rukau; nechceme jména jejich jmenowati. My jsme se sice wždy wšemožně takowým politickým nedochůdčatům stawěli na odpor, ale takowý jest běh wěcí, že konečně pro malý haufec pošetilců wšichni ostatní trpěti musí. Nyní ale neprospíwá nic marnými předhůzkami sebe těšiti, musíme si události tyto pro budaucnost za wýstrahu wzíti, a pro nynějšek se o to starati, jak by se naprawiti wěc dala. My se skutečně obáwáme, aby nynější ministerstwo proti swobodě naší a proti sněmu mocí nepowstalo, a nedá se upříti, že wojska k tomu má hojnost a kanónů důstatek. Awšak udržeti we slepém poslušenstwí 35 milionů nespokojených národů, není žádná maličkost, a přeswědčeni jsme, že k tomu přece ještě 500.000 wojska na dlauhý čas nepostačí. A onen starý prostředek, že se wždy několik národů proti některému použije za nástroj potlačení, tento prostředek opotřebowal se také již do sytosti. Nechme tedy ministerstwo wystupowati proti práwu, proti daným slibům, proti slušnosti, a nedejme my se nyní žádným spůsobem popuditi k protizákonnímu jednání, nýbrž hájme jen pewně a neústupně ta práwa, která již máme. Uwidíme, jak dlauho tato hra potrwá. Strana ta, která we Wídni proti práwu užila moci, padla hanebně: a zrowna tak padne dříwe nebo později každý, kdo mocí jedná proti práwu.


9. leden 1850, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [nespokojenost Jihoslovanů s politikou rakouské vlády], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Jako zlowěstné námořní ptactwo před nastáwající bauří, tak poznenáhla počínají se roznášeti po nowinách hlasowé o powstání a nepokojích mezi Jihoslowany. Zahraniční nowiny francauské, anglické a německé měli nedáwno docela určité zpráwy o wšeobecném powstání w tureckém Srbsku a na hranici rakauské, zkrátka o wšeobecném powstání srbského národu. Ačkoli tyto zpráwy jsau zcela neprawdiwé, přece wíme ze zkušenosti zwláště posledních let, že takowé zpráwy býwají předchůdcowé oprawdiwých takowých událostí. Před čerwnowými nepokoji w Praze 1848 čtli jsme již o několik dní před nimi zpráwy we Wídenských a jiných časopisech, že w Praze wypukly bauře, z čeho se dá sauditi, že jistí pánowé buď prorockým duchem nadšeni jsau, aneb že skutečně již dobře o tom wěděli na čem jim tak mnoho záleželo. Jiní časopisy popisují též nespokojenost myslí mezi rakauskými Jihoslowany, a ačkoli nic neprawí o wzniklých bauřích, přece dáwají jaksi na srozuměnau, že by se mohly takowé bauře co nejdříwe očekáwati. Wyznáwáme, že nás tyto zpráwy naplňují newyslowitelným zármutkem. Nedá se upřít, ba welmi snadno jest pochopitelno, že mezi rakauskými Jihoslowany wůbec, zwláště ale mezi Srby a nejwíce na wojenské hranici panuje weliká nespokojenost, a při tom se ještě i to uznati musí, že tato nespokojenost je sprawedliwá. Nepotřebujeme zde ani opakowati wšechno to, jak se s Jihoslowany nakládalo před revolucí maďarskau, w čas této revoluce a po ní, neboť skoro každé naše číslo obsahuje nějaké protiwenstwí od Jihoslowanů utrpené. My zde ani nechceme mluwiti o tom, že si Jihoslowané po ukončené wojně zcela na jiné ústawy a zřízení zemí swých a zcela na jiné swobody naději dělali, a že nyní trpce zklamáni jsau we swých nadějích: o této wěci, ačkoli jest weliký zárodek nespokojenosti, přece bychom nyní ani nemluwili, powažujíce to za obět od ministerstwa učiněnau celku říše a jednotwárnosti její. Awšak jsau jiné zcela nepotřebné dle našeho mínění, a také ani wládě nic neprospíwající wěci, které nesmírnau hořkostí naplniti musí srdce každého Jihoslowana. Nač ku př. ustanowen jest p. Mayerhofer, muž od Srbů welice nenáwiděný za spráwce zemského we Wojwodowině? Což nebylo již dokonce jiného? Aneb se to učinilo zrowna na wzdory Srbům, aby dle powěstné zásady se jim dokázalo, že se práwě na smýšlení jejich žádná wáha neklade? ‒ Jaký jest užitek z toho, že se hranice Wojwodowiny srbské práwě tak naznačily, aby se z ní Srbowé dle možnosti wylaučili, a hodně jiných národů přibralo? ‒ Proč nawzdor wšem žádostem není hranice wojenská k Wojwodowině a k Chorwátsku připojena, středowěký to ústaw, jenž bez toho již za naších časů není ani potřebný? Proč se wůbec tak neupřímně s Jihoslowany zachází, neboť by jistě newyhnutelnau nepříjemnost, kdyby se jim jen určitě a poctiwě oznámila, ještě raději a pokojněji alespoň bez menšího rozhořčení nesli, než to poznenáhlé, neupřímné zapřahowání do německého centralismu. Jihoslowané dobře wědí, že je poznenáhla čeká osud wšech tak nazwaných „ německých provincí “, přece wšak netraufá si ještě wláda říci jim zcela swůj aumysl, nýbrž wšelijak odkládá, a neurčitými sliby naděje jejich udržuje. Takowým jednáním odwrátila nynější wláda celau důwěru lidu jihoslowanského od sebe, který má nyní po tak nesmírných obětích pro Rakausko snad ještě horšího a sobě protiwnějšího stawu se dočkati. Oddanost lidu tohoto byla zajisté weliká ‒ tím wětší ale musí být nyní také nenáwist, a newíme jaké dobré owoce pro budaucnost wydati může! Z druhé strany by ale byla weliká chyba, kdyby se některé prudčí hlawy mezi Jihoslowany tímto jednáním wlády dali zawést k nějakým násilným krokům, které by w těchto okolnostech jenom k záhubě býti mohli jak jim samým tak i společnému prospěchu wšech Slowanů rakauských. Každý powážliwý uznati musí, že nyní pro Slowany jedině tichý dušewní pokrok prawá cesta jest k někdejšímu blahu, my musíme probuditi dřímající sily našeho národu ‒ pak si naše sprawedliwé žádosti samy sebau cestu proklestí, neboť nelze bude odepříti nám našeho práwa, když jen budau wšechny naše přirozené sily uwědoměny a powědomy swých potřeb a swé důstojnosti. Zwláště také musí být jedno z hlawních prawidel našich, aby žádný slowanský kmen w Rakausích nenastupowal dráhu, na kterau wšechny ostatní následowati nemohau: neboť jen we spojení, jen w solidárnosti můžeme něco platného docíliti. Sám o samotě podlehne každý kmen, a nejen že sám sebe zničí, ještě také tím ostatní oslabnau a odstrčeni budau zas na delší čas od dosažení swé rownopráwnosti a národní důstojnosti.


18. červen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: [Maďarské německé divadlo]., Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Si hic et ille, cur tu non Augustine? To jest: Maďarské, Německé diwadlo se hrá, proč by se České hráti nesmělo w Uhřích, kde asi 3 miliony Čechoslowanů bydlí? My aspoň w Praze i wlasky zpíwati slyšíme na diwadle! Dne 7. Kwětna drželi tam učitelowé ze Zwolenské stolice schůzku, již po čtwrté. Četl se zápis od schůzky předešlé, jako weškeré wěci, w řeči české. Nejwíce se obyčejně jedná w těchto schůzkách, jak by dítky nejsnadnějším a nejpřiměřenějším spůsobem w potřebných známostech s užitkem wyučowány býti mohly, a tu hned ten, hned druhý spůsob swého wyučowání ukazuje w řeči jakékoliw, druzí pak jej posuzují. Založili knihownu, která nejwíce z českých wychowáwatelských spisů záležeti má, a na kterau každý aud každoročně 1 zl. stř. platiti se uwázal. Ku konci porady určují si učitelowé sami wětšinau hlasů čas a místo budaucí schůzky. Porady tyto zajisté nezůtanau bez užitku, jestli jen pp. učitelowé i dále stejně horliwi a sworni budau.