26. červen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Labyrint Slávy od J. Erazima Wocela, Autor: Havlíček, Karel
Labyrint Sláwy od J. Erazima Woela. Básník nás jako wěrný syn swého wěku přidržuje se w tomto díle poesie tendenční, didaktické, která za dnů našich nejwíce pěstowána býwá. To owšem platí jen o směru celého díla, o jeho resultátě, který jest 203 didaktický; ostatně má w běhu swém poetické partie wšelikého druhu a zwláště mnohé epické episody zdařily se p. Wocelowi nad míru, ačkoli wlastně duch elegicky w celém díle přewládá. Národnost, wíra, láska, boj hmoty a ducha, wlastenectwí jsau idey prowázející básníka našeho a jeho hrdinu Jana skrze celé pásmo tohoto Labyrintu. K této tendenci tedy obrátiti musíme přede wším zřetel swůj. Záwěrka celého díla a jako resultát pro Čechy zní: „ A wšak bitwy krwawé a seče neotewrau blaženosti chrám: Wězte, že jen swětla bleskné meče wydobudau wěcnau sláwu wám! “ Nemníme owšem, že by to bylo oprawdiwé mínění p. W., ba powažujeme tuto sadu wíce jenom co wýplynek z jednostrannosti, která musí být wěčnau sestrau každé prawé poesie. Poesie jak wědomo musí padati z extremu w extrem, musí, kdykoli se proti něčemu opře, wždy extentricky bauřiti o něco dále, než zapotřebí jest k paralisowání odporu. Přeswědčeni jsme, že básník náš sám nejlépe cití nedůslednosti a protimyslnosti, které by z pauhého a jednostranného bažení po oswětě powstati muselo. Kterak by pauhé swětlo mohlo býti naším blahem ku př. bez statečnosti, bez moci národní, bez chrabrosti atd? Wždyť by každý surowec násilím zrušiti mohl celé štěstí naše a celau sláwu z oswěty wyplýwající, kdyby se nám statečnosti a jarosti nedostáwalo k odporu proti hrubé síle. W sauměrnosti a w harmonii musí být jednotliwé lidské wlastnosti, a přeswědcen jsem, že prawý wzdělanec a nejučenější mudrc časem swým w nejwzteklejších bitwách účastenstwí míti může beze studu, nezadáwaje tím pranic wzdělanosti swé. Hra o žiwot zůstane wždy pro člowěka wěcí wznešenau, a w tomto pádu platí žiwot wšech lidí stejně, w tom jsme si rowni wzdělanci i newzdělanci, wznešení a nuzní; cit žiwota máme wšichni jeden, a jeden žiwot platí jako druhý pro ty, kteří je tratiti mají. A wšak z rozwrhu celého díla nahlížíme, že sada: „ jen swětla bleskné meče wydobudau wěčnau sláwu wám! “ může býti jenom osobní přeswědčení Janowo, proto, že se mu hledajícímu na wšelikých cestách sláwu swého národu, na žádné jiné dařiti nechtělo. Charakter Janůw jest elegický ( ne epický, a také jen z části tragický ), pasivní, rozerwaný, básník do něho wložil spor nejsilnějších idey wlastenectwí, lásky synowské, wíry, ctižádosti atd. Nepatřím nikoli do počtu těch, kteří básníkům kantorsky směšně předpisowati chtějí, co mají zpíwat, nýbrž sleduj, wždy jen swobodné cesty jeho, jak dalece a jak důsledně zámysly swé prowedl. Hned na počátku Jan, mladý hrdinský a nadšený taborita, ze zaufalstwí nad záhubnau bitwau Lipanskau, chtěje samowraždu na sobě zpáchati upadá do rukoau zlého ducha, Duchamora, který uměje kořistiti z wášní Janowých Pomstím tebe nad nepřítelem Tebe a twůj národ oslawím swede jej tak, že se s ním spolčí, s tau toliko wýmínkau, pakli strana jeho zwítězí. Zde tedy přewládá w Janowi duch občanský; obětuje sebe i swau duši za sláwu swého národu. A wěru jemu a jeho straně wítězstwí se dostalo. Tu wšak Duchamor odhalí Janowi, že jest syn rodiny katolické od kališníků zahubené, že tedy zadal duši swau za wražedníky swé rodiny. W Janowi nastane spor citů rodinných s city občanskými, wěc, pro kterau hořel, které sebe a spásu swau byl obětowal, zhnusí se mu, w saudruzích widí wrahy swého otce, opustí proti přísaze kališníckau stranu znám já znám, Waší sláwu, znám a — proklínám. Udusiw tak zlý duch w Janowi smysl občanský, zmítá ním wšelikde bez aučelu, při čemž hrdina náš pauhau jest w jeho ruce hračkau, nic jiného nepředstawující než rozerwanost, nespokojenost, surowé libůstkářstwí zaufalstwí nad sebau samým, až mu konečně napadne, Duchamora po swé matce se ptáti, a ke hrobu jejímu putowati. Tam najde něžnau, anjelskau Ludmilu wychowanku swé matky, jejížto láska a obětowawost naznačena jest od básníka k wyswobození Janowu. Pozorujíc Ludmila bídný staw Janůw, chce jej „ wywésti z tenat zkázy “ a prosí: Dal jsi lásku — dejž mi sílu, Pane! “ Neznána od Jana slauží mu pak co panoše, těšíc a powzbujíc zarmauceného pána swého, do kterého chce wštípiti „ lásku k wíře, cnosti, k národu “, jsauc při tom owšem nenáwiděna od Duchamora. Jakožto následkem této její lásky počne Jan opět wznášeti ducha, a sbírati síly, žádá od Duchamora: “ WedIe dáwného již umluwení, Moc mně poddaná nechť k zwelebení, Mého národa teď přispíwá “ – „ Zdwihnaut chci co Atlas welikán Nad pozemskau mohútností Národ Čechů z rmutné ocíiáblosti Na wýsluní štěstí pewný stán atd. “ Duchamor ukáže mu wěk, jaký byl před 500 lety, napřed w Čechách, ale ukazuje mu jen samé bídy Čechů pronásledowání od cizinců a jinowěrců, ale žádnau sláwu. Jan se odwrátí ode wšeho toho. W druhém oddělení prowádí jej Duchamor po celém Slowanstwě, ale opět mu jen samé wálečné neštěstí, pohromy a bídy ukazuje, které Slowané jakoby jenom pro národnost a wíru byli museli trpěti, aby také w Janowi wzbudil zášť proti národnosti a wíře. Duchamor: Pročež máli dospět plémě twé K blaženosti, sláwě, míru: Nechť wywrátí kořen bídy swé, Nechť wywrátí národnost a wíru. Jan: – Národ bez wíry a národnosti Jesti tělo bez krwe a kosti. Duchamor: Swětobčanem kdo stane se, Ten se k blaženosti powznese. – W přírodě a w sobě Boha znejte, Tomu čest a chwálu wěcnau wzdejte atd[AG1 ]. Takowým a podobným spůsobem zawádí jej ďábel k Berlínské filosofii, ale Jan náwrátiw se do Čech, pozná w panoši swém Ludmilu, která, slíbíc mu lásku wěrnau, opět zotawí jeho ducha. Tu wšak zuřiwý kališník Martin chtěje se na Janowi pomstiti, za odpadlictwí od strany kališnické omylem místo něho pečliwau Ludmilu zawraždí: která pak umírajíc Jana prorocky napomíná. To jest blahodějná katastrofa pro Jana; sebraw síly swé, odřekne se mocně Duchamora, W srdci pak se mocná hwězda skwí, Hwězda ta jest wůle ducha mého, a za trest sám se z wlasti wypowí do Němec, kde se pak stane wynálezcem tisku. 204 „ Rozjiskří se též to swětlo blahé, Nastanau ti česká wlasti moje Duchů jasných se tmau starau boje, Tiché boje o národní bláhu – Swětla blesky, meče tyto smělé Proklestí pak tobě k hwvězdě skwělé, K hwězdě Sláwské welebnosti dráhu! “ ( Dokončení. ) [ AG1]Zde jsem si nebyla jistá, kde citace končí.


18. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: O sněmu říšském, Autor: Havlíček, Karel
O sněmu říšském. Podlé předběžných poradních sezení sněmowníků nedá se ještě saudit o stranách a osobách. Mnoho jich ještě chybí. Z Čech poslanci tam jsau tuto dobu již mnozí. Oni zajisté musejí konati welký wplyw na celý sněm. Z Čech jsau woleny wšechny hlawy za poslance, snadno tedy může zplanaut boj we sněmowně. S druhé strany čekají se z Čech, kde wzdělanost pronikla přec již i do nejnižších tříd obywatelstwa, zastupitelé takowí, že swau intelligenci mnoho budau moci rozhodnauti. – Strany se posud neutwořily a neutwořejí, pokud nebude sestaweno ministerstwo. – Jen polští sedláci zdá se že mají wýtečný již cíl: nepřátelstwí proti statkářům. My wšak doufáme, že rozumnost druhých deputowaných přemůže jejich zaryté záští, obzwlášlě bude-li se dobře s nimi zacházet. Je přeswědčení, že řeč sněmu může být jen jedna; proti weřejnému wyslowení zásady, že bude tato řeč jazyk německý, wzpírala se hrdost polská. Wůbec ale, přijme-li se řeč německá za řeč parlamentární a jednací, může se to stát pauze z přeswědčenosti, žeby dlauhým odporem wšech národností na sněmu se jen dáwal odpůrcům meč do ruky proti nám, žeby samým tlumočením sněm se k omrzení prodlaužil a k řádnému konci nepřišel: nesmí se to ale nijak státi z pauhého otročení německé řeči, anebo k wůli a k ulehčení německých poslanců. Slowanští deputowaní by se snadno dorozuměli mezi sebau, ale Němci by jim nerozuměli. Němci nad tím nesmí wítězoslawit; Slowané budau mluwit německy, poněwadž Němci neumějí slowansky. Deputowaní polští mají wůbec wíce řečnického smyslu, než druhé země, jmenowitě kníže Lubomierski ( tentýž, co byl na sněmu slowanském w Praze ) by byl málem poučil sněm, jak se má parlamentowat. Z řečí Poláků plane oheň polský. Langie z Krakowa zdá se 316 být dokonalý řečník. Mezi řečníky německými wynikají z Wídně Fischhof a Goldmark, Brestl, Neuwall, Neumann, Füster, z Brna Mačer. – Řečníci mluwí ze sedadel swých bez příprawy. Na deklamaci a gestu se dokonce nemyslí. Řeční se welmi rychle, že je skoro těžko, znamenati je. Starosta Kudler nehodí se k tomuto místu. Až do 10. čerwence přihlásilo se z Haliče poslanců 72, z Rakaus 52, z Morawy a Slezska 42, z Ilirska, ze Štýrska a z Přímoří 35, z Tyrol a Vorarlbergu 12, z Čech žádný. Z Haliče je nejwíc sedláků a kněží, z Tyrol a z Ilirii wíce auředníků a wojáků. Z Morawy mnoho práwníků.


8. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 5. srpna. Sezení toto náleží ke znamenitějším. Již při zkaušení woleb, které jindy obyčejně welmi tiše pauhým wstáwáním se odbýwá dle náwrhů referentů, ukázala se opět při zkaušce wolby Hubického z Haliče slowansko-německá národní zášť. Pan Löhner chtěl mermomocí wolení toto neuznati, a wšak Bielicki, Trojan, Hauschild, Rieger, Dylewski ubránili wolbu tak, že konečně po dosti dlauhé debatě uznána jest za prawidelnau. Nejhlawnější čásť dnešního jednání byla ale zpráwa ministra finančního Krause o stawu důchodů říše, která zajisté i na celau zem welikého wplywu míti bude, zwláště proto, že jsme ze zpráwy této potěšitelné naděje nabyli, neboť se ukázal staw financí našich mnohem lepší, než powěst hlásala. Tuto podáwáme wýtah z řeči ministra: Pokládá si za čest, že mu lze cos sděliti o stawu financí, co se za wyplnění jednoho dílu trůní řeči powažowat může. Není sice s to, nynější staw financí auplně wylíčiti, ale doufá, že se to w brzku bude moci státi. Uznáwá za potřebné předeslati, že mnozí trůní řeči dobře neporozuměli. Mysliliť jedni, že se w ní dříwější finanční operace káraji, čemuž ale nebylo tak, an w ní jest na powinnosti poukazowáno, w předešlých časech na se wzaté. Druzí zase přišli na myšlénku, jako by státu již síly chyběly, těmto powinnostem zadost učiniti. Nediwí se tomuto nedorozumění, které jedině odtud powstalo, že nikdo w prawý staw financí nahlédnauti nemohl. Kdyby se to bylo stalo, byl se každý přeswědčil, že máme prostředků posud, které wše obáwání pro budaucnost činí zbytečným. Bohužel se to nikdy nestalo, a teprw w přízniwější době, před několika měsíci, byl staw financí we „ Wiener Zeitung " uweřejněn, ale nepowšimnut. Později, když auřad na se wzal, byl staw financí od roku 1836–1846 weřejnosti podán. Z těchto zpráw jewí se, že skutečně obyčejné přijmy naše wětší byly, než wydání obyčejná; owšem ale při welikých stawbách železnic atd. wydalo se mnohem wíce, než přijmy obnášely. Nyní ale při swobodném zřízení, když národ k národu se wine, doufá, že sněm se takowých prostředků uchopí, by přijem a wydání do rownowáhy byly uwedeny. Pro budaucnost že je zcela upokojen, a doufá, že wys. shromáždění téhož přeswědčení nabude, jak medle tyto cifry nestranné skaušce podrobí. Již leta 1846 byly neobyčejnými pletkami a l. 1847 smutnými událostmi we Wlaších wýlohy nadobyčejně zwětšeny. Od listopadu 1847 nebylo wíc možná s obyčejnými prostředky wystačiti. Od té doby se jedna část monarchie, lombardsko-benátské králowstwí, odtrhla, což užíwání branné moci nutné učinilo. Druhá část, Uhry, se 10. dubna od ostatních provincií oddělila, s nimiž dříwe břemena státní nesla. Tím se stalo, že přijmy o welkau část se zmenčily, an zatím wydání neustále rostlo, dílem událostmi w stolici, dílem příprawami w interessu Německa. Mimo toho přewraty w samém srdci mocnářstwí zatrásly dílem s důwěrau k financím, a tím se potřeba ukázala, wybýrání direktních i indirektních daní zjinačiti. Ale ne jen události w Rakausích, nýbrž i přewraty w západní Ewropě přispěly k tomu, že se takowé poptawky po stříbře dály. A tak to přišlo, že w běhu tohoto roku se státní důchody tak ztenčily. W listopadu obnášela direktní daň 3,741.000, w čerwnu 1,471.000; indirektní w listopadu 8,469.000, w čerwnu 4,143.000; jiné přijmy w list. 1,783.000, w čerwnu 307.000. Wýlohy obnášely w listopadu 15,900.000, w prosinci 13,900.000, w lednu 12,800.000. w kwětnu 13,900.000, w čerwnu 12,400.000. Z toho wyděti, že se wýlohy nezmenšily, ač přijmy w mnohém ztenčeny jsau. Ještě jasněji se to ukáže, pozorujeme-li ony země, které zde zastaupené jsau. W těchto zemích se sešlo direktní daně w listopadu 2,328.000 a zůstaly až do března tak w stejném stawu; w březnu 1,970.000, w dubnu 1,789 000, w kwětnu 1,380.000. Indirektních platů se sešlo w listopadu 5,703.000, w čerwenci 4,100.000. Ostatní přijmy obnášely w listopadu 983.000, w čerwnu 342.000 zl. Toto ztenčení důchodů powstalo z wáznutí wšeho obchodu a z přílišné nedůwěry. W takowých okolnostech nezbýwalo nic jiného, než k zwláštním prostředkům se utéci. To se stalo wydáním papírů, jimž za hypotheku slauží solnice w Gmundu. Zároweň, by se kredit nár. banku udržel, wyslala se komisse, kteráž měla hotowé peníze z cizozemska zaopatřiti, což se ale nepodařilo. To nynější staw financí, a není wíře nepodobno, že w nejbližší budaucnosti wydaje pořád ještě wětší budau, než přijmy. A wšak není to staw takowý, by k nějakému obáwání příčinu zawdal. Jak již dříwe zmíněno, nelze posud celý náwrh předložiti. By se ale wydání zaprawiti mohlo, žádá wys. shromáždění, by směl kreditu použiti. Wys. shromáždění račiž wyslowiti swau důwěru w ministerium, neb bez důwěry nelze ministerstwu obstáti, zwláště ministerstwu financí. K řádnému wedení financí je zapotřebí: 1. důwěry, 2. důwěry, 3. důwěry, a wšak nejen w jednotliwé osoby, nýbrž w nesmírnau sílu národa. By ukázati mohl, jak dalece důwěry zasluhuje, žádá o dowolení, pronésti, jakým způsobem po ten čas o zwelebení financí se stará. Ministerium pečowalo o ulehčení obchodu a průmyslu. Clo na wlněné a lněné fabrikáty bylo umírněno, taktéž porto za psaní pro krátké distance; cena soli w Dalmacii snížena, transitní clo k jezerům w Tyrolích zrušeno, taktéž zasílání nowin usnadněno. By ale komora wěděla, je-li to ten samý směr, jejž ona si přeje, že projde w krátkosti jednotliwé wětwe. Předewším musí promluwit o wydajích, by dle nich přijmy byly wypočtěny. Nejwětší část pohlcuje státní dluh; to je prwní wydání dle jeho mínění; neb staré powinnosti musí býti nejdříw wyplněné. Umenšení jich na rowné cestě není k wywedení, přece ale potřeba káže, by ony části monarchie přiměřený díl přewzaly, které posud buď málo neb w poměru málo přispíwaly. ( Potlesk. ) Druhé wydání je na wydržowání wojska; to se řídí dle wnitřních a wenkowních poměrů; bude-li wálka we Wlaších šťastně skončena, a mír s wenkowem udržen, postará se ministerium o zmenšení tohoto nákladu. Takowá úloha nemůž za několik dní neb měsíců wywedena býti, k tomu zapotřebí zjednodušení úřadowání, a takto lze w mnohých odwětwích zmenšení wydajů docíliti. Zřízení pak ještě mnoho prostředků ukáže, jak by se obecním a municipálním zřízením prostředky našly, wydání umenšiti. Přijmy rozpadnau se na tré: 1 ) Direktní daně, w jich čele gruntowní daň. Rakausko může být hrdě systém w této dani, neb sotwa bude státu, by se s tak dokonalým katastrem wykázati mohl; dobrodiní toho katastru se objewilo w Lombardech a brzo se ukáže i w ostatních provinciích. Mezi direktními daněmi máme jednu, která jakýsi stín na naše zákonodárstwí hází, jest to daň židowská. ( Potlesk. ) W krátkém čase hodlá ministerium w tomto ohledu náwrh wys. shromáždění předložiti. Mezi direktními daněmi není jedna, kterau vox populi požaduje, jest to daň podle přijmů ( potlesk ); ta jest s tau wýhodau spojena, že se týká wšech přijmů. 2 ) Indirektní platy; ty to hlawně byli, jenž důchody od roku 1831–1847 rozmnožily. Dle jeho náhledu musí celá saustawa daní tak zjinačená být, by každý podlé jmění a wýhod, jež mu stát poskytuje, dani podroben byl. K tomu cíli má na žřeteli zřeteli daň dle přijmů, chudý dá málo, možný wíc a bohatý mnoho. Toto přetwoření platů je nejwíc potřebné při potrawní daní; u wěcech, jež obecná potřeba žádá, musí být ulehčení. ( Potlesk. ) K těm že připojuje hned sůl. Již dlauho se hleděla cena snížiti, a teď se wyjednáwá, zwláštní druh soli pro dobytek za mírnau cenu prodáwati. Co se cel a zápowědi wéwozu týká, není wíce možná jich podržeti; chce průmysl chrániti wšemožně a tudy systém jen k tomu cíli říditi. Zákazy wéwozu že obstáti nemohau, nahlídnau prý nejlépe, kteří si přejau připojení k Němcům ( potlesk ); neb jak by to bylo možné, kdyby se wewoz německých wýrobků do rakauských zemí buď zakazowal buď obtěžowal. Myslí takowý celní systém podržeti, který by přiblížením-se k německým poměrům úzké spojení s Němci možné učinil. Tabák je monopol, který to pro sebe má, že mnoho wynáší a wýnos jeho čím dál tím wíc staupá, a požíwání ho jen wymyšlená potřeba je. Ostatně se i zde wšelicos bude muset zjinačit. Přichází na jiné platy, kolky totiž a taxy; proti těm že se nejwíc namítalo, a že myslí, by taxowní a kolkowní zákon změněn byl, a sice tak, by obchod a auřední jednání byly usnadněny, a méně zámožným se ulewilo. ( Potlesk. ) K indirektním platům náleží též berně loterní; zda to plat, nechce twrdit, ale přeje, by se stát této hry již brzy sprostil. ( Silný potlesk. ) K indirektním daním patří také pošta, ačkoliw je jen taktak oprawdiwá; jest to důležitý ústaw státu, jehož účel není financielní. Obchod má být ní usnadněn, a že on ji k tomu wede, dokazuje snížení porta na psaní. Mejta jsau prý obtíže, a jejich odstranění jest k přání; leč tak lehce to nejde, odkud jejich wýnos nahraditi. Po ukončené řeči byla ministru pochwala komory w hojné míře udělena, a on odstaupna odewzdal presidentowi Strobachowi náwrh swůj strany financí, o němžto se co nejdříwe w komoře jednati má a který jsme welmi zwědawi uslyšeti. Herzig z Liberce učinil také náwrh, aby w nynějších těsných okolnostech místo půjčky raději dobrowolnými dary potřebné peníze sehnali, odkázán jest ale od presidenta, aby swůj náwrh wyměřenau cestau učinil. ( Dokončení. )


11 duben 1849, Zdroj: Národní Noviny, Část: Venkov, Titulek: Od Labe, Autor: Havlíček, Karel
Od Labe. Konslitutionelles Blatt aus Bohmen přináší nám w 50. č. z Kroměříže od 26. února t. r. pod znamením — frd. — Nemýlíme-li se, jest to znamení dopisowatele Kapra Siegfrieda, za onoho času wydawatele wlasteneckých básní. Red. úwahu, na jaký spůsob by se Čechy we wládní spráwě nejlépe rozděliti daly, a udáwá mezi jiným, že je okolek Čech od počátku Šumawy podél baworských a saských hranic w celestwí německý, a žeby z ohledu toho Klatowský, Plzeňský a Loketský kraj se w jedno spojit mohly. Newím, kde tento pan dopisowatel takowých wědomosti nabyl, aby twrdit mohl, že obywalelé Šumawy podél baworských hranic weskrz a weskrz Němci jsau, jak on prawí „ complekt deutsch ". Snad se při tom dle spisu p. Ranka: „ Aus dem Bohmerwalde " držel? Jestli tomu tak, pak arci nemůže jinak psát, než že Šumawa samými Němci obydlená je; neb jak pana Ranka známe, wíme, žeby on dozajista, kdyby to w jeho moci bylo, ani jednoho Čecha na žiwu nenechal, neb on ani to wědět nechce, že w těch wesnicích, které as hodinu cesty od jeho rodinného místa ( Friedrichsthal, po česku Chalupy w Klatowsku ) wzdálené jsau, Češi a to od pradáwna bydlejí. Poněwadž by mohl mnohý toto udání za prawdiwé držet, myslím, že nebude na škodu, když toto poněkud pooprawím. Šumawa není obydlená pauze Němci, a to sice jak w Prachensku tak i w Klatowsku. W Klatowsku na panstwí Kautském, Domažlickém a Trhanowském podél hranic jsau jen nejbližší wesnice k hranicům německé, a to ještě k tomu jen nepatrné. Nejbližší místa od těch jsau již česká, a to sice z wětšiho dílu obywáná od chrabrých Chodů, kteří až podnes swůj ryzí jazyk a starý kroj zachowali. Německé wesnice Je podiwuhodno, že tito pohraniční Němci z Čech s Němcemi baworskými w žádném welkém přátelstwi nežijau, neb málo kdy se stane, by se z nějaké společnosti bez popráni neb bez nadáwek „ du bümscher ( böhmischer ) Lump, Dieb, " a naopak „ du bairisches Vieh, Ochs “ rozešli. Špatný důkaz wyhlášeného „ deutsche Brüderlichkeit ". jsau z wětšího dílu bud kolonisté, neb takowé, které při nowém ustanowení hranic od Bawor k Čechám připadly. K tomu musím ještě podotknaut, že jedna česká wesnice „ Česká Kubice " na Domažlicku skoro až k samým hranicím zasahuje. – A což Domažlice a Klenč, nepatří dle polohy také k Šumawě? Jsau tyto místa také německá? Přál bych panu dopisovateli z Kroměříže, aby si nabyl sám w Domažlicích přeswědčení, jaká národnost tam panuje. Strnul by nad tamnějším „ compact deutsch ". Jak smýšlení tohoto slawného a w národním ohledu wyznačného města znám, saudil hych, že by se mu Domažličtí za tu jim prokázanau čest, je k německým obywatelům počítat, nehrubě poděkowali. Toť slaužiž nejen panu dopisowaleli nadzmíněného článku, nýbrž i také každému jinému, kdo by udání pana spisowatele za prawdu držel, k powšimnutí. Bořiwoj N.


26. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Novináři si rádi zapráší]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. * – * Nowináři rádi si zapráší. W Štúrowých Slowenských Nowinách čteme w čísle 102 strašliwau spráwu, že jedna žena w Žilině, která se již dwakrát do spolku mírnosti zapsati dala, ale zase wždy na swůj slib zapomněla, kdesi za městem nalezena jest zhořelá, ohněm w prach a popel obrácená, neb se prý w ní pálenka wzňala!!!! – Žádáme uctiwě slawnau redakcí, aby nám ten chytrý prostředek swěřila, kterak tu ženu poznali, když w prach a popel obrácena byla. My bychom také rádi, když někde prach a popel nalezneme, poznali, neníli to nějaká zhořelá žena.


13. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Poděkování p. Žehravému], Autor: Havlíček, Karel
( Zasláno. ) Wraucné poděkowání p. Žehrawému za článek — Slowíčko k duchowenstwu — w Pražských nowinách dne 11. Dubna 1848 Č. 29. Potěšil jste nás p. Žehrawý swým ujistěním, že není pekla ani ďábla, a že na ty báchorky již beztoho málo kdo wěří. Po ten celý čas, co jsme při dwoře rakauském žili, usmíwali jsme se, když jsme o pekle a o ďáblích někdy slyšeli kázati. Nyní wšak, co w saukromnosti žijeme, laudí se ty příšery k nám, a zbawují nás wšeho wnitřního pokoje. Wěru jsme již počali pekla a jeho komonstwa se báti. Na štěstí dostal se nám list Wáš do rukau, a bázeň zmizela. Díky Wám! Ať žije swoboda tisku! W zahradě Rýbecolowě 13. Dubna 1848. Meternich Sedlnický.


6. březen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [Vídeňský časopis Gegenwart], Autor: Havlíček, Karel
Wídeňský časopis “ Gegenwart “ pod redakcí pana Schumacher’a ( jest to nebožtík špatné paměti Adler: pan Schuhmacher, udělal si z sešmaťhané boty, kterouž zlopowěstný Hans Norman byl odhodil, pro sebe politické pantofle, kteréž prý se po česku také tichošlápky nazýwají ), píše w čísle 43. 1846 pod nadpisem Wespen: „ Was uns höchlich wundert, ist, daß irgend ein slavischer Geschichtsforscher nicht den Beweis versuchte, daß die Ufer des Potomak ursprünglich von den Böhmen und die Susquehannah von Hanaken bewohnt waren. “ My se ale diwíme, že we Wídni takowí lidé bydlí, kteří tak píší, kdo wí, nejsouli sami obywatelé z břehů Potomaku a Missisipi. O Sutor ne ultra crepidam! H. B.


29. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Prohlášení Havlíčka o nepravdivosti informace, že pořádá sbírku na kauci], Autor: Havlíček, Karel
Roznáší se powěst, jako bych já úmysl měl na složení kauce pro Národní Nowiny nějaké sbírky činiti. Prohlašuji tuto powěst zcela za neprawau, a činím P. T. obecenstwo na to pozorno, aby nikomu, kdo by snad w mém jménu nějaké sbírky takowé činil, newěřilo, a ničím nepřispíwalo, poněwadž naše kauce již pojištěna jest. K. Hawlíček. Redaktor Národních Nowin.


26. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: Jednání o poddanstvě, Autor: Havlíček, Karel
H. B. 26. srpna. Dnes ukončeno jest wšeliké jednání o poddanstwě we sněmu říšském: mluwil naposledy p. Kudlich, a po něm ministři Bach a Kraus w obšírných řečích wyjádřili swé mínění. Ministerstwo ohlásilo sněmu, že odstaupí a se poděkuje, jestli sněm ustanowí, aby se zcela žádná náhrada nedala. Nastalo by tedy w takowém pádu jenom buď Frankfurtanské ultraněmecké misterstwo, aneb ministerstwo aristokratické. Hlasowání odloženo jest až na auterek, poněwadž do té doby se wšechny náwrhy srownati musí. W pondělí nebude schůzka. S welikým napnutím čeká se na rozhodnutí sněmu w auterý, rozhodnau se záležitosti ne pauze selské, ale záležitosti wšelikých národů rakauských; neboť kdo se na tuto otázku jenom ze stanowiska obmezeného díwá, welice chybuje. Ona má hlubší, weliký wýznam. - S welikau owšem jistotau prorokowati možná, že wětšina pro mírnau náhradu hlasowati bude; aspoň wšichni čeští deputowaní to učiní.


23. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: výtah z přípisu ke gymnáziím], Autor: Havlíček, Karel
W auterním čísle podali jsme zpráwu, že wšichni audowé školní raddy, sekce pro gymnasia, uzawřeli podati zemskému presidium a ministerstwu weřejného wyučowání, nežli by se konečně we swůj úřad uwázali, dopis, w němž wykládají postawení školní raddy k potřebám škol a k žádostem od obecenstwa na ní wkládaným a činí náwrh, jak by školní radda zřízena býti měla. Náhodau dostal se nám do rukau opis této důležité listiny i také jednacího řádu pro stáwající školní raddu nawrženého, kteréžto obě listiny ode wšech audů sekce této byly podepsány a na swé místo zadány. Majíce za to, že w tom wyhowíme mnohému přání, klademe z nich tuto některé wýtahy: Úkol školní raddy wůbec klade se tu we třech hlawních kusích. Školní radda má uweřejněný od ministerstwa weřejného wyučowání program příštího zřízení wyučowání w Rakausku nejprwé wzíti w zralau úwahu, náhledy swé o něm, náwrhy k oprawám jeho i wywedení těchto opraw předložiti ministerstwu. Druhé má školní radda pracowati k prowedení stejného práwa obau w Čechách uznaných národností we wšech wětwích weřejného wyučowání. Třetí konečně úloha školní raddy jest, zjednati rychlau pomoc potřebám a nedostatkům, kteréž se následkem starých wad a nowých událostí, jakož i z nejistého postawení rozličných učelišt, práw i powinností jejich projewují. W tuto trojí úlohu by se školní radda nyní hned bez odkladu měla uwázati. Awšak k rozřešení její aby i jen slušným požadawkům wyhowělo, nestačí krátká jen a pauze poradní činnost auřední, nýbrž požaduje úsilowné práce mužů nejen we školních, ale i také w politických wěcech zběhlých. Má-li dále školní radda powolání swému dostáti, musí se působení její wztahowati na weškeré wětwe weřejného wyučowání, počínajíc od obecních škol až k uniwersitě, ač jestli se weřejné wyučowání má založiti na osnowě, wšechny strany wědaucnosti, humánní i praktické wzdělanosti obsahující a ne opět rozkauskowáno a wšeho harmonického wzájemného působení zbaweno býti. Awšak i pro budaucnost má školní radda podržeti důležité místo w auřadí ústawů státních weškeré wyučowání zahrnujících, jakožto provinciální ministerstwu weř. wyučowání jediné odpowědný centrální auřad k řízení, wedení a nadzírání učebních záležitostí w celé provincii. Školní radda, jakkoli jsauc jen sborem poradním, musí, má-li žádostem i potřebám země skutečně dostáti, určitý swůj auřední okres, a w jistých případech míti práwo, činiti ustanowení sama o swé ujmě, odpowídajíc z nich jediné ministerstwu weř. wyučowání. Zároweň ale musí míti řádnau materialnau podporu, bez níž nelze uwesti we skutek oprawy přiměřené pokrokům času i wěd. Z příčiny zřízení auředního i ökonomického školní raddy kladau se w dopisu konečně následující kusy k wyššímu ocenění a konečnému potwrzení: Mají-li gymnasie, co se týká wzděláwání mrawního, náboženského a wědeckého, státi pod spráwau a dohledem provinciální školní raddy. Má-li školní radda práwo, požadowati netoliko od weškerých gymnasií písemné wýkazy o působení a prospíwání jejich w ohledu wědeckém i disciplinárním, nýbrž si i také zjednáwati, kaže-li toho potřeba, žádaucího o tom přeswědčení skrze komissaře ze swého prostředka zwláště k tomu zřízené anebo skrze muže jiné k tomu delegowané. Budau-li učitelstwa gymnasialní zawázány, by weškerá auřední swá zadání, týkající se záležitostí gymnasialních, zasílaly na provinciální školní raddu a skrze ní na zemské presidium nebo na ministerstwo wyučowání, aby školní radda měla ustawičnau wědomost o stawu a působení wšech gymnasií w zemi, i aby jí možné bylo, westi spráwu a dozorstwí nad nimi. Má-li provinciální školní radda práwo w případech neodkladných, pro které nestáwá žádných wyšších ustanowení, činiti sama prozatímně potřebná nařízeni a oznamujíc je, si wyžadowati wyššího poučení, jak by se w budaucích podobných případech zachowati měla. Má-li školní radda práwo, supplirowání se zwláštním ohledem na náwrh od učitelstwa na gymnasium, na kterém stolice učitelská uprázněna jest, učiněný, nejsauc wšak bez wýmínky na něj wázána, nařizowati až do konečného obsazení této stolice a podáwati o tom pauhé jen oznámení zemskému presidium. Má-li školní radda práwo, w příčině obsazowání uprázněných gymnasialních učitelstwí náwrhy učitelstwa dle ministerského nařízení jim příslušící zkaušeti, podle wlastního důwodného přeswědčení měniti a tak k wyššímu konečnému rozhodnutí předkládati. Má-li školní radda práwo, jakožto weřejné auřední uznání wýtečného auřadowání audům učitelstwa gymnasialního w prwním stupni wyslowowati pochwalu swau chwalnými přípisy, w druhém a třetím stupni činiti náwrhy k projewení wyššího uznání přípisem anebo jinačím wyznamenáním, jakož i wady a nezdržení powinností w stejné postaupnosti kárati. Přisluší-li školní raddě, kdyby za potřebné nebo za žádaucí uznala, by počet audů její rozmnožen byl, nawrhowati muže, podle zdání jejího k tomu spůsobné, a wyžadowati konečného jich wyššího potwrzení. Aby řízení raddy náležitě a pořádně šlo před se, jest nutně zapotřebí: aby k zastání wěcí kancelářních sekcí této dán byl aktuar s přiměřeným platem a kancelářský služebník; aby sekcí této pro porady, ježto se newyhnutelně často budau muset držeti, a pro běžná řízení kancelářní wykázána byla přiměřená místnost; aby k opatřowání newyhnutelných wýloh na potřeby kancelářní wykázáno bylo přiměřené paušale; aby školní raddě pro wšechny dopisy od ní a k ní zasílané jako druhým auřadům bezplatná poštowní zásilka powolena byla; konečně aby z příčiny častého newyhnutelného nahlédání w předešlé poměry a wyjednáwání o gymnasiích a o jednotliwých audech učitelstwa registratura posawadního gymnasialního direktorátu zase školní raddě byla wydána. Ku konci se připomíná w tomto dopisu, že mužowé do gymn. sekce školní raddy powolaní w poradu wzali i uzawřeli jednací řád pro swau sekcí, z něhož tuto některá wůbec zajímawější ustanowení wybíráme. Audowé této sekcí mají we wšech záležitostech auředních stejné práwa i powinností. Rozhodowání se děje prostau wětšinau hlasů. Sekcí si wolí hlasowáním z prostředka swého předsedníka, místo-předsedníka, jednatele a písaře, a sice každého na rok. Wšechna přednášení a wšechna jednání budau se díti podle schopnosti a žádosti audů jazykem českým nebo německým. Protokoly budau wedeny w obau jazycích. Přípisy k wyšším auřadům budau, ač nepřijdau-li jiná wyšší ustanowení, psány německy, přípisy ke gymnasiím ale podle rozdílnosti jazyka, tedy ke gymnasiím českým česky, k německým německy. Wšechny předměty, ježto se dotýkají důležitosti obecných wšech gymnasií w zemi, budau gymnasiím zasílány, aby o nich podáwaly swá dobrá zdání a swé náwrhy, kdežto pak každé gymnasium o wěci jemu zaslané společně má se raditi a wětšinau hlasů rozhodowati. Jednání a uzawření sekce, obecně důležité, budau se w krátkých zpráwách u weřejnost podáwati.


13. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Otevření akademie císařské]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Následující wýňatek podáwáme zde z řeči držané při slawném otewření akademie císařské we Wídni od presidenta jejího Josefa sw. p. von-Hammer-Purgstalla, a sice s tím aumyslem, abychom dokázali opět nowým příkladem, že pěstowání řeči a literatury české jest wěc auplně chwalitebná, a jak oni již nyni pozadu jsau, kteří náš jazyk český za nižší powažují, než jest jiný některý. „ Císařská akademie wěd liší se ode wšech druhých nejen w tomto císařstwí, nýbrž w celé Ewropě, swým zwláštním zřízením, které kázala idea, aby akademie spojila wšechny národy rakauského císařstwí k jedinému wznešenému cíli wědeckému. Český, maďarský, wlaský jazyk daly dobrý příklad německému spolčením wědeckých sil a welikánů, zřízením české akademie, maďarské wědecké společnosti a ústawů Milánského a Benátského; posud se wšak pohřešowal nejen podobný wědecký spolek pro německé dědičné země, nýbrž i takowý, kterýž by wšecky wědecké paprsky daleké císařské říše w jediné ohnisko sestřeďowal, wšechny bojowníky učenosti z říše této pod jediný prápor shromaždowal, wšechny kněze wědy u jednoho oltáře sestawowal. Tím ohniskem, tím práporem swětla, tím zápalným oltářem je 50 císařská akademie wěd; není zawřena žádnému z četných národů welkého rakauského císařstwí; pro wšechny jsau otewřeny dwéře k jednáním jejím; sedmero řeči a literatur rakauského mocnářstwí, německá, wlaská, česká, polská, maďarská, ilirská a rumunská, je sedmerobarewná duha, sedm paprsků, kteří se opět w jediný spojují. Císařská akademie bude ukládati wýsledky swých wlastních prací i prací cizých učených we swých spisech a přijímati a tisknauti wědecká pojednání sepsaná w kterékoliw ze wšech řečí rakauského mocnářstwí, wěrna jsauc duchu, podle něhož zřízena jest, aby jako jediná páska objímala weškeré národy císařstwí našeho. Jako stěny perských a asyrských paláců jména a činy králů, půwodců swých rozličným národům weliké říše jejich rozličnými jazyky a písmy hlásaly, budau spisy císařské akademie wědecké pokroky wšech národů tohoto císařstwí jich wlastními jazyky oznamowati. Tatéž zásada, která rozličné národy w císařstwí zachowáwáním a wywinowáním jich zwláštních národností spojuje k jedinému wznešenécíli státu, k zachowáwání práwa ( nebo Sprawedlnost základ je říší ) a k wywinutí weškerých dušewních i mrawních wloh ( což jediné pojišťuje zachowání a pokrok říší ), tatéž zásada spojuje w císařské akademii wědecké síly wšechněch národů w císařstwí ke wznešenému cíli dušewní jednoty. Owšem i jednotliwé sluneční paprsky swítí a hřejí, ale jen w ohnisku poddutého skla se spojiwše planau a zapalují; taktéž jednotliwá wědecká snažení rozšířují swětlo a teplo, ale w ohnisku akademie se sestřediwše planau, druhé mysli šlechetnau řewniwostí zapalujíce, jako swatý zápal wědy; whodný to znak sjednoceného působení akademie. Jiné podobenstwí je bližší obywatelům císařského sídla. Němec, Slowan, Maďar, Wlach jsau čtyry slaupy podporující nebesa nad císařským trůnem; zde jsau nejen akademikowé z císařského sídla, nýbrž i od seweru a jihu, z pěti hlawních měst zemí welikého císařstwí shromážděni k slawnosti otewření akademie: od seweru z Prahy, od jihu z Benátek a Milána; z Innsbrucku a Štýrského Hradce. — Dunaj, Labe, Wisla a Po praudí nesauce požehnání aurodnými luhy wlasti Rakauské, Uherské, České a Polské, Lombardské a Benátské. Weliký německý umělec rodilý z rakauského mocnářstwí sestawil postawy jmenowaných čtyr řek w umělé skupení okolo pramene, který se na nejbližším od nás náměstí císařského sídla pod ochranným štítem Austrie prýští. Jako onen pramen wodní, s něhož, jak Arab prawí, weškerý žiwot jasně ze čtyr zřídel w jedinau schránku se řití, má i pramen dušewního žiwota Rakausy, Uhry, Čechy, Polskem a Lombardsko-Benátským králowstwím blahodárně se stékati w císařské akademii a napájeti obywatele celého mocnářstwí žiwaucím pramenem wědy. Schwanthalerowo umělé skupení na Freiungu je krásný znak spojeného swobodného působení akademie; akademie doufá we swobodnau horliwost swých audů ku práci, neukládajíc jim jako jiné akademie powinnost, aby ročně podáwali jistý počet pojednání. “


23. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [otisk dopisu z Kroměříže], Autor: Havlíček, Karel
Z Kroměříže se nám píše takto: W jednom z předešlých čísel Nár. Now. jest již powěděno, že wšeliké nebezpečenstwí Slowanům rakauským se wšech stran opět hrozící, zwláště pak poslední trudné události w Uhersku příčínu zawdaly k důležitému wyjednáwání we sboru poslanců našich slowanských. Interpellací, o niž se minule w N. N. spolu zmínka stala, byla toliko nawrhowána, nikoli wšak uzawřena, anobrž za nepřiměřenu a nepostačilelnau uznána. Posléze wywolen byl wýbor 3 audů ( Trojan, Hawlíček a Klaudy ), by obšírně pojednali se Slowáky o stawu wěcí a napotom w uwážení wzali přiměřené prostředky. Nyní jsau zwoleni tři členowé sboru slowanského, a sice: z Čech zase Trojan, z Morawy Ohéral a z Jihoslowanů Černe, by w záležitostech dotčených jednali přímo s ministry, kteří jsau arci skoro napořád wysazeni jen wliwu nepřízniwému. Ubezpečowáni jsme takto: na Uhrách že nemá žádný úřad přesahowati do Chorwátska atd. ani do Wojwodowiny; Almassy musil wzíti dopis ze Záhřebu nazpět a ministr Bruck je wyslán k Windischgrätzowi a k bánu Jelačićowi; rownopráwnost národnosti má i w Uhrách býti uznána, tedy přednost ba samowláda Maďarčiny zrušena; Slowáci wěrní mají dosazowáni býti na úřady, a k nomému uspořádání Uherska wůbec bude radda do Wídně swolána, z několika důwěrníkůw každé národnosti tam stáwající; arci že nemálo záleží na wolení tom, a pročež našinci také neopominuli, pozornost wlády obraceti k mužům i schopným i důwěry hodným. Přáti jest ale, aby wláda předewším poctiwě w sauhlas uwedla král. patenty oba od 3. a pak od 16. října m. r., tak sice, žeby kn. Windischgrätz dle poslednějšího obmezen byl na wedení wojny, tedy na záležitosti a prostředky wojenské, bánowi Jelačíći wšak, jmenowanému to král. komissaři, rozkazem prwějším až potud neodwolaným aby zůstaweno bylo řízení ostatní, hlawně pak reorganisace politická! Zdá se beztoho, že již někteří pánowé zapomínají na walné zásluhy jeho i Slowanů wůbec o říši a dynastii, ano že se bánowi snad i záwidí dosawádní postawení we wojsku; – jest arci teď mnohému lehčeji wálčiti we spolku a s hojností prostředkůw proti nepříteli již stísněnému, než bylo bánowi jedinému s opuštěnými Jihoslowany proti neporušeným ještě silám nesčíslných tehdáž bujarých ba přepyšných nepřátel, kterých se zhrozila weškerá wláda: nechť tedy jde bán chorwátský se swými tam, kde jej wíce jest zapotřebí; možno, že se pohřeší, i příjde čas, že budau zase hledáni i náležitě wáženi ochrancowé wlasti. Ostatně slibowáno, že se zásada rownopráwnosti wšech národů rakauských wůbec co newidět oprawdu w žiwot uwede, jak to dosawádní okolnosti čili síly w úřadech atd. dopustí. Tak požádal min. sprawedlnosti již zpráwy ze Slowinska o tom, co časopisy z Korutan a z jiných krajin jihoslowanských o nešetrnosti saudůw proti Slowanům w ohledu tom zwěstowaly; zároweň pečuje totéž ministerstwo, by zákony wšecky každému národu w Rakausích w jeho řeči půwodně ( nejen co pauhý překlad, nobrž co prawý úplně platný text ) byly wydány i budaucně wydáwány. Dnes učinil Zimmer, nejzůřiwější to nyní Němec mezi poslanci českými, interpellaci k ministerstwu o powolnosti wlády naší k Frankfurtu prý nepostačitelné (! ), že prý se probuzená i odhodlaná wůle Němcůw nenechá něčím jen takowým odbýti, jako „ německá “ (! ) wláda raukauská w poslední notě swé k centrální zpráwě ode dne 4. t. m. připowídá atd. Na to se pak zmínil p. Šuselka w podobném smyslu, ač spůsobem wíce diplomatickým, o nowých wolbách pro Frankfurt. Naši se dlauho uhýbali, takto ale wyzwáni, nemají žádné příčiny wíce k šetrnosti až přílišné pro Němce, anobrž musí teď také ozwati se a před wládau i před swětem oswědčiti pewnau wůli národa slowanského, že totiž nechce záwiseti od Němec, aniž bude přijímati kdy zákony z Frankobrodu!


24. březen 1848, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Ruská konstituce, Autor: Havlíček, Karel
* Ruská konstituce. Od jakžiwa dowoluje Ruský cár welmožům, Míti třebas tisíc duší, Duše se jmenují poddaní w Rusích. Jenom žádný rozum. W Moskwě dne 26. Unora 1844 H. Borowský.


4. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Jak by měli smýšleti Poláci!, Autor: Havlíček, Karel
Jak by měli smýšleti Poláci! Poslanes polský na sněmu říšském Zdislaw Zamoyski, jenž také nyní říšský sněm opustil, odeslal k redakci naši tištěný spis, we kterém wyslowuje swé mínění o nynějších politických záležitostech Rakauska. Podáwáme tuto překlad celého spisu tím ochotněji, poněwadž z něho poznati můžeme prawau cestu, na které se dá blaho Poláků docíliti. Že my ostatně Polákům tak jako sami sobě wšechno dobré přejeme, o tom nikdo rozumný pochybowati nemůže: práwě ale proto bolí nás welice, když wětší díl tohoto nešťastného národu s námi sbratřeného na zlých cestách blaho swé wyhledáwá a wždy hlaub do neštěstí padá. Zamoyski náležel wždy na sněmu Wídeňském k té straně Poláků, která upřímně a maudře s námi po slowansku w jednom šiku stála. Než slyšme jeho smýšlení: Události započaté 6. říjnem t. r. činí epochu w parlamentárním žiwotě ústawodárného sněmu, a wkládají na mne powinnost, bych woličům swým složil zpráwu o politické wíře mé, která řídila mé sněmowní kroky; spolu pak bych woličům a kollegům swým, posud na sněmu pozůstalým, wyswětlil, proč jsem w nynějších okolnostech se ustanowil na čas, w nynější době, při nynějších zmatcích a panujících we Wídni snahách, wzdáliti se od porad sněmowních. U wyměření dráhy, na které mi jest jíti k dosažení wytknutého cíle, musím uznat přítomný čas za skutečný. Halič tedy, dáwnau část Polska, powažuji nyní, nepředsuzujíc w ničem budaucnosti, jako provincii náležející k sauboru dáwné monarchie rakauské, powolanau nyní od národů k aučastenstwí w získaných swobodách w březnu a w kwětnu t. r. Za powoláním národů říše rakauské patřících k braní účastenstwí skrze zástupce swé w nynějším sněmu ústawodárném, jsa posel na tomto sněmu, ne wylaučně polském, na cizí půdě swolaném, we spolku s representanty cizých a wzdálených národů, porozuměl jsem, tak jak doleji rozloženo, postawení mé země a mé powinnosti strany ní. Toto postawení a potřeby mé země wztahují se jedny na poměry a organisací politickau a společenskau w oboru poměru wnitřních, druhé pak w oboru poměrů mezinárodních, státních. Staré Rakausko, Rakausko před březnem t. r., Rakusko předstawowané panujícím rodem, kabinetem Wídeňským a cizopasnau bürokratií, to Rakausko zmizelo, chwála Bohu! zmizelo bez naděje, by se nawrátilo. Toto staré Rakausko hřešilo již od dáwných let, těžce, neunaweně a ustawičně proti Polsku a jmenowitě proti Haliči. Swrchowanau míru nelidské, satanské, prahanebné politiky swé doplnilo r. 1846, ale ke wlastní záhubě. Neboť ihned objewila se zloba Boží, bylať již přebrána míra trpěliwosti Prozřetelnosti. Páchané po tolik let tolikeré zločiny proti Polsku odkázaly nám těžké aučtowání se starau wládau rakauskau; ale stará wláda tato přestala být we swé osnowě, we swé mohútnosti. Poslední zbytky její wymésti, záwisí od wůle naší a od důmyslnosti našich kroků. Chtěli bychme snad rozmanité národy, obýwající nyní w prostoře staré monarchie rakauské, potahowat k odpowědnosti za onu odrážliwau minulost? — Zajisté ne! Čechům a Wídni děkujem nynější swobody. Swým tohoročním powstáním shodili se sebe wšelikau solidárnost s wládau, která je stejně jak nás utlačowala. S nimi nás wáže nyní společný prospěch, společní snažení a na čas společný cíl. Jsau mezi nimi mužowé, rowně jako my po swobodě žížnící. Jsau mužowé ti spolu s námi powoláni, aby společnými silami pracowali na wyzdění nowé společenské a politické budowy, jejížto aučel jest nás chránit, nám nahradit zbrořený dům. Jde tu tedy o dílo budaucnosti, jde tu o utwoření na zbrořeništi staré, wyžilé a bídné monarchie rakauské nowého spolku a společenského zřízení wšech národů w sauboru staré říše bywších. Utwoření tedy tohoto spolku národů, foederace národů k sauboru nynější říše rakauské patřících, pojištění tohoto spolku — ale neprodlené — pojištění swé zákonnosti a nejširší oddělenosti provinciální, je jedním z hlawních aučelů, jemuž obětuji síly swé. W takowém spolku národů w říši pojištuje nám početní přewaha národnosti slowanské nepochybný prospěch. Hned ale wkládá na nás powinnost již teď, bychme uwážili možnau a jak se zdá newyhnutelnau budaucnost. Tak jak my již nyní, co Poláci, wyrozumíwáme poměr náš ke Slowanům rakauskýtn w tom obmýšleném a ještě možném rakauském foederativním spolku, wplynem bez ujmy, rozhodně a s konečným aučinkem na osudy celé, celistwé wlasti naší. Háje tedy swézákonnost prowincií, doufám chránit národnost naši; spolkem pak foederativním ubezpečit ji před násilami zewnitřními. Tak se tedy ujistíme na dráze politické. Ná dráze pak společenské chceme swobodu. Ale dle mého zdání swoboda aby byla poctiwá, owoce nesaucí a trwanliwá, musí být uwedena a konečně ustálená w obci. Swobodu jednau w obci ustálenau, — a žádná síla lidská, žádná možná reakce ji z obce wykořenit není s to. Rozliční kmenowé slowanští pak budau nejschopnější, by si oswojili tyto ústawy obecní, neboť ponětí obce, hromady jsau ponětími dokonale se shodujícími přirozenému již od starodáwna duchu těchto národů. Protož musí zawedení ústaw obecních twořit jako uhelní kámen budaucí budowy; a to je auplná protiwa wysilující nás posud centralisace a nejlepší i nejbezpečnější prostředek, jak se zbawit cizích auředníků. Každý tuším zná jejich činnost w zemi a wí, kterak se přičiňowali a posud přičiňují o znemrawnění lidu, držíce ho w stawu protinárodním, kterak mu w cestu wstupují, by se neowědomil národnosti swé. Chtě tedy ústawy obecní, chci je na zásadách nejlepší rownosti, poctiwé a do posledního prowedené demokratie, bez rozdílu wyznání a wíry. Neboť w demokratii jediné, ale w demokratii auplné, poctiwé, a ne částečně priwilegowané, najdem potřebnau sílu pro naší budowu, neboť síla je pauze we sprawedliwosti 696 a w prawdě; spolu pak jediným rukojemstwím a nejsilnější oporau proti demagogii a bezwládí. A tak stawím dwě konečné hranice, mezi nimiž má být zaujato dílo konstituce. Na jeden konec stawím spolek foederativní, se swézákonností každé země, a tato jest snaha politická; na druhém pak konci stawím ústawy obecní na zásadách demokratie; z nich pak dále sluší odwozowat zásady, které musejí stát w čele wšech doplňujících ústaw společnostenských a politických. Celé dílo konstituce má se pohybowat mezi těmito dwěma krajnostmi, z nichž jedna slauží ústawům politickým, druhá zas společnostenským. Aukon konstituce jest, aby wyplnila prostoru mezi těmito dwěma hranicemi. Aukon konstituce jest, aby je uwedla we spojení skutečné, harmonické a trwanliwé. Tak tedy se snažím oprawdu o wystawení Rakauska, ale Rakauska nowého, foederativního, swobodného a demokratického Rakauska, které nyní předstawuje každý z nás, nejen wýlučně panující rod aneb kabinet. Neboť tohoto Rakauska na čas je nám zapotřebí, jakožto jediné možné zác proti podmanění od Ruska; je nám ho zapotřebí k utoření, ustálení, we skutek a žiwot uwedení udělených nám tohoto roku swobod skrze ústawu. Usiluji dále o zachowání monarchie w čele spolku foederativního, ale monarchie složené z jednotliwých obcí. Každá obec musí sama a sebau i swým jměním wládnaut a činit jak jednotku w auhrnkowé sumě národní a prowinciální. A tak by monarchie předcházela jistau republiku demokratickau. Na této dráze činnosti sněmowní wyrozumíwám swau powinnost stran země i prowincie, stran Polska i Haliče. Na této dráze měl jsem ochotných společníků w zastupitelích národností jak naše utlačowaných, ne německých; zároweň pak w těch, jenž jako my chtěli Rakausko nowé, swobodné, nezáwislé. We spolku s nimi nahlížím možnost prowésti foederací s neodwislostí prowinciální, zároweň se zásadau poctiwé demokratie, založené w obci, keráž se pak stane nejsilnějším rukojemstwím swobody budaucích pokolení. Na této dráze widím dále plemena rakauských Slowanů silným a w sobě swobodným i demokratickým spolčené swazkem, jak twoří wíc a wíc rozšiřující-se spolek slowansko-demokratický, stojící w odporu k náramnému absolutistskému Rusku. Weškeré Slowanstwo rozpadá na dwě části, a každá část je protiwnými sobě prwky ožiwěna. Slowané rakauští stanau se čím dál tím nepřístupnější wplywu ruskému takowýmto spolkem rakauským a wštěpowáním západní oswěty, protiwné wšelikým podnikům absolutismu ruského. Na této dráze bude celé Slowanstwo jsaucí we spolku rakauském náhle a neodolatelně wyrwáno z okresu wplywu ruského. Spatřejí-Ii w dalším běhu wěku rozličné části Polska, rozdělené nyní mezi jeho podmanitele, konečně dobu, kde se wespolek budau moci spolčit, nechť Halič pak nejde se swými bratrskými zeměmi; jen když ony s Haličí w nezáwislau říši spojené budau we spolku s druhými kmeny jižních a swododných Slowanů, by pak Rusku i absolutismu tím silnější postawily odpor. Naopak, odstaupíme-li na sněmu od našich přirozených pokrewních spojenců, s nimiž nás na sněmu a we swobodném, foederativním spolku, při zachowání naší co Poláků auplné osobnosti, pojí nynější i příští prospěch; připustíme-li přewahu žiwlu německého, s kterým se chcem foederovat, a dopustíme-Ii pro toto, by Rakausko do spolku jednotného Německa wplynulo: samochtíc přiznáme poddání-se wšech národů slowanských pod těžké jařmo německé a maďarské, welkoknížetstwí pak Poznaňského a Haliče pod jařmo ruské. Způsobíme osudný boj plemen, rass, ba mezi Slowany a Němci, kdekoli se stýkají neb setkají. Aučinek toho bude, že přinutíme Slowany rakauské a dwě tři částě Polska, to jest celau rusínskau zem, by hledaly pomoc a alliancí w Rusku, a skutečnau bytost Polska znowu učiníme na dlauhá léta nemožnau. We swobodném spolku foederativním w Rakausku budau rozličné národnosti německé i slowanské, bez ničí wýlučné přewahy, wázané k sobě swým prospěchem, swobodau a welkým aukonem uwedení zásad demokratických do žiwota i do ústawů, sworně wedle sebe žíti. Pak může a musí spolek rakauský stát w alliancí — ale sworně i proto silně — se spolkem německým. — Proti wtělení wšak Rakauska do tohoto spolku, proti alliancí Poláků s Němci s opomenutím Slowanů, musím jako Polák co nejsilněji protestowat.


18. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [oznámení o nové knize], Autor: Havlíček, Karel
Wyšla práwě ( u knihkupce W. Hessa ) kniha: Wínek; sbírka příkladů ku mrawnímu poučení ( we formě kratinkých powídek ); pro mládež wydal Frant. Daucha. Spisek se hodí nejen pro užitečnau zábawu, ale i za cwiční knihu při domácím i školním wyučowání jak we čtení a spráwném mluwení, tak we psaní ( u př. diktowáním ) a w slohu. ( Jest we formě wůbec, a i w některých podobenstwích, ohled wzat na potřeby doby nowější. ) Též při katechetických přednáškách dá se těch kratinkých příběhů a podobenstwí použiti k zábawnému wyprawowání potřebných příkladů. Může tedy spisek wolen býti za dárek mládeži po školní zkaušce, k swátku atd.; mimo to wůbec za knihu cwiční. Připojena jest slušná ocelorytina. ( Cena 15 kr. stř. )


28. srpen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Napoleon. Líčen od Francouze p. z Lancretelle, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Napoleon. Líčen od Francauze p. z Lancretelle. Žiwot Napoleonůw jest drama ze sta jiných dram složené. U něho widíme weliké přewraty rowněž jako weliké odpory zmnohonásobněné. Stana se rozmanitostí nadání i osudů swých mužem wšestranným, stojí přece neukrotnau silau ctižádostiwých záměrů swých jako jediný w sobě ukončený. Pozorujte mladého Korsikána, jak po přemožení swé wlasti u prostřed národu našeho uwržen jest, pozorujte schowance wojenské školy w Briennu s zamyšlenau twáří, pozorujte mladého dělostřeleckého důstojníka, jejž upřímné ještě swobodomilenstwí za několik měsíců k nejwyšším důstojenstwím wyšine, pozorujte mladého wítěze nad Angličany, jak je z pewnosti ohněm swým rozbořené wybíjí, pozorujte obratného obrance zanikajícího národního konventu, – wšude naleznete toho, který powolán jest, trůn Ludwíka XVI. zaujmauti a wětší říši než Karel Weliký stwořiti. Hannibalem jsa w Italii, Alexandrem w Egyptě dosahuje jednau rukau na wýchodní, druhau až na západní císařstwí. Šťastný autěk podá mu místo Asie Gallii, a weliký národ nesmírnými zmatky umdlený, uwítá ho, jako oswoboditelé, s otewřenau náručí. I ztroskotaw swobodnau obec udusí zároweň newládu. W toze diktatorské jewí se nám jako nejwyšší smlauwce w swárech našich, a zná je k nohaum swým spautati. Nenáwist, přízeň a msta před ním umlkují. Wrchní moc národu rozplyne w jeho moci, jako obyčejně bezsmyslná lidowláda rozplýwá, a národ přilne láskau k tomu, který jej wybawil z moci násilnické, jížto i za nástroj i za oběť slaužiti musel. Aučastenstwí národu we wládě zemské stane se pod jeho rukama obtížným přeludem, a přece dowede w občanské zákony, saudní řád a řízení srownalost posud newídanau zawésti. A to jsau ony drahocenné poklady, které nám odkázal, a zákony jeho sejmau winu jeho wýbojů. Jasnost ducha jeho nezjewuje se nikde tak patrně, jako w dýmu bitew, při wíření bubnů, při syčení kulí, při hřímání tří tisíců děl. Wítězstwí jest jemu jen začátkem nowých strastí a nowých ponaukání: sám proti swému wlastnímu poklidu, a proti statečným swým wůdcům brojí: chce mít samé krále z rodiny swé; neboť jen mezi těmi doufá poslušné many nalézti, a přece je wždycky nenalezne. Mluwí wysokomyslně s muži ba i s paními. Jeho přátelskost má cosi snižujícího, jeho dwornost uráží, alespoň se ty urážeti zdá, ku kterým obrácena jest. Rád do politiky swé přenášíwá lsti wálečné, kterých w poli užíwal. Kdo jej widěl jako nejstrašnějšího wojína proti sobě státi, má se ho ještě jako nejstrašnějšího diplomata obáwat. Koho okamžitě přemoci nemůže, tomu lahodí, aby ho později podmanil. Není ani ukrutný, ani mstiwý, ale sláwa zahaluje před ním wylitau krew. Člowěk skoro by řekl, že je přeswědčen, že padlé wojíny swé do mlhawého ráje Ossianowa, posílá, jehožto básnění o bozích jemu potěšením za mladých let býwalo. Zwyk wšechno promýšlet a rozpočítawat, málo kdy mu připauští jednati welikodušně; což by jej bylo od weliké křiwdy a jistotného zločinu ochránilo. Řečníkem nebyl, ale krásných řečnických chwíl míwal; básníkem nebyl, ale mnohé wznešené básnické blesky u něho nacházíme. – Kéžby by si wšichni sláwochtiwí, wšichni podmanitelé, když přemýšlejí, na jíwy Swato-Helenské wzpomněli.


18. leden 1848, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Bájka s výkladem srozumitelným, Autor: Havlíček, Karel
Bájka s wýkladem srozumitelným. Na záležitosti německé w Šleswíku a Holštýně a na úsilí Dánské proti národnosti těchto krajin udělal nedáwno jistý časopis německý následující bájku. Jistý rolník swolal jednau weškerau drubež swau „ Wěrní milí – prawil – swlolal jsem wás, abychom se wespolek poradili, w jaké omáčce wás snísti mám “. Na to se rozhorlil jeden srdnatý kohaut a zakokrhal: „ My ale nechceme býti sněděny. “ – „ Wěrní milí – wece rolník – neuchylujme se od hlawní wěci. “ Čtenářstwo naše mohlo již pozorowati, že welmi rádi mluwíme o Holštýnsku – nacházíme tam mnoho podobností s jistau zemí, do které není odsud daleko. „ My jsme sesterské národy w jedné zemi, buďme sworní “ stálo přede wčírem we zdejších německých nowinách. – Inu dobře paní sestro, ale posedněte napřed o kausek dál, abych já Waše milá sestřička nemusila pořád stát. „ My dwa bratrští národowé w jedné zemi, milujme se! “ také stálo zur Verständigung. Dobře pane bratře, ale nemyslete, že jsme w Angličanech, kde jeden bratr wšechno dostane, a druhý jen z milosti u něho žije, aneb do služby musí. – –


4. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Podiwní lidé tito páni činowníci, a ostatní stawy také s nimi: wždyť welmi dobře wěděli, že je Nozdrow lhář, že mu nelze wěřit ani slowíčko ani nejmenší, a přece práwě k němu se obrátili. Tu máte člowěka! newěří w Boha, ale wěří, že když ho šimrá nad nosem, jistě umře; po celý žiwot u něho neplatí doktoři ani za groš, a konec je ten, že wezme autočiště k babě, která léčí zaříkáním a pliwáním, aneb ještě líp, wymyslí si sám nějaký dekokt kozel wí z jakého neřádu, který se mu zdá Bůh wí proč práwě proti jeho nemoci nejlepším prostředkem. Owšem pány činowniky možná jest wywluwit jejich skutečně těžkými okolnostmi. Tonaucí, prawí se, i stébla se chytá, a w tuto chwíli nemá tolik úsudku, aby pomyslil, že na stéble snad může plawat jen mucha, a on že má wáhy asi na čtyry pudy, jestli ne dokonce pět; ale to wšechno mu w tuto dobu ani nenapadne a on se chytá stébla. Tak se i naši pánowé konečně chytili Nozdrowa. Policmejstr hned mu napsal ceduličku, aby ho nawštíwil na wečer, a kwartální we wysokých botách běžel hned přidržuje si kord plným cwalem do bytu Nozdrowa. Nozdrow byl práwě w důležité práci; plné čtyry dni již newyšel z pokoje, nepauštěl tam nikoho a dostáwal oběd skrze okno – zkrátka až se spadl a pozeleněl. Práce jeho žádala weliké opatrnosti: on wybíral asi z padesáti her karet jednu, ale nejčipernější, na kterau by se mohl spolehnaut co na nejlepšího přítele. Práce měl ještě nejméně asi na dwě neděle: po celý tento čas musel Porfiryj medelenskému štěněti čistit pupek zwláštním kartáčkem a umýwat ho třikrát za den mejdlem. Nozdrow byl welmi rozzloben, že ho obtěžowali w jeho samotě, přede wším wyhnal kwartálního k čertu, ale když přečetl w dopisu policmejstrowě, že se může přihodit podčinek, protože očekáwají na wečer nějakého nowáčka, obměkčil se hned, zawřel pokoj rychle na zámek, oblekl se jakkoliwěk a běžel k nim. Zpráwy, swědectwí a domysly Nozdrowa činily tak příkrau protiwu s dosawadními pány činowníky, že i poslední jejich domněnky docela byly poraženy. To byl skutečně člověk, pro kterého ani nebyly na swětě domněnky: a cokoli u nich bylo pozorowati nesmělosti a wrtkawosti w domyslech, tolik zas u něho jistoty a přeswědčenosti. On odpowídal na wšechny punkty bez zajiknutí, prawil jim, že Čičikow nakaupil mrtwých duší několik tisíc, že on sám mu taky prodal, protože newidí příčinu, proč by neprodal; na otázku, není-li špion a nechce-li zde něco wypátrat, odpowěděl Nozdrow, že špion, a že již we škole, kdežto on s ním studowal, říkali mu fiskal, a že ho za to spolužáci, a mezi nimi taky on sám trochu zpražili, tak že se mu potom muselo dát pauze na čelisti 240 pijawek, to jest on chtěl říci jenom 40, ale 200 řeklo se jaksi samo od sebe. Na otázku, nedělá-li falešné bumážky, odpowěděl, že dělá, a při této příležitosti wyprawowal anekdotu o neobyčejné šikownosti Čičikowa, kterak dowěděwše se, že w jeho domě jest za dwa miliony falešných bumážek, zapečetili dům a postawili stráž ke každým dwéřím po dwau wojácích, a kterak je Čičikow proměnil wšechny za jednu noc, tak že druhého dne, když sundali pečeť, uwiděli, že jsau wšechny bumážky dobré. Na otázku, měl-li Čičikow skutečně aumysl unésti gubernátorowu dceru, a prawda-li že on sám mu chtěl pomáhat w této wěči, odpowěděl Nozdrow, že pomáhal, a kdyby nebylo jeho, žeby to ani byl sám Čičikow nedokázal. Tu se trochu zarazil, wida, že zde jest bláznowstwí lhát, a že může takowým spůsobem sám přijít do bryndy, ale již nemohl nikterak zadržet jazyk. Ostatně to bylo také těžko, protože mu napadly takowé interessantní podrobnosti, které nemohl nikterak zamlčet: jmenowal tedy zejména wes, we které byla cerkwa, w nižto ustanoweno bylo zasnaubení, a sice wes Truchmačewka, pop otec Sidor, za oddání 75 rublů, ale ani za tolik by to nebyl udělal, kdyby ho byl nezastrašil, že na něho udá, že oddal zedníka Michajla s jeho wlastní kmotrau, a že on Nozdrow k tomu dal swůj wlastní kočár, a připrawil na wšech štacích podložené koně. Podrobnosti došly až k tomu, že již počal zejména jmenowati jemštíky ( kočí ). Pokusili se také zmínka učinit o Napoleonu, ale sami toho litowali, že se pokusili, protože Nozdrow swedl takowé šplechty, které nejen že neměly ani trochu prawdopodobnosti, nýbrž nebyly wůbec čertu podobné, tak že činowníci wzdychajíce odcházeli; jediný policmejstr dlauho ještě poslauchal, domýšleje se, newypadne-li z toho přece později něco, ale konečně šwihnul rukau a prawil: čert aby tě. A wšichni byli toho mínění, že tluč se s býkem jak dlauho chceš, mléka přece od něho newybíješ se. A tedy byli činowníci ještě w horších klepetách než dříwe, a rozhodlo se to tak, že nikterak se nemohli dowědět, co je zač Čičikow. Wšechny tyto powěsti, řeči a rady Bůh wí z jaké příčiny nejwíce působily na ubohého prokurátora. Tak na něho působily, že přijda domů počal přemýšlet a přemýšlet a najednau jak se říká pro nic za nic umřel. Tu teprwa s politowáním poznali, že nebožtík měl skutečně duši, ačkoli ji pro skromnost swau nikdy neukazowal. Proč nebožtík umřel aneb proč byl žiw, to wí jedině Bůh sám. Čičikow dokonce nic o tom owšem newěděl. Jako naschwál w tuto dobu se trochu zachladil, dostal rýmu a malé zapálení w hrdle. Aby se některak nezkrátilo, Bože uchowej! žiwobýtí bez potomků, odhodlal se raději posedět asi tři dni doma w pokoji. Po celý tento čas proplachowal si hrdlo mlíkem s fíky, které pak jedl, a nosil ke twáři přiwázanau poduščičku z heřmánku a kafru. Chtěje si nějak ukrátit čas, zhotowíl několik nowých a podrobných katalogů wšech swých nakaupených poddaných, přečetl také jakausi wýwodkyni La Valiere, která se našla w tlumoku, prohlédl rozličné wěci a psanička we swé truhličce, něco si také přečetl podruhé, ale byla mu přece hodně dlauhá chwíle. Nikterak nemohl pochopit, že nikdo z městských činowníků nepřijíždí k němu ani jednau, poptati se o zdrawí, kdežto přece dříwe pořád stály před hostincem drožky brzy policmejstrowy, brzy prokurátorowy, brzy předsedníkowy. Krčil jenom rameny chodě po pokoji. Konečně mu bylo zase dobře, a radowal se welice, že může zase wyjíti na čerstwé powětří. Neodkladně pustil se do tualetu, otewřel swau skřínku, nalil do sklenice wřelé wody, wyndal štětičku a mýdlo k holení, k čemu owšem již byl dáwno čas; protože, když si sáhnul na bradu rukau podíwaje se do zrcadla, prawil: „ Eh! jaké se to tu rozhostily lesy! “ Po holení počal se melmi rychle oblíkat, tak že málem newyskočil ze spodků. Konečně oblečen pokropil se Kolínskau wodau, a zahaliw se řádně, wyšel na ulici se zawázanau z opatrnosti twáří. Prwní vizitu měl aumysl udělat gubernátorowi. Po cestě mu napadlo mnoho wšelikých myšlének: točila se mu w hlawě blondinka, fantasie jeho počala trošíčku dowádět, a on sám počal již trochu žertowat a posmíwat se sám sobě. W takowé mysli octnul se u gubernátorowých wrat. Již počal w síni spěšně se sebe shazowat plášť, tu ho šwejcar omráčil docela neočekáwanými slowy: „ Nemám wás připustit. “ „ Což, jak ty, snad jsi se na mne nepodíwal! jen se podíwej pořádně na obličej! “ prawil jen Čičikow. „ Jak bych wás neznal, wždyť wás newidím poprwé “ – prawil šwejcar. „ Práwě wás jediného nemám pauštět, ostatní wšechny mohu. “ „ Tu to máme! proč? zač? “ „ Takowý rozkaz, tak to jistě musí být, “ odpowěděl šwejcar a přidal k tomu slowo: ano. Potom stál před ním docela nenuceně, neukazuje na sobě žádný příwětiwý obličej, s kterým si dříwe wždycky přispíšil sundati mu plášť. Zdálo se, že myslil hledě na Čičikowa: aha! když tě již panstwo wyhání z wrat, to musíš být jistě asi tak nějaký ošusta! Nepochopitelno! pomyslil si Čičikow a šel zrowna k předsedníkowi, ale předsedník se tak zarmautil, wida jeho, že nemohl říci ani dwě slowa, a namluwil takowých pleskanic, že jim až obaum bylo horko. Ačkoli se Čičikow jda od něho po cestě wšelijak snažil wyložit si a porozumět, co asi chtěl předsedník, a nač se wztahowati mohla jeho slowa, přece nemohl ničemu porozumět. Potom zašel k ostatním: k policmejstru, k vicegubernátoru, k poštmistrowi, ale wšichni buď ho nepřijali, aneb ho přijali tak podiwně, takowau nucenau a nepochopitelnau wedli rozmluwu, tak byli pomateni a takowá směsice z toho wypadla, že počal pochybowati o zdrawí jejich mozků. Pokusil se dojíti ještě k některým, aby se alespoň dowěděl příčinu, ale newypátral žádnau příčinu. Jako napolo ospalý potlaukal se po městě, nemoha rozhodnaut, zbáznil-li se on, aneb-li činowníci ztratili hlawy, děje-li se to wšechno we snu, aneb se takowé bláznowstwi spletlo za čistého swětla. Pozdě již skoro za saumraků wrátil on se do swého hostince, z kterého wyšel w tak dobrém rozmaru a z mrzutosti si dal uwařit čáje. W zamyšlenosti a w jakémsi bezsmyslném rozwažowání swého podiwného postawení počal si nalíwat čáj: tu se najednau otewřely dwéře jeho pokoje, a před ním stál Nozdrow docela neočekáwaným spůsobem. „ To přec je, jářku, příslowí: k wůli příteli není sedm werst zacházka! “ prawil smekaje čepici; „ jdu okolo, widím swětlo w okně, no myslím si, zajdeš k němu, jistě že nespí. A! to je dobře, že máš na stole čáj, wypiju s chutí šáleček: dneska při obědě přejedl jsem se wšeliké neplechy, cítím že již počíná w žaludku mela. Dej mi nacpat dýmku, kde máš swau? “ „ Ale wždyť já nekauřím! “ prawil suše Čičikow. „ Hlauposti! jako bych newěděl, že jsi kuřák! Hej! Jak pak se jmenuje twůj služebník! Hej! Wachrameji, slyšíš! „ Wždyť se nejmenuje Wachramej, nýbrž Petřík! “ „ Jak že? wždyť jsi měl dříwo Wachrameje! “ „ Žádného jsem neměl Wachrameje. “ „ Ano prawda, to Derebin má Wachramaje. Pomysli si, jaké má Derebin štěstí; jeho tetka se rozhněwala se synem, že si wzal poddanau holku za ženu, a teď upsala Derebinu celé swé jmění. Takowau tetku bych rád měl pro budaucnost! A což ty brachu jsi se tak wzdálil ode wšech, nikde tě není widět? Owšem wím, že se někdy obíráš učenými wěcmi, rád čteš ( z čeho ale Nozdrow saudil, že se hrdina náš obírá učenými wěcmi a rád čítá, to my, přiznáwáme se, neumíme powědít, a Čičikow sám ještě méně ). Ach! milý Čičikowe, kdybys jenom widěl.... to by byla pastwa pro twého satyrického ducha ( proč měl Čičikow satyrického ducha, také není powědomo ). Pomysli si bratře! u kupce Lichačewa hráli w hromádky, to byl žert! Perependěw, který byl se mnau, to by tak bylo něco, prál, pro Čičikowa!.... ( Zatím ale Čičikow jak žiw ani newiděl žádného Perependěwa. ) Ale jen řekni prawdu, chlapíku, žes se mnau tenkrát hanebně jednal, pamatuješ se, jak jsme hráli w dámu, wždyť jsem wyhrál.... Wždyť jsi mne zrowna obalamutil! Ale já se přece, to wí čert, nemohu na tebe zlobit! Tuhle ondyno s předsedníkem.... Ach, ano, wždyť ti musím říci, že je we městě wšechno proti tobě; oni myslí, že děláš falešné bumážky, chytili si mne, ale já jsem jim toho namluwil pro tebe, že jsem s tebau študowal, že i otce twého jsem znal, nu nadarmo mluwit, nabulíkowal jsem jim toho jak náleží. “ „ Já že dělám falešné bumážky? “ křiknul Čičikow wstana ze stolice. „ Proč pak jsi je ale tak postrašil? “ pokračowal Nozdrow. „ Oni čert wí že se zbláznili strachem: udělali z tebe laupežníka a špiona.... a prokurátor strachy umřel, zejtra bude pohřeb. Přijdeš taky? Oni se, abych prawdu řekl, bojí nowého generálního prokurátora.... Tos tady milý Čičikowé pěkný kausek spletl. “ „ Jaký pěkný kausek? “ ptal se nepokojně Čičikow. „ No unést gubernátorowu dceru. Já jsem sice takowého něco očekáwal, na mau duši očekáwal. Hned ponejprw, jak jsem wás uwiděl spolu na bále, myslím si hned, to jistě Čičikow nadarmo nebude.... Ostatně ale sis newybral nic zwláštního, mně se dokonce nelíbí. Ale já wím o jedné, příbuzná Bikusowa, dcera jeho sestry, to máš děwče! “ „ Ale což to pleskáš? Co že unésti gubernátorowu dceru, co ti to napadá? “ prawil Čičikow s wywalenýma očima. „ No jen nech toho hošku, nepřetwařuj se! Já abych ti prawdu řekl, přicházím proto k tobě, chci ti pomáhat. Tak teda: budu ti za družbu, opatřím kočár a podložené koně, ale s jednau wýmínkau: musíš mi půjčit tři tisíce rublů. Potřebuju je bratře jako sůl! “ Po celý čas tohoto tlacháni Nozdrowa protíral si Čičikow několikrát oči, chtěje se přeswědčit, jestli to wšechno jenom nějak we snu neslyší. Dělat falešné bumážky, unésti gubernatorowu dceru, smrt prokurátora, to wšechno mu nahnalo pořádných strachů. Nu je-li tomu tak, pomyslil si sám pro sebe, tedy zde nemám již co sedět, nejlépe wyklídit se odtud co možná nejrychleji. Hleděl se tedy zbawit co nejdříwe Nozdrowa, zawolal hned Selifana a poručil mu, aby byl připrawen časně ráno, tak aby se mohlo zejtra ráno w šest hodin dozajista wyjet z města, aby wšechno dobře prohlédl, bryčku namazal atd. atd. Selifan řekl: „ dobře pane Pawle Iwanowiči, “ ale zastawil se přece chwílku u dweří nehýbaje se z místa. Pán hned také poručil Petříkowi, aby wyndal z pod poslele tlumok, již hodně zaprášený, a počal s ním dohromady ukládat bez weliké wybírawosti punčochy, košile, prádlo čisté i špinawé, desky do bot, kalendář.... wšechno to kladlo se jak do ruky přišlo; chtěl být na jisto již wečír hotow, aby se zejtra již nemohl zdržet. Selifan, postáw asi dwě minuty u dweří, konečně welmi zdlauhawě wyšel z pokoje. Zdlauhawě, jak si jen možná pomyslit zdlauhawě, scházel se schodů, wytlačuje swými mokrými botami stopy swé po schodech, a dlauho se poškrabowal rukau w tejle. Co znamenalo toto poškrabowání? a co znamená wůbec? Mrzutost na to, že se mu snad pokazila umluwená již schůzka w cárském kabaku ( šenk ) aneb snad již se na nowém místě zawedla nějaká oznoba srdeční Prostonárodní wýraz pro zamilowání ( za znobuška serděčnaja ). a má nyní zanechat wečerní stání u wrat, a politické držení za bílé ručky w tu dobu, když se nad městem zachmuří saumrak, a hoch w čerwené košili brnká na balalajku Balalajka jest druh citar: Ruský lid ( welkoruský ) welmi rád nosí čerwené košile. před domácí čeledí a tiché řeči wede rozličný popracowawší lid? Aneb jenom mu líto zanechat ohřáté již místo w kuchyni u peci, na kožichu, nebo šči s městským měkým pirohem a potlaukati se opět w dešti, w slotě a ostatní pocestní trampotě? Bůh to wí, nelze uhodnaut: mnoho rozličného znamená u ruského lidu poškrábání w tejle. ( Pokračowání. )


15. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [naše politika], Titulek: Prwní sezení národního wýboru dne 13. Dubna w radním sále gubernialním, Autor: Havlíček, Karel
Prwní sezení národního wýboru dne 13. Dubna w radním sále gubernialním. Nejwyšší pan purkrabí jakožto předseda otewřel sezení, mluwě o aučelu wýboru wůbec, zwláště ale o tom, aby se neprodleně ustanowil řád, jak se wěci we wýboru mají wésti, dále aby se wýbor rozdělil na zwláštní oddíly pro rozličné práce. Na to projewil dr. Brauner, že we společnosti pánů Riegra, dr. Klieberta, Jaroše a Uffa Horna již napřed učinil náwrh k takowému řádu, jejž Rieger česky a Horn německy přečetl. W rokowání o něm rozdělily se mínění. Jedni a sice nejdříw Palacký ponawrhl, aby se tento náwrh, dříw než se o něm bude rokowat, dal do tisku, aby tím způsobem audowé pro sebe jej mohli promyslit. Dr. Brauner tlačí na to, aby se hned o něm rokowalo, protože účel wýboru již od 11. Března wůbec znám jest a wšickni wědí, co se bude díti; aby se neprodléwalo, že se tím upokojí národ. Trojan sauhlasil s Palackým a radil uwážiw mínění obau předních řečníků, aby se náwrh prwé litografowal. Rieger se drží Braunerowa mínění. Hrabě Frant. Thun prawí, že by pro menšinu bylo prospěšné, aby se zpowědoměla s tímto základním předmětem. Čím dokonaleji se zpowědomí s řádem tímto, tím dříwe přijde se k cíli, a že se nejedná než asi o dwa dny. Purkmistr Strobach sauhlasí s Braunerem, radí ale, aby se hned oddělení ustanowily k rokowání o prozatímní zákon woličský a o ty předměty, o nichž se již we wýboru od purkrabího swolaném mluwilo, a druhé aby se prozatím odložily. Konečně se wyjádřil Ruppert a dr. Kliebert, že se jedná o to, aby se rozhodně začalo, že se nesmí déle čas mařiti pauhými formami; na to se pak čtly jednotliwé paragrafy. §. 1. jedná o sestawení národního wýboru. Hr. Frant. Thun rozpakowal o příložce: Národní, že by tím powstaly protiwy, kdežto je úloha wýboru hlawní, usilowat o swornost. Borrosch myslí, že práwě tauto rozwahau o jméně může wzniknaut neswornost, shromáždění zastupuje interessy národa jakožto wýbor činný, kdežto pozdější zastaupení, poněwadž wolené, bude wíce trpné. Wětšina zůstala na jméně: národní. Hr. Thun se ptal, mohau-li se wolení od 10. Dubna za konečné powažowat; odpowědělo se, že ano a Horn přidal, že wýbor Sw.-Wáclawský za prawdiwost tohoto wolení stojí. Náwrh obsahuje w §. 2., aby se na základě král. uzawření na druhau petici od 8. Dubna t. r. uskutečnil princip konstituční, by se wykonaly články již powolené a pro příští sněm potřebné příprawy činily. " Tento článek se proměnil we stylu, a sice má zníti: aby se činily příprawy, w prwní sadě — „ by se způsobilo wykonání powolených článků. " Dále obsahuje §. 2., že se má wýbor o to starat, aby udržen byl pokoj, pořádek a swornost mezi oběma národnostmi. W tom wystaupil Ruppert a četl práwě zadanau petici Čechoněmců w Praze bydlících, žádajících, aby směli národní barwy německé bez překážky nositi, což aby wýbor w uwažení wzal. Hr. Thun projewil se, že nošením kokard nešťastná demonstrací se děje; zemské barwy české že jsau známka swornosti mezi Čechy i Němci. Má prý sice každý jednotliwý práwo jewiti swobodně swé mínění, jakožto demonstrací, ale že by toto nošení snadno bylo příčina k rozpadnutí wnitřnímu. Moric Hartmann se zastal o petici, dotknul se ale wěci, která obecnau newoli způsobila, totiž panslawismu a náklonnosti Čechů k wýchodu. Když tuto wšeobecné rozjitření nastalo, odwoláwal se M. Hartmann na swědectwí jisté osoby z české strany, která prý wýslowně jemu se wyjádřila, že chce raději, aby byl národ český poddán Rusům, než aby byl přítel Němců. Na to powstal redaktor Nár. Now. K. Hawlíček dokládaje, že on sám ta zde jmenowaná osoba jest, že ale slowa od p. Hartmanna zde pronešená za neprawdiwá prohlásiti musí, neboť prawil zcela w jiném smyslu, „ že kdyby národ český jinému národu poddán býti měl, on pro swau osobu raději chce být poddán příbuznému národu než zcela cizému " odwoláwaje se na to, kterak sám wždy austně i písemně proti ruskému wplywu bojowal. Borrosch mluwil proti barwám německým: poněwadž Čechowé neopominau naopak české barwy wywěsiti; radil, aby Němci odložili německé barwy, za to ale Čechowé také cepy a palcáty s čepic; aby byl ustanowen čestný saud, kdyby se někdo zdráhal takto učiniti. Palacký prawil, že widí w celém počínání tomto nedorozumění. Nošení kokardy je buď znamení národní buď polilické: Toto přítomné je politické a jako takowé znamená chuť odtrhnauti se od české země, a nikterak se trpěti nemůže. Pak četl odpowěd, jakau poslal frankfurtskému stálému wýboru na pozwání, aby tam aučastenstwí bral w jednáních wýboru. ( Kteréžto začátek stojí w našem dnešním čísle. ) Článek p. P. byl s nesmírnau pochwalau přijat od celého wýboru. Trojan se wyjádřil, že otázka, mají-li Čechy připojit se k Německu čili nic, přísluší na konstituční cestu; celá historie že nezná ani jednoho příkladu slowanštění Němců, že Čechowé nebudau nikdy záhubní Němcům. Aby se ale rozšířil wýbor o několik audů Čechoněmců, že by bylo zbytečné, poněwadž při wolení Němci nebyli wylaučeni. Sabina nebyl proti příjímání dalších audů wůbec jak německých tak českých; že se ale nesmí nikdo do wýboru přijmauti co pauhý stranník. Pr. Schneider nawrhl, aby se barwy rakauské s českými spojily. Kaubek řekl, že mezi posluchači filosofie barwy neměcké se objewily, že ale dobrotau upokojil mysle. Horn prawil, že studenti nosili barwy německé pauze co barwy swobody; nikoli za známky národní nebo politické. Nyní že toho tedy ani zapotřebí není. Trojan podotknul, že císaři we Wídni německé barwy wnutili, a welmi ostrými slowy popisowal newázanost jaká w tomto ohledu we Wídni panuje. Dr. Kliebert radil, aby se dala Němcům pražským odpowěd, ne příkaz, nýbrž žádost, poněwadž posud málo kdo wí co znamenají německé barwy, wzdělaná menšina že se dá přemluwit. Hr. Thun taktéž radil ku pokojnému zprostředkowání; že se jedná nyní o swornost. Taktéž p. Weselý, který by rád, aby se přijali do wýboru ještě zastupitelé německých krajů. Proti tomu byl hr. Thun, řka, že by to byla jednak demonstrace proti Čechům, jednak že by se totéž práwo muselo přiřknaut Čechům, woliti si z krajů zastupitele. Dr. Rieger řekl, že we shromáždění sedí beztoho aspoň 1/3 Němců českých, kdežto obywalelstwa w Čechách není ani třetina Němců. Konečně se napsalo a k hlasowání ponawrhlo, aby se wýbor nijak již nerozšiřowal, a německé barwy že powažuje wýbor za znamení politické, kdežto petice jim přiřkuje wýznam pauze národní. Hr. Albert Nostic formulowal odpowěd takto: 1. Wýbor powažuje zásadu o rownosti obau národností za prwní, německé kokardy za politické znamení a prosí, by se nenosily. 2. Aby se poslali deputowaní ke shromáždění Čechoněmců s tauto odpowědí, aby se weškeří obywatelé němečtí w Čechách wyzwali weřejně, by nedělali žádné další demonstrace nošením těchto německých barew. Sezení wýboru národního dne 14. Dubna w kr. gubernium. Přede wším přečetl Dr. Kliebert odpowěď swau, kterau učinil dle wybídnutí celého wýboru národního k Pražským Němcům a sice asi w ten smysl: Že aukol N. W. již dříwe byl zachowati dle možnosti swornost mezi oběma národnostmi, že ale barwa čerweno-bílá jest znamení celé České země, nikoli jen jedné národnosti, že tedy i Čechowé i Němci w Čechách tyto barwy nositi mohau a mají, a dle náwrhu hr. Fr. Thuna přidáno ještě, že jest to symbol bratrské lásky obau národností. Aby tedy Němci žádnau jinau barwu nenosili, neboť by se tak rozdělení stalo a tudy různice a mnoho jiných zlých následků. Dále že se wždy při schůzkách národních w Praze wolili bez rozdílu i Němci i Čechowé, a že skutečně w N. W. dobrý poměr jest Čechů k Němcům ( Němců jest třetina ) a že se ani budaucně při wolení nowých audů do wýboru nižádný rozdíl činiti nebude. Tedy Němci žádnau příčinu nemají nedůwěru míti k N. W., zwláště když budau schůzky jeho weřejné a každému přístupné ( w Pondělí a we Čtwrtek ). Tam tedy mohau Němci přijít a sami se o celém jednání přeswědčit. Že národní wýbor sám se o to postará, aby také od české strany wšeliká znamení zwláštní přestala, což také skutečně již se stalo, aby tedy i Němci zwláštní swé znamení odložili. Tu po přečtení odpowědi prowoláni jsau deputowaní Němců Pražských, kteří onu žádost k wýboru sepsali. Dr. Kliebert přečetl jim onu odpowěd wýboru. Na to powstal jeden z nich, p. Kolb: Widí z přečtené odpowědi, že W. N. nic pro ně učiniti nehodlá. Proč by si nemohli sami Němci woliti ze sebe audy do W. N., kteří by měli jejich auplnau důwěru? Ti Němci, kteří nyní we W. N. jsau, že nemají tuto důwěru. Strany barwy německé že ale jest we W. N. mnoho mužů, užíwajících auplné důwěry u obywatelstwa Pražského, kteří by tedy snadně mohli lid k tomu přiměti, aby Němce nosící barwy německé nepopadal a neurážel, jak se to nyní stáwalo. Borroš: Již dwakráte jsem mluwil o této wěci wždy po 4 hodiny a dokazowal jsem, že nerozumné jest wyzýwati pauhým smyslným znamením smysly lidu proti sobě. Kdo má sympathie německé, ukaž je jiným dušewním způsobem. Zimmer ( jeden z deputace německé ). Nemá žádné důwěry we W. N., že by tento dowedl a chtěl upřímně hájiti záležitosti německé, a proto že oni Němci chtěli wywěšením těchto kokard postawiti se proti Čechům statečně, aby snad zatím rychlými kroky Čechů nepřišli Němci ke škodě. U. Horn: Přišel jsem do této země do otčiny swé ne jako Němec neb Čech, nýbrž abych pomohl pracowati o swobodu. Shledal jsem skutečně u Čechů spořádanost, wůli a sílu k boji o tuto swobodu: česká strana skutečně wšechno to wybojowala, co zde nyní máme, přidal jsem se tedy k ní a shledal jsem, že nemají Němci žádnau příčinu k nedůwěře, že Čechowé jen sami swobodu swau hájí, nehledajíce Němce utiskowati. Hr. Fr. Thun: Prosím, aby se celé toto jednání dělo beze wšeliké zuřiwosti s obau stran. Schůzky, které se držely na wolení audů, byly weřejné, každý k nim mohl přijíti a shledal jsem tam skutečně dosti Němců. Jednalo se wšechno německy. Nemůže se tedy říci, že N. W. wolen jest od Čechů. Jáť nejsem stranník, zkusil jsem mnoho nepřátelstwí od české strany za to, že jsem se protiwil zřízení zwláštní jen české národní gardy w Praze. Bál jsem se totiž, aby tímto rozdělením nepowstala w Praze garda německá a česká a tudy pak mrzutosti a boje. Čechowé skutečně od swého úmyslu upustili k wůli swornosti. To samé ale nastáwá nyní s německými kokardami. Skrze ně opět powstanau hádky, různice a snad krweprolití. Již ze slowa p. Zimmra wyrozuměli jsme, že těmi kokardami chtí Němci naproti Čechům se postawiti, že se jim chtí jako opříti a takowá wěc nepowede nikdy k dobrému. Dr. Helminger: Doswědčuje, že študenti hned odložili cepy a palcáty s čepic, které platily za znamení pauze české. Dr. Bärenreiter: Já jsem Němec rodilý z Rakaus. Již po 18 let jsau Čechy domow můj, za celý ten čas nezakusil jsem pro swé němectwí nic nepříjemného. Nikdy ani dříwe ani w tomto N. W. nepozorowal jsem nic, co by ke zkáze Němců směřowalo. Já miluji tuto zemi, nechci se odlaučit, chci držeti s celau zemí, aťsi se pak rozhodne jakkoli strany spojení s Německem. Plaček: Powažte pánowé, že těmito barwami německými dáwáte na jewo: že spojeni jste s celým německým národem, že jste silní. Myslíte že se i Čechowé nebudau ohlížet také po spojení, myslíte že nenastane také zas slowanská barwa? A kam to powede? Nyní se chowáme my Čechowé k Němcům jistě wlídně, a ačkoli jest rownost národnosti, budeme přece po mnohá léta ze sprawedliwé uznalosti Němce šetřiti, poněwadž wíme, že nemožno jim jest tak rychle se česky naučiti. Ale wy musíte ze swé strany uznati naši snášeliwost a také nám k wůli něco učiniti. Bibus ( jeden z deput. ). Odhodlán jest nenositi barwy německé. Ruppert: Čechy nenáleží již k německému spolku. Náležely jenom k spolku předešlému za knížat, nyní, kde nastane parlament německý, nemohau leč swobodným přiwolením swým k Němcům náležeti. Prolo se w Čechách nemohau trpěti barwy německé. Němci Čechům nikdy nepřišli wslříc, ale naopak. Wšechno, co se poslední dni w Praze stalo a z čeho zde swoboda naše následowala, powstalo od Čechů. Mohli si tedy wíce pro sebe zanechati, přece wšak dobrowolně žádali jen o rownost. Nej lepší důkaz poctiwého smýšlení. ( Dokončení. )


28. červen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Zprávy o Čechách v zahraničních novinách.], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Newíme wěru, odkud a z jakých pramenů nabírají některé cizozemské nowiny o našich českých záležitostech tak nemotorných spráw: a ještě méně wíme z hlauposti-li anebo z potměšilosti němečtí nowináři rozšiřují o poměrech národnosti naší tak lžiwé domněnky, jako častěji w jejich listech čítati musíme. Tak sme se w čas powstání polského dowěděli z cizozemských nowin, že i u nás w Praze rewoluce wypukla, že hrabě T. zatknut jest, že jsme na bále podiwně kauzlili s erbem zemským atd. Práwě nyní zase čteme w Hamburských nowinách korrespondencí od českých hranic dne 5. Čerwna, z které se kromě jiných podiwných a u nás neslýchaných wěcí také to dowídáme: že naše národnost česká mnohem wětších práw užíwá, než německá, a že se češtiny při řízení zemském a u wlády mnohem wíce šetří než němčiny, to že nejwíce mrzí našeho zeměspráwce J. C. W. arciknížete Štěpána, že odstaupiti chce od spráwy zemské atd. atd. Chtějíli němečtí spisowatelé takowými lžemi jenom newčasné kwašení w zemi naší způsobiti, chtějíli jenom, jak myslíme, německau čásť obywatelstwa našeho králowstwí proti nám pobauřiti: nepowažují jistě, na čí hlawu konečně toto wšechno jejich popuzowání se swalí. Jestliže německá národnost nás neutiskuje, my zajisté ji welmi málo, a celé naše pracné snažení naměřeno jest k tomu, abychom rowná práwa, která našemu jazyku tak jako německému w zákonech našeho králowstwí náleží, a kterých w praxi posud neužíwáme, oprawdu a skutečně měli, a jich k zwelebení našeho národu a k nowému rozšíření sláwy české užíti mohly.


26. červen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Cena předplatného], Autor: Havlíček, Karel
Cena předplatní jest se zásilkau poštowní půlletně 6 zl. stř., čtwrtletně 3 zl. stř. W Praze w naší expedici ( bez zásilky ) čtwrtletně 2 zl. 30 kr. stř. Wšechny předplatní peníze zasílají se zrowna: Do expedice Národních Nowin w Praze, s udáním na obálce: Předplatní peníze. Na wšech poštách se bezplatně přijímají takowé psaní. Ráčiž každý zřetelně tu poštu napsati, z které chce nowiny odebírat, neboť sobě pak sám připsati musí winu, když skrze udání neprawé pošty nowiny později dostáwá.


20. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o nové mapě českého království], Autor: Havlíček, Karel
na kartotečním lístku uvedena strana 728, v naskenovaných listech časopisu strana 729 — Oznamujeme čtenářstwu našemu, že se již ryje: Národopisní mapa králowstwí českého podle jeho nowého rozdělení. Wyjde asi za 3 měsíce.


15. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) „ A neznáte některého swého přítele “ – prawil Pluškin skládaje psaní – „ který by mohl potřebowat uprchlé duše? “ „ Což pak wám také utekli? “ zeptal se bystře Čičikow. „ Prawda že utekli. Zeť můj po nich pátral, ale řekl, že není nikde ani památky; ale wždyť on je oficír, umí jenom řinčet ostruhami, ale s auřady jednat.... “ „ A kolik jich asi jest? “ „ Ba bude jich taky asi 70! “ „ Wěru-li? “ „ Na mau wěru! Wždyť mi každý rok utíkají. Jest to lid tuze žrawý, z dlauhé chwíle by pořád jenom jedli, a já sám nemám ani co jíst.... A já bych za ně wzal cokoli. Tak tedy poraďte swému příteli: wždyť kdyby se jich jenom deset našlo, bude mít již weliký zisk. Wždyť stojí revisní duše za 500 rublů! “ „ Ne, o tom nedáme žádnému příteli ani počichu! “ pomyslil si Čičikow, a pak dodal, že takowý přítel se nikdy nenajde, že náklad na takowé pátrání přijde tuze wysoko, nebo u auřadů aby si člowěk dal uřezat šosy swého wlastního kabátu, s těmi že není nic; ale jestli je skutečně w takowéto trampotě, tedy že on sám, hnut autrpností, chce za ně dát.... ale že to jest tak nepatrná wěc, o které není ani hodno mluwit. “ „ A co byste dali? “ zeptal se Pluškin, a ruce se mu zatřásly jako rtuť. „ Dal bych wám po 25 kopejkách za duši! “ „ A jak, kupujete hotowými? “ „ Ano, tu chwíli peníze! “ „ Jenom báťuško s ohledem na moje žebráctwí kdybyste dal alespoň po 40 kopejkách! “ „ Wážený příteli! nejen po 40 kopejkách, nýbrž po 500 rublech bych zaplatil, a s radostí bych zaplatil, proto že widím, jak ctihodný, dobrý stařec trpí pro swau wlaslní dobrotu! “ „ A wěru je to tak! na mau wěru! “ prawil Pluškin, a swěsil hlawu skraušeně. „ Wšechno pro dobrotu! “ „ No widíte, poznal jsem hned wáš charakter, a proč bych nedal po 500 rub. za duší, ale... nemám tolik bohatstwí; ale po 5 kopejkách ještě mohu přidat, aby každá duše tedy přišla na 30 kopejek. “ „ Nu báťuško! jak tedy myslíte. Ale po dwau kopejkách byste mohl ještě přidat. “ „ Po dwau ještě tedy přidám. Kolik jich je? jak se mi zdá, mluwil jste o 70! “ „ Ne, wšeho wšudy jich bude 78! “ „ Sedmdesát osm, sedmdesát osm po 32 kopejkách za duši to dělá.... tu náš hrdina asi sekundu myslil, a řekl hned: „ to dělá dwacet čtyry ruble a 96 kopejek! “ On byl w arithmetice silný. Hned řekl Pluškinu, aby napsal kwitanci, dal mu peníze, které tento wzal do obau rukau nesl do psacího stolku s takowau opatrností, jako by nesl něco tekutého a bál se wyšplíchnaut. Pak je uložil zrowna tak opatrně do jednoho šuflíka, kdežto jistě jim bylo sauzeno poležet tak dlauho, až otec Karp a otec Polykarp, dwa kněží w jeho wsi, zahrabau jeho samého, k newyslowné radosti zetě a dcery a snad i kapitána, který se wydáwal za jeho přítele. Schowaw peníze, sedl si Pluškin na stolici, a jak se zdálo newěděl již o čem mluwit. „ A což snad již chcete odjet? “ prawil, pozoruje malé pohnutí Čičikowa, který wšak jen sahal do kapsy pro šátek. Tato otázka připamatowala Čičikowa, že wěru již nemá zde co meškat. „ Ano mám již čas! “ prawil, bera klobauk. „ No a čájík? “ „ Ne, necháme čájík až snad na jiný čas! “ „ Jak pak, ale již jsem dal ohřál samowar. Já abych řekl prawdu, nestojím o čáj: jest to pití drahé, a cukr wstaupil také nemilosrdně w ceně. Proško! není potřeba samowaru! Suchar odnes Mawře, slyšíš? ať ho zase dá na místo; anebo nech jen, já si ho tam donesu sám. S Bohem, báťuško! ať wás blahoslawí Bůh, a psaní odewzdejte předsedníkowi. Ano, ať ho přečte on, můj starý přítel. Wždyť jsme spolu byli we strawě. “ Pak ho wyprowodil přes dwůr, dal hned zawřít wrata, pak obešel sklady, aby se přeswědčil, jsau-li hlídačowé na swých místech, kteří stáli we wšech rozích a tlaukli dřewěnými lopatami na prázdné saudky; pak se podíwal do kuchyně, kdežto se pod zámínkau, že se chce přeswědčil, jak se strojí lidem, pořádně najedl políwky s kaší, a wyhubowaw wšechny od prwního do posledního za jejich zlodějstwí a špatné chowání, wrátil se do swého pokoje. Jsa o samotě pomyslil si, kterak by měl být wděčným hostu swému za takowé skutečně weliké dobrodiní. „ Dám mu “, pomyslil si, „ hodinky kapesní: jsau krásné, stříbrné, a ne snad jen nějaké tumpašky aneb bronzowky, trochu jsau sice pokažené, ale wždyť si je dá zprawit; je ještě mladý člowěk, tedy potřebuje kapesní hodinky, aby se zalíbil newěstě! Anebo ne – dodal pak po nějakém rozwážení – lépe bude, když mu je po smrti odkážu w poslední wůli, aby si na mne wzpomněl. “ Ale hrdina náš i bez hodinek byl welmi spokojen a wesel. Takowá neočekáwaná kaupě byla patrný dar. A wěru jistá wěc, ne jenom mrtwé duše nýbrž i uprchlé a wšeho dohromady auplně 200 kusů! Owšem že přijížděje ke wsi Pluškinowě jíž cítil, že bude nějaký podčinek, ale takowého úspěchu nikterak neočekáwal. Celau cestu byl neobyčejně wesel, pohwizdoval, brnkal pysky, přistrče k ústám pěst jako by traubil, a konečně počal zpíwat tak neobyčejnau píseň, že sám Selifán poslauchal, poslauchal, až pak pokýwuje hlawau prawil: „ Wida, jak pán zpíwá! “ Již za hustých saumraků přijeli do města. Před wraty hostince čekal již Petruška, který si jednau rukau držel šosy, neboť neměl rád, když se rozcházely, a druhau pomáhal pánu s bryčky. Taky sluha hostinský vyběhl se swíčkau w ruce a se serwítkem na rameně. „ Dlauho jste ráčil se taulat, “ prawil poɫowý swítě na schody. „ Ano “ – prawil Čičikow, když byli nahoře. „ A jak jsi se měl? “ „ Sláwa Bohu! “ odpowěděl poɫowý kláněje se. „ Wčera přijel nějaký poručík oficír a je w šestnáctém pokoji. “ „ Poručík? “ „ Newím jaký, z Rězani, hnědé koně! “ „ Dobře, dobře! “ prawil Čičikow a šel do swého pokoje. Jda skrze předpokoj zakrautil nosem a řekl Petříkowi: „ Kdybys alespoň okna otewíral. “ „ Wždyť byly otewřené, “ prawil Petřík, ale lhal. Ostatně wěděl také Čičikow, že to není prawda, ale nechtěl již nic odpowídat. Cítil na sobě po takowé projíždce unawení. Dal si dát tenkrát jen něco tuze lehkého k wečeři, totiž podswínče, swlekl se hned, a jak se zaobalil do pokrywky, usnul hned na twrdo tak, jak jenom mohau spáti ty šťastnící, kteří newědí ani co jsau hoemorrhoidy, ani blechy ani přílíšné dušewní schopnosti. Kapitola VII. Šťastný je spisowatel, který mina charaktery protiwné, mrzuté, nepříjemné pro smutnau swau skutečnost, zabýwá se jenom s osobnostmi jewícími wysokau wznešenost lidskau, který z welikého množstwí každodenně se jewících obrazů wybral si jenom řídké wýmínky, který nikdy nepromění wysoce napnuté struny swé lyry, nespustil se nikdy s wýše swé k bídným ničemným spolubratřím swým, a nedotýkaje se zemi, celý se zabral do swých dalece od ní zwýšených a zweličených obrazů. Dwakrát jest záwidný jeho osud: on jest mezi nimi jako w rodině swé, a daleko a silně rozhlašují se jeho slowa. On zastřel opojným kauřem lidské oči, on jim kauzelně pochlebil, ukryw wšechnu bídu žiwota a ukázaw jim člowěka w jeho kráse. Wšechno tleskajíc rukama za ním běží poklusuje za jeho triumfátorským wozem. Welikým wšeswětským básníkem jmenují ho, sídlícím wysoko nade wšemi ostatními duchy lidskými, jako sídlí orel nad ostatními wysokolétajícími. Při pauhém wyslowení jeho jména třepetají se již mladá srdce, a slze od něho wylauzené třpytí se na wšech očích.... Není nikdo rowen jemu w síle! Ale nemá takowý osud spisowatel, který se snaží dobýt na powrší wšechno to, co jest každau minutu před očima, čeho ale neuzří newšímawé oči, wšechnu nekonečnau tlupu drobností, do nichž jest žiwot náš zapleten, wšechny hlubiny chladných, rozdrobených, každodenních charakterů, kterými se hemží naše pozemská, časem trpká, časem skučná cesta, jenžto pewnau silau neuprositelného řezbáře se snaží wystawit je zřetelně a jasně před wšenárodní oči! On nesebéře národu potlesk, on neuwidí spolucitné slze, u jednodušný wzlet rozbauřených od něho duší; jemu nepoletí wstříc šestnáctileté děwče se zamotanau hlawau a s hrdinským nadšením, on se newyhne sauwěkému saudu, podwodně-necitelnému sauwěkému saudu, jenžto nazwe útwory jeho ničemnými a nízkými, wykáže mu opowržený kautek mezi spisovateli, urážejícími člowěčenstwo, dá mu wlastnosti wyobrazených od něho hrdin, odřekne mu i srdce i smysl i božský plamen schopnosti. Neboť sauwěký saud nepřipustí tomu, že jsau stejně podiwu hodna skla, i která ukazují welebnost hwězd, i která objewují hýbání-se newiditelných čerwíků; neboť nepřipustí tomu sauwěký saud, že zapotřebí jest mnoho hlaubky dušewní k ozáření obrazu, wzatého z opowrženého žiwota, a zasadili ho do perlí twůrcowských; neboť nepřipustí tomu sauwěký saud, že wznešený a nadšený smích hoden jest státi w řadě wedle wysokého lyrického nadšení a že jest weliká propast mezi ním a křiwením se nějakého tajtrlíka na prowaze. To wšechno nepřipustí sauwěký saud a wšechno to obrátí naproti a k potupě neuznaného spisowatele: bez saucitu, bez účastenstwí, bez ohlasu, jako bezrodný pautník zůstane on sám na swé cestě. Drsnatá jest jeho cesta a hořce cítí swau osamělost. A na dlauho ještě mne určila kauzelná moc, abych se wedl za ruce se swými podiwnými hrdinami, díwati se na obyčejný žiwot, prohlížeti ho skrze widitelný swětu smích a newiditelné, nepowědomé mu slze.... Na cestu! na cestu! pryč s wráskau na čelo, pryč se zakabonělým obličejem. Wraťme se opět do obyčejného žiwota a podíwejme se, co dělá Čičikow. Čičikow se probudil, protáhl ruce i nohy, a pocítil, že se wyspal dobře. Poležew asi dwě minutky na hřbetě, tlesknul si rukama a rozjasnil oči, neboť si wzpomněl, že již má nyní 400 duší pohromadě. Tu hned wyskočil s postele, ani se nepodíwal na swůj obličej, který milowal upřímně a na kterém se mu zdála brada nejpůwabnější, neboť welmi často wychlaubal se jí před některým swým přítelem, zwláště w čas holení. „ Tuhle se podíwej, “ říkáwal obyčejně, hladě ji rukau, „ jakau mám bradu, celau kulatau! “ Ale tenkrát se ani nepodíwal na bradu, ani na obličej, nýbrž zrowna tak jak byl, obul safianowé boty, wyšíwané rozličnobarewnými kožkami ( we kterých dobrý obchod wede město Toržok, díky za to chalátním náklonnostem ruské přirozenosti ), a po šotlandsku jenom we krátké košili, zapomenuw na swau wážnost a na slušnost středních let, wywedl w pokoji dwa skoky, při kterých se dotknul zlehka patami do wyššího místa. Pak se hned dal do díla: před skřínkau si zamnul ruce tak, jako je mne nepodkupný zemský saud, wyjewší na wyšetřowání, před swačinkau, a hned z ní wyndal papíry. On chtěl zkrátka wšechno odbýt, neodkládaje na dlauhé lokte. ( Pokračowání. )


8. duben 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: – Příspěwky na Pražskau wzorní průmyslovou školu., Autor: Havlíček, Karel
Dodatek Red. Jakož každého w celém králowstwí našem srdečně těšiti musí každý peněžitý příspewek na naši průmyslowau školu co dobrowolná oběť duší stejně smýšlejících a národu swému lepšího blaha přejících: tak zas jednotliwých míst, osob a stawů snůšky méně neb wíce zajímawosti poskytují. Litoměřice kromě toho, že co město skoro docela poněmčené přece ze záležitostí národu našeho se newylučuje, podáwají nám také krásný příklad tamějšího P. T. c. k. auřednictwa, na čele jehož stojí sám P. T. gubernialní radda a krajský p. Josef Klecanský. Wždycky se někteří zlomyslníci nalézali ( a snad i posud nalézají ), každé poctiwé a J. M. C. králi našemu upřímně oddané snažení o wzdělání a ušlechtění národu českého w podezření uwádějící: tím wíce tedy má wáhy příklad muže we wykonáwání úředních powinností swých tak swědomitého a w celé zemi takowé wážnosti užíwajícího, jako jest Litoměřický wysoce zaslaužilý p. krajský Klecanský.