17. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Příloha Pražských novin., Titulek: Slovan a Čech., Autor: Havlíček, Karel
Příloha k čísl. 39. Pražských Nowin. Slowan a Čech. List do památníku panu Jakubu Malému od H. Borowského. „ Běda tomu, kdožby pohoršil jednoho z maličkých! “ Přede wším požádati musím takowé pp. čtenáře, kterým na wěci samé, t. j. poměrech slowanských nezáleží, a kteří snad ani můj článek „ Slowan a Čech “ w 14—21. čísl. Nowin, ani p. Jakuba Malého odpowěď na to w čísl. 41, 42, 43, 45, 49, 50 Kwětů pozorliwě nepřečtli, aby také ani tento přítomný článek čísti neráčili, proto že w něm dokonce žádné zábawy nenaleznau, owšem ale chladné wěci samé rozbírání. - - Hodlaje Nowinám našim dáti, pokud w moci mé býti může, směr národní, domácí, widěl jsem brzy před sebau poměr Slowanstwa jakožto důležitý předmět, který nyní wšechnu naší pozornost zasluhuje. O tomto Slowanstwu psal jsem dle úplného přeswědčení, prudce, jak jest můj spůsob, nikoli wšak, jak p. Jakub Malý prawí, lehkowážně, drze, opowážliwě aneb dokonce lžiwě, a bohdá i ne nesmyslně. Práwa, o wěci té saud swůj pronésti, wydobyl jsem si dost pracně, a jestli že p. Jakub Malý smělost měl, i we wěcech, které sám nezkusil, a newiděl a nepoznal, kantorsky nadutě mistrowati mne, který jsem je zkusil, widěl a poznal, snad by mu některá čásť těchto jmen, jakými mne obsypal, s wětším práwem přislušela. W článku mém musíme rozeznáwati wěc samau, a pak formu, kterau jsem jí dal dle swé osobnosti. Jiný by zajisté ty samé prawdy mírně, šetrně byl pronesl, tím by se ale pranic we wěci samé nezměnilo. Tak měl i p. Jakub Malý ( kdyby mu na prawdě a na wěci samé bylo záleželo ) wíce wywracowati hlawní zásady mého pojednání, které jsem mu ku konci ( N. 21. 4. ) Pro krátkost budeme w citací označowati takto: N = Nowiny; K = Kwěty, prwní cifra znamená číslo a druhá slaupec. pro pohodlí w krátkosti opakowal, a které zde pro čtenáře, jimž práwě ono číslo při ruce není, ještě posadím: Slowané nejsau jeden národ, nýbrž čtyry tak samostatné a tak mezi sebau nespojené národy, jako které koli jiné národy ewropejské. — Každý z těch národů Slowanských sám pro sebe stojí, a jeden za druhý ani w dobrém, ani we zlém neodpowídá; čest a hanbu národní nemají společně. — Pro welikau podobu jazyků slowanských užitečno a potřebno jest každému národu slowanskému literárně co možná nejwíce ostatních si wšímati, a z jejich literatur a jazyků a národností pro sebe kořistiti. — Jenom mezi Českým a Ilirským národem mohau být kromě toho wětší sympathie, proto že dle nynějších poměrů, jeden druhému nikoli nebezpečen, owšem ale prospěšen býti může. — Mocnářstwí Rakauské jest nejlepší garantie na zachowání naší a Ilirské národnosti, a čím wýše wzroste moc císařstwí Rakouského, tím jistěji stojí naše národnosti. — Aby někdy Slowané wšichni jediného jazyka w literatuře užíwati mohli, je wěc nemožná, a proto každé snažení k tomu nesmyslné, a jako maření času škodné. Zkrátka s hrdostí národní řeknu: „ Já jsem Čech “ ale nikdy „ já jsem Slowan. “ Kdykoli se nazwu Slowanem, učiním to wždy jenom we smyslu učeném, země - a národopisném. Slowané mají čtyry wlasti, a ne jednu wlast: a patriotismus slowanský jest jenom o něco méně horší než kosmopolitismus. Z těch ale p. Jakub Malý ani jediné newywrátil, jak mu hned dokážeme. Jediná wěc, w které mne p. J. M. práwem winil, jest to, co jsem o králowstwí českém, o korunářích nawrhl ( N. 17. 4. ), to wšak jest wěc jen mimotní, pauhý nápad, od kterého já welmi snadně ustoupiti mohu, a také ustupuji. Dobře jsem wěděl, že ku koruně české wíce než nynější králowstwí České náleží; a nazwal-li jsem České nynější králowstwí provincii, myslil jsem tím provincii koruny české, nebera slowa přísně na wáhu. Wšechno ale ostatní, co p. J. M. proti mně w odpowědi swé pronesl, neprawdiwé jest, a pakli bych nyní bud z nedopatření aneb pro krátkost něco wywrátiti opominul: swobodno budiž p. Jakubu Malému připomenauti mne na to, abych neprawdiwost toho i hned dokázal. – Hned z počátku postawím ty pády, w kterých p. J. M. slowa má patrně překrucuje a z nich chybně argumentuje: 1. Že prý bojuji zaumyslně proti prawdě: neboť prý sám nazýwám Slowanstwa myšlénku welkau, a oprawdiwá welikost nemůže obstáti bez prawdy. ( K. 41. 1. ) Budu také tak argumentowat: p. Malý sepsal gramatiku, špatná gramatika nestojí ale za nic: tedy p. Malého gramatika nestojí za nic. – A jen jsem si přidal to slowíčko špatná, jako p. Malý si přidal: oprawdiwá. Ostatně ale kdo pak p. Malému zjewil, že třeba oprawdiwá welikost není bez prawdy? – 2. Patrně prý sobě odporuju, jednau prawím, že již naší předkowé Husité o Slowanstwí wěděli, a pak tu myšlénku jmenuji nowau. ( K. 41. 1. ) – Ten spůsob myšlénky té, jaký nyní panuje, nebyl za Husitů a proto je nowá: tak jako ( abych populárně mluwil ) dělají nowé čepice ze starých šosů. 3. Že se prý zasazuju proti wěci nejwíce prospěšné, neboť sám wyznáwám, že nám a Ilirům idea Slowanstwa nejwíce prospěšnau se stala. ( K. 41. 2. ) Já wšak tam slowo nejwíce neberu wůbec; nýbrž jen potažmo, totiž nám a Ilirům nejwíce, jiným méně byla prospěšna. – Kdybych tak argumentowal, přišel bych na nejwětší absurda; ku př. kdyby p. Jakub Malý w to samé okamžení někde třeba na mostě sám jediný stál, když tam několik owcí přiběhne: a já o té situaci řekl: „ Pan Jakub Malý jest na tom mostě nejrozumnější twor “, následuje z toho, že je již p. J. M. wůbec nejrozumnější twor? – Hoffentlich deutlich genug! – 4. K. 45. 3. připisuje mi p. M., jako bych byl řekl, že wrchnostenští úředníci jen proto do wyšších škol nechodí, aby se české gramatice učiti nemuseli!! Slowo wyhýbat, kterého ( X. 17. 3. ) užíwám o těch úřednících, má také smysl neúmyslnosti w sobě, tak že, když ku př. z Prahy do Wídně jedu, již eo ipso Dražďanům se wyhnu, ačkoli to w úmyslu ani nemám. Tak se ti úředníci, poněwadž z jiných příčin do wyšších škol nedojdau, eo ipso wyhnau české gramatice, která se jen na wyšších ústawech přednáší. Wůbec si mne p. Jakub Malý ještě na mnohých jiných místech swého pojednání předstawuje mnohem hlaupějšího, než zapotřebí jest! Tak na jiném místě ( K. 42. 1. ) s welikým, jak se zdá, potěšením o mně myslí, že ani newím, co každý parvista, totiž jak powstali romanští národowé, a drží mi o tom welmi učený wýklad, ani si we hlubokosti učenosti swé newšímaje, že já ( N. 15. 1. ) mluwím o národech jak jsau nyní, tedy o resultátech bez ohledu, odkud a jak ty resultáty powstaly. 5. Na to, že sme my sami nepřítelem swé národnosti, proto že se z nerozumu sami k němčině hlásíme, atd., odpowídá mi p. Jakub Malý: „ Kam se to skrýwáte, pane Borowský? jaký to štít nastawujete? myslíte, že wás za ním nenajdu? Pryč s tím štítem, pojďte na boží swětlo! “ Newyřknutý smysl těchto slow zplácím jen opowržením; kdybychom pod jinými zákony žiwi byli, odpowěděl bych na tak nízké předhůzky tím, jak we Kwětech cínowé lžice jmenují, když z ruštiny překládají projíždku po Zakawkaském kraji. — Že sme my sami oprawdu nejhlawnější nepřátelé swé národnosti opakuji zde ještě jednau: národu swému smím w dobrém úmyslu i trpké wěci do očí powídati, k tomu máme každý swaté práwo. Wládě na tom záležeti nemůže, aby národnost naše potlačena zůstala; neboť se od myšlénky císaře Josefa II., aby celá říše poněmčena byla, již dáwno ustaupilo, a proto nepochybuji, že wláda jazyku našemu we školách a w úřadech takowého místa popřeje, jako si žádáme: až jen celý národ ( t. j. wětšina ) o to upřímně a oprawdowě státi bude. Že tato wětšina bohužel ještě ani newí, oč se jedná, kdo toho nejwíce winen? Myslím že snad přece naše zmalátnělost. Což pak úředníci, učitelé, profesoři naši nejsau Čechowé? — Podiwné přirownání s milionářstwím docela sem nepatří. Což pak nemáme příležitost učit se česky? aneb milowat národnost swau? Kdo pak nám nařizuje jíst, na bály, do diwadla chodit atd.? kdybychom tedy tak swůj jazyk milowali, jako jiné chatrnější wěci..... kdo pak Maďarům nařizuje, učit se maďarsky a milowat jazyk a národnost? 6 ) Na jiném místě ( K. 45. 1. ) newí zas p. Malý, co si má myslit o takowém spisowateli, který, jako jsem to já učinil, jednau Čechy z ohledu národnosti haní a po druhé je z 168 toho samého ohledu wychwaluje. Takowé ramenářstwí! Lehká ale wýmluwa p. Jakube Malý! když jsem je haněl, myslil jsem ty, kteří hany zasluhují, a když jsem chwálil myslil jsem ty ostatní. – Rowněž tak i s beder swých swalím předhůzku ( K. 45. 1 ), že jsem jednau nazwal Čechy wzdělanější než ostatní národy slowanské a pak jsem prawil, že předhoníme přece ještě ostatní Slowany. W čem ale jsem prawil že je předhoníme: w štěští národním, w literatuře, w umění, rozuměj wšude národním, neboť wzdělanější jsme již nyní, jenom že ne národním spůsobem. Jak prý se mi jméno Čechoslowan nelíbí a zas při jménu Ilir prawím, že na jménu nezáleží jaké jest. Owšem nezáleží na jménu, jen když je praktické; a proto radím p. Malému, aby místo Čech říkal: Běloch-Indoewroposlowanočech, a já proti tomu nic nebudu mít, ale budauli-se mu wšichni Čechowé sami též tak nazýwat, to je jiná. – 7. Nejwíc se ale p. Jakub Malý těší ze swé ostrowtipnosti když ( K. 43. l ) napřed sám ze mne špatnau definicí, co je národ utwoří, a pak s welikým zalíbením rozličná absurda z ní táhne. Citowal jsem ( N. 15. 1. ) o tom, co je národ, článek swůj z Musejníka a tam 1846 I. str. 95 stojí: „ Národem sluje w nejčistším a nejidealnějším smyslu atd., “ když tedy řeknu ( N. 15. 2 ) že nejen jazyk nýbrž také obyčeje, náboženstwí, wláda, wzdělanost sympathie a j. w. ( čti jiných wíc ) dohromady národnost twoří, a před tím onu defincí z Musejníka cituju, nemůže se mi bohdá připisowati, že by za časů husitských dle mých slow: táborský atd. národowé w Čechách byli. K takowým záwěrkám jako p. Jakub Malý zde činí, zapotřebí jest také malého rozumu. 8. ( K. 41. 1. ) mi také p. Malý we jménu celého národu má za zlé, že jsem řekl „ že se každý skoro nazýwal Slowanem, stydě se jaksi za tak malé jméno jako je Čech “. Slowíčko jaksi p. Malý chytře wynechal a hned to mělo wýznam ten, že jsem nejwětšímu dílu celého národu zpozdilců nadal. 9. „ S hrdostí národní řeknu: Já jsem Čech ale nikdy ( rozuměj: neřeknu s hrdostí národní ) Já jsem Slowan. “ O těch slowech prawí p. Malý ( K. 50. 3. ) že jsau kydání hany na swůj rod. Ha ha ha! Owšem nemohu říci s hrdostí národní, že jsem Slowan, ale proč? proto že nejsau Slowané národ. Proto ale přec každý Čech Slowanem jest, třeba by to nemohl říci s hrdostí národní: tak jako jsme wšichni Ewropčané, ačkoli se tak nenazýwáme s hrdostí národní. Wždyť přec w přírodopisu náležíme také mezi ssawce, a ačkoli tedy každý Čech eo ipso ssawec jest, nebudeme přec s hrdostí národní říkati: Já jsem ssawec! Ostatně zde musím smysl těch swých slow ještě lépe wyložiti: Národ může s hrdostí jmenowat jméno swé, pakli oprawdu s jménem tím nějaká čest spojena jest. Sláwa jména národního jest resultat slawných činů celého národu. Wšichni Slowané dohromady w historii známé newystupují, a nemůže tedy být sláwa národní a tedy i hrdost společná, nýbrž Čechowé, Rusowé, Poláci mají swau wlastní. Co naši praotcowé Češi slawného konali, k tomu jiní Slowané nic nepřičinili, Proto můžeme jen s hrdostí národní říci: „ Já jsem Čech! “ – Jmenowati Slowany dohromady národem, pakli by se to určitě činilo, jest hrubá chyba, a škodný nesmysl: může se mluwiti o národech slowanských, ale ne o národu slowanském. Některé podiwnosti které p. Malému z péra wyklauzly, welice nás zabawily: tak ku př. dle jeho definice kosmopolitismu ( K. 41. 2 ) byl by skoro každý twor kamen, rostlina, zwíře, slunce, měsíc atd. kosmopolita ( kdyby se místo slowa člowěk do jeho definice postawily ) proto že skoro wždycky „ na tom místě na které je wěčná prozřetelnost postawila, powinnosti powolání swého wěrně wykonáwají “. – Každý prý oswícený Čech, Morawan, Slowák, Slezan s hrdostí takowými býti se wyznáwajíce s pýchau Slowanem se nazýwají! ( K. 41. 2. ) Dále doleji prawí, „ že k newzdělancům idea Slowanstwa nedošla “. Tu bychom se p. J. M. tázati museli koho počítá a nepočítá mezi wzdělance? Jsau wšichní čtenáři českých časopisů ( w kterých se přec ustawičně o Slowanstwu mluwí ) wzdělanci? Nepočítá z druhé strany professory, úředníky, důstojníky šlechtu atd. aspoň z wětší části mezi wzdělance? Zatím snad těch několik otázek potlačí, odpowědít si na ně může p. Jakub Malý sám. – Welmi naiwně se mne p. Jakub ( K. 41. 2 ) ptá, proč prý jsem ty neslušné a nedowolené wěci nejmenowal? Inu proto, že není dowoleno p. Jakube Malý! — Také tak naiwně mluwí p. Jakub Malý „ o holubičím národě “. ( K. 42. 2 ). Takowé řeči hodí se do poezie w nadšení atd. ale ne do politických článků; chceli p. Jakub Malý být holubem, kdož proti němu? wždyť i já a každý jiný swobodu swau má, náwiděti a nenáwiděti, jak kdy za dobré uzná: proč by tedy jiný nemohl být holubem. Zajíc je také tiché zwíře. – Ještě naiwněji ( K. 43. 2 ) chce udělat „ z celého Slowanstwa w dušewním smyslu jednu rodinu národů “. Jen w dušewním, hm! w dušewním! Neradíme panu Jakubu Malému, aby se s čertem třeba jen w dušewním smyslu spojil, sice by ho pak i s tělem i s duší i s wausy pohltil. – Nejnaiwnější je ale twrzení p. Jakuba Malého, ( K. 42. 2 a 3 ) že Slowany wáže dohromady přesilné pauto společného neštěstí a společné úlohy, čím mi snad panslawismus dokazowati chce. Toť by ale nastaly wzájemnost a bratrstwo mezi wšemi slepými, chromými atd., proto že mají společné neštěstí a wůbec Škýpýtáři, Baskowé, Cikáni, Malájowé, diwochowé amerikánští atd. atd. měli by stejnau úlohu, stejné neštěstí a tedy wzájemnost atd. Co se wšak literární wzájemnosti týče, t. j. aby jeden národ slowanský čítal knihy ostatních, potřebnost a wýhody takowéto wzájemností, dokázal jsem já tuším ještě lépe než p. Malý, tedy mně p. M. staré wěci znowu mluwiti neměl. Nechceli nic wíc, toť jsme přátelé. Nač ale při tom mluwil o cestě zákonní; snad abychom knihy nepašowali? aneb abychom nečtli liberální spisy, které w Rusích wycházejí? Nač k tomu, když ruské knihy čísti chci, zapotřebí jest celý ruský národ wšech 50,000,000 k srdci si přiwázati? Toť je pro slabého ballast! „ Jak prý se to může wyčerpati bez idey Slowanstwa? “ ( K 43. 2 ). Jáť jsem z německé literatury wíce se již naučil než ze slowanských, znám snad historii, i národopis, i obyčeje německé a nemohl bych si ztěžowati, že Němce příliš miluju! – A také to p. Malému nechce do hlawy, že přece při wší swé neslowanskosti, žádám aby každý náš wzdělanec rusky, polsky a ilirsky rozuměl, bez idey Slowanstwa. Wždyť jest to p. Maly! pro každého wzdělance našeho welmi snadná wěc: a jak by se musela ta idea jmenowat dle které se onen powěstný kardinal w Římě tolik jazyků naučil. Ostatně má p. Malý nejbližší příklad na mně: při wšem swém neslowanském lotrowstwí umím přece rusky, polsky i ilirsky, a to bohda lépe než p. Malý i se swau ideau Slowanstwa. Co prawí p. J. M. o mém „ proroctwí “ neswornosti mezi Poláky a Rusy, daufám, že jsem ( N. 19. 5 a 6 ) příčiny dobré wyložil, ty měl p. Malý wywrátit a pak teprw swornost budaucí prohlásit. Chceli mi ale jen na wšechny důwody odpowídat katechysmem, jako ( K. 43. 2 ) učinil, „ že swět musí pokračowat, wšecky předsudky odložit atd. a podobné morální řeči wést: to já mu se swé strany rowněž radím aby ani pokoj swůj nezawíral, wšemu wěřil, atd., poněwadž swět pokračowati musí a takowé chyby odložiti. Bratrem nazýwat se a bratrstwo hlásat je tuze pohodlná, krásná a nic neb wšechno znamenající wěc: bratři jsau synowé jednoho otce, pak přátelé, pak známí, pak wšichni údowé jednoho národu, pak wšichni stejněwěřící, pak wšichni lidé jsau bratří. Zkrátka to slowo nic neznamená, a jest jen také opotřebowaný klín te neurčité, temné, zmatené panslawistiky, proti které já bojuji. Že Štúr a Hurban, jak mi p. Malý předhazuje, jenom mau theorii newykonáwají, wí p. Malý lépe než já. Úmysl můj je samostatnost swého národu zastáwat, a že my, Morawané a Slowáci jeden národ jsme, nikdy jsem nepochybowal. Tomu jsem se opíral, abychom nechtěli s Rusy, s Poláky w takowých poměrech býti, jako jsme mezi sebau: a to jest hlawní chyba Nowoslowáků, že jim je Rus, Polák, Čech wšechno jedno. Proto se od nás mohli odtrhnaut: wždyť jsau i po odtržení Slowané jako dříwé, a ta „ drahá máť Slawia “ jim wždy zůstane, třeba se od swého národu odlaučili. Teď ještě několik punktů w krátkosti: „ Že prý národ polský a ruský, co takowý, nikdy ještě newystaupil. “ Prosím p. Malého, aby mi ráčil jmenowat jediný pád w historii kde národ we wší celosti swé wystaupil tak aby i každý špendlikář při tom byl? Národ wystupuje wždy w representací, ať si je jakákoli. – Co mi o Rościszewským ( K. 50. 2 ) a o newděku, o počeštění Poláků prawí, musím já, který jsem Rościszewského a jeho záměry osobně znal, lépe snad wěděti, než to p. J. Malý pauhým nosem swým z Prahy číti může. – Že nejen polská šlechta s ruskau se nenáwidí, nýbrž i národ polský wůbec Rusy w oškliwosti má, musím opět já lépe wěděti než p. Malý. Že wšak já se swé strany Rusy i Poláky nenáwidím, jest mé subjektiwní přeswědčení, a nikoli do celého pojednání o Slowanstwu nenáleží. Článek můj i bez té nenáwisti zůstane tím čím jest. Nenáwist má není žádný důkaz proti ani pro mne. – ( Dokončení. )


14. březen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky, Titulek: [Vtipná příhoda pánovi v Haliči, sedlácích a židovi], Autor: Havlíček, Karel
* – * W minulých žních nechtěli sedláci jistému pánowi w Haliči robotowati – ani krajský komisař je nemohl přemluwit; exekuce pak nemohla přijít, poněwadž bylo wojsko wšude rozesláno. I uchopil se zeman jiného prostředku. Powolaw k sobě žida, prawil: „ Byl by jsi s to, skliditi mé obilí? " – I proč ne, milost pane! “ – „ Dobře, každý desátý mandel budiž twůj, teď se ohlédni po lidech, kteří by ti pomohli! “ Žid s radostí odešel, wywalil sud kořalky, wyčastowal sedláky, a za 48 bylo wšechno obilí w panských stodolách.


7. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Dodatek redakce, Autor: Havlíček, Karel
Dod. Red. Rádi bychom se již jednau dočkali konce té podiwné komedie, kterau s námi Slowany naše wláda již hraje od času udělení konstituce. Wěru již nás omrzela znamenitě ta jednotwárná hra. Ačkoli se dobře wěděti mohlo, že wláda si nepřeje býti pod Frankfurtským parlamentem, přece nám Čechům mermomocí nařizowala woliti, nepochybně jen proto, aby nás a německé krajany naše hodně jednoho proti druhému rozdráždila ( divide et impera ). Zatím ale známí swobodomyslní Stawowé Morawští také se proti Frankfurtu prohlásili, nejpěknější důkaz, že tajné k tomu pokynutí od wlády míti museli, neboť nemáme důkazů, aby páni Stawowé Mnorawští tisková chyba: Morawští něco učinili, co se wládě nelíbí. Chorwatům wláda ustanowila bána, učinila jej welitelem hranice wojenské — a pak jej zas jiným nařízením podrobila ministerstwu uherskému a wydala jej tím do takowých okolností, že jej Maďarowé zjewně za buřiče mohau prohlašowati. Polákům dalo ministerstwo na žádost jejich odpowěď, kterau, abychom málo řekli, nestydatau nazwati musíme. Celému swětu bylo patrno, že udržení Rakauska jen na nás Slowanech záleží: a naše milostiwá wláda přijímala od nás pokorné oswědčowání naší oddanosti, přece ale pro nás nic posud neučinila, a nechala nás wždy bojowat nejen s protiwními žiwly, nýbrž i se zákonem. Což pak si myslíte, že Slowan jako ono známé otrocké zwíře wám nohy přec lízati bude, třeba jste jej kopali? Nyní máme druhé jednání této komedie: náš pan gubernátor hrabě L. Thun ustanowil si sám nad sebau provisorní wládu, to jest asi, jako by dosazowal kaprál důstojníky; wysláni jsau deputowaní k J. M. C. o potwrzení, a ejhle! ministerstwo Wídeňské protestuje slawně proti tomu kroku kraběte tisková chyba: hraběte L. Thuna! — radujíc se jistě potají z toho, co hr. Thun učinil. A náš Národní Wýbor? — ten jest pauze proto, aby se tam dwakrát za týden mluwilo, aby ti uepokojní tisková chyba: nepokojní lidé měli příležitost, hráti si na parlament jako děti. Wláda nechá Nár. Wýbor rokowat, a sama dělá — co chce. Táži se, kde ukázala posud wláda naše upřímnau chuť, býti konstituční, a uwésti we skutek to, co národu českému přislíbila? Nikde, wyjmeme-li to, že wydáwá plakáty we dwau jazycích.


13. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [upozornění, aby nikdo nezasílal peníze na podporu povstalců], Autor: Havlíček, Karel
Slyšíme, že se z Wídně rozesílají dopisy po celém Rakausku, aby prý obce zasílaly powstalým potrawu, peníze atd. do Wídně, a sice na osobu Mahlera. Neuposlechněte toho hlasu swůdců! Pomáhali byste těm, kteří o naši záhubu usilují. Ostatně jest onen Mahler člowěk welmi špatné powěsti. Redakce Národních Nowin.


18. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Zavedení škol přádelních.], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. W. Pán Wojtěch Pöschel katecheta na hlawní škole Táborské stal se děkanem Táborským. Náš dramatický básník, pan Wacslaw Klicpera přesazen a powýšen jest na humanitní profesuru při gymnas. akademickém w Praze. Snad tím také při lepším stawu diwadla našeho, kterého s nowou direkcí welmi očekáwáme, znowa zkwěte činnost tohoto našeho wýtečného dramatika, od něhož jsme se w posledních letech mnohem méně plodůw dočkali, než bychom si pro zwelebení literatury byli přáli. Brněnské Nowiny čís. 11. podáwají obširnou zpráwu o zawedení škol přádelních na rozličných panstwích w horách morawských i slezských. Učitelowé a učitelkyně nejwíce pocházejí ze školy Adrsbašské, a na útraty jednotliwých wrchností tam posláni a také nástroje odtud zaopatřeny byly. Chwalitebná jest péče, s kterou se šlechetní lidumilowé o zlepšení stawu zchudlých skrze fabriky a jiné okolnosti platenníků a přádců w horách Českomorawských zasazují, to jako i wšechno co se u nás k zwelebení průmyslu děje, wšelikého uznání zasluhuje. Zapomínati wšak nesmíme, že jsou průmysl a fabriky k dobrému stawu země sice newyhnutelny, a wšak že bohatstwí a jiné wýhody z nich wyplýwající wždy jen na čas a nejisté jsou. Dnes počne nějaká nowá fabrikace, wydělek z ní je ohromný; zejtra wšak již jiné sousední země také ji zawedou, a je po wšem. Jediné hospodářstwí je wěc solidní, wždy trwající, bezpečná. Nepochopuji proč se we wlasti naší tak úrodné, posawad o zlepšení hospodářstwí a rolnictwí tak málo staráme ( aspoň mnohem méně než o průmysl ), kdežto by přece při dobře wedeném rolnictwí země naše ještě snad o polowici lidu wíce užiwiti mohla. Síla země založena na rolnictwí wždy spočíwá pewněji než na fabrikách, shrze které se, když neslušně rozmnoženy budou, jenom weliký počet nastáwajících žebráků w zemi zahnizdí. Kromě toho zapomenouti nesmíme, že se skrze hojné fabriky také nemrawnost a luxus uwádí, proto že se při zwětšeném počtu fabrikátů také wšemožně odbyt wyhledáwati a tudy lid buď lácí buď jinak k nepotřebnému wydání zawáděti musí. — Wšechno zde řečené nebudiž ostatně na ujmu průmyslu a fabrik, kterých potřebu a wýhody dobře známe: tolik se nám jenom zdá, že se již průmyslnictwí přeháněti počíná, proto že w módě jest, a že se při tom na jiné wěci a jmenowitě na rolnictwí tuze malý ohled béře. Bojíme se, aby z toho pro zem škoda časem nepowstala.


12. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Tiskový soud v Praze roku 1602. Výjimek z Historie církevní Pavla Skály ze Zhoře., Autor: Havlíček, Karel
Tiskowý saud w Praze roku 1602. Wýjimek z Historie církewní Pawla Skály ze Zhoře. Kladauce zde wyňatek z Historie církewní Pawla Skály se Zhoře, která dějiny naší země w rozhodných a wěčně památných dobách od roku 1602 až do 1634 zahrňujíc bohatostí wěcí neméně jako mírností a čistau řečí u wyprawowání wyniká, než posud pro nedůstatek swobody tisku welkému čtenářstwu přístupnau učiněna nebyla: zapotřebí jest k wyrozumění přítomného wyňatku bychme tehdejší staw wěcí kratičce wyswětlili. Na sněmu zemském roku 1575 císař Maximilian II. propustil stawům ewangelickým králowstwí českého swobodu w náboženstwí a konfessí jejich srownáwající se s augsburskau, jim schwálil, a zpráwcowé jednoty bratrské spolu s posluchači swými byli za jedno tělo obce české jak se stranau pod obojí tak se stranau pod jednau spojení. Roku pak 1602 wyšel od cís. Rudolfa na welké pobízení papežského legáta mandát čelící proti ewangelikům, zároweň pak s ním starý mandát krále Wladislawa proti Pikhardům. I nastalo hned na to wšelijaké stíhání bratří pod zámínkau jakoby pikharty byli, odepíráno jim práwa, zawíráno sbory bratrské jak na př. w městě Boleslawi a w Týně nad Wltawau; posíláno pak í poručení k některým osobám ( ewangelikům ) z stawu wyššího, aby kněží swých w říši německé ordinowaných se swých kollatur odbyli, místo nichž arcibiskup pražský chtěl jiné jim dosazowati, kteráž celá wěc pak roku 1603 na sněmu k řeči sice, nikoli wšak k jakému narownání přiwedena nebyla. Když tedy řečený mandát cís. Rudolfa dne 2. Září 1602 byl wyhlášen, nastalo mezi lidmi pohnutí díwné; jedni obzwláštně ze stawu wyššího nehrubě naň dbali, než přece jako kdy prwé, pánu bohu slaužili, jiní pak se ho náramně zděsili: že se ani pánu bohu wolně modliti nelze, owšem pak služebníkům a zpráwcům swým k sobě nedali, služeb božích se zbawili a nejedni kostely sami zamykali. Wycházeli pak wšelijací spiskowé na swětlo ku potěšení zarmaucených. Tak jmenowitě Syxt Palma Močidlanský, impressor a měštěnín nowého města pražského wytiskl w tu dobu spis před 50 lety proti tridentskému koncilium napsaný, který počíná takto: Mandat Ježíše Krista, krále nebeského a spasitele lidského, wěrným křesťanům poslaný a t. d. Mimo to složil a wydal také píseň horliwau o mistru Janowi z Husince. Oba tyto spisy staly se nápotom předmětem saudu tískowého, který nám podáwá jasné swědectwí o newšedním stawu ducha u tehdejšího českého lidu. — Pawel Skála popisuje saud tento následowně: Když pak onen mandat a píseň, i jiné wíce jak o m. Janowi Husowi tak i o Kanyží wůbec rozhlášeny byly, tedy nejwyšší kancléř ( Zdeněk Popel z Lobkowic ) s některými raddami císařskými a s kancléřem staroměstským Jiříkem Haydeliusem přišed do domu téhož Sixta Palmy, ptal se ho na týž mandat a píseň oznámiw mu že to z poručení císařského činí. Sixt ohlásiw se na to promluwení jeho, šetrně řekl: že on, kdoby byli, newí, a osob nezná. Ale poněwadž se císařskými raddami jmenují, že se takowých znamenitých hostí nenadál a nemá jich čím uctíti. Zatím dostawše se do swětnice, dali hledati mezi exempláři, kteří we swětnici na lawicích tisknuti a neswázáni leželi, zdali by co toho proč přijeli, naleznauti a doptati se mohli. Ale že Sixt, měw před tím wýstrahu, takowé písničky se spod pod jiné kladl, a kteří hledali, domníwajíce se že wšickni jednostejní exemplarowé se swrchu položenými zároweň jsau, až do konce jich neprohlídli, a tak co chtěli, nic tehdáž nenalezli. Mezi tím když se Sixta na některé jiné wěci wyptáwali a on jim sprostně odpowídal, nejwyšší kancléř řekl k jiným: „ Nechte ho, wšak jest pauhý blázen. “ Proti čemuž Sixt odpowěděl: „ Poněwadž tak wznešení páni, jakž prawíte, JMC. raddy býti, a že jsem blázen, poznáwati ráčíte — i proč se tedy se mnau bláznem hádáte? “ — S tím odešli od něho a Sixt potom do wězení na nowoměstký rathauz se dostal; z něhož po některém čase od osob z stawu panského, rytířského i městského na staroměstský rathauz doprowozen byl. Na té cestě, zwláště od malého mostku a po konešowní ulici od ženského pohlawí Sixt s welikým křikem napomínán byl, aby na pána boha pamatowal a od poznalé prawdy a wíry neustupowal. Co se jemu stane, že se jim také státi musí. K nimž Sixt zase ohlásil se, aby mu od pána boha trpěliwosti a stálosti žádali, že od wíry swé ustaupiti nemíní. Na staroměstském rathauze mezi jinými pohrůžkami i katem mu hrozili, aby o tom mandatu a písničkách, kdoby je spisowal, oznámil. Wida že zbytí není, žádal aby se s ním netrápili, že chce prawdu powěděti, i wyznal že jest mandát kterýž předešle před mnoha léty wydán byl, obnowil a tiskl. Píseň o M. Janowi z Husince pro tu lásku, kterauž k němu má, že jest složil i imprimowal, druhau pak tu hanliwau, že nějaký člowěk stawu rytířského nápadný, k němu přinesl a aby mu na spěch některý exemplar wytiskl, žádal; čehož on učiniti nechtěl a když na něho wždy wíce a wíce žádostí nastupowal, před ním z domu ušel. W nepřítomností pak jeho že jest towaryše namluwil, kterýž mu té písně kolikás exemplářů bez wědomí jeho, Sixta, wytiskl. Tázan byw kdo by předmluwu mandatu předloženau spisowal, přiznal se, že on si sám skládal, a kancléři staroměstskému: že není možná aby ji skládati měl, prawícímu, nebo on jsa kancléřem, že by do toho těžce trefil, odpowěděl: Co jest mu pán bůh propůjčiti ráčil, k tomu že se zná a že jest tuž předmluwu sám spisowal, toho že třebas smrtí swau dotwrditi chce. Blowskému, také jednomu spoluradnímu žeby na zraku oslepený byl wytýkajícímu řekl: „ Já na zraku, ale ty i na zraku i na mysli a duší oslepen jsi. “ Dále potom když před saudci zemskými w swé při slyšán býti žádal, w úterý 22. dne října leta tohoto byl puštěn předně w saudnici do šraňku, a tu swau konfessí oprawdowě bez strachu učinil přede wšemi, že pod obojí přijímáno býti má, to že chce dokázati i smrtí swau ztwrditi. Zatím knížky jeho a písničky které tiskl a wydáwal, z katedry čteny byly, k nimž on se též swobodně přiznál, a proč jest je wydal, oznámil; ze že w nich nic jiného není než samá prawda. S prawdau pak že každý má před Boha jíti, protož že on ji také nemohl a nechce do smrti tajiti, ale bohu swému že míní wěren zůstati, neohlédaje se na ty kteříž dnes tak, zjitra jinak pro nějaké swěta tohoto rozkoše wěří a tak boha zlehčují a wůli jeho mění. Co se toho mandatu tkne kterýž někdy před 50 léty wydaný obnowil, w tom že nic není w čem by JMC. a slawný saud zemský uražen býti měl. Ty pak písničky a jiné aby sepsal, že jsau mu k tomu príčinu dali Jezowiti, kteří jsau také písničky a spisy i malowání proti straně pod obojí wydáwali, ji jináče mnohem, než on je haněli; a že tíže wáženo býwá od saudu tomu kdo haní, nežli tomu kdo se odhání. Wšak i w tom že zná swé poblauzení a prosí aby mu to JMC. a saud milostiwě wážili. Než co se wíry pod obojí dotýče, že se zná učedlníkem býti toho swaté paměti M. Jana Husi, mučedlníka božího a odwoláwá se na písma sw. z nichž že chce a hotow jest, počet z wíry swé činiti, při níž že s pomoci boží chce státi a umříti. To i mnohem wíce za jednu i druhau hodinu mluwíl tak že jeďen z saudcůw podiwiw se mu řekl: I pod ztrhaným pláštěm wýmluwnost se nachází, netoliko w sobolowých a kuních čubách. “ Když se ohlásil pokudžby uznat ráčili, žeby smrti hoden byl, že chce rád umříti a wyznání swé smrtí swau dotwrditi, toliko aby ne tajně ale zjewně s ním zacházeli, na to nejwyšší kanclíř obrátiw se k jiným hlasitě že slyšán býtí mohl, promluwil slowa ta: Rozumímť šelmo, kudy chceš. Chtěl by nějakau různici ztropiti. Po wykonání wšeho wzat w trestání císařské na bílau wěž kdež ho zprosta žádný nawštiwiti a k němu nahlednauti nesměl. Wynešen také tehdáž na něho ortel takowý: Jakož jest JM. římský císař, uherský a český král, pán náš nejmilostiwější Sixtowi Palmowi Moči dlanskému ímpressorowi w nowém městě pražském poručiti ráčil, aby pro nařkliwých, hanliwých, důtkliwých, bauřliwých a zřízením zemským těžce zapowěděných spisůw kteříž se od něho mandaty jmenují, písní a k tomu podobných wěcí tištění před JMC. nejwyššími úředníky a saudci zemskými stál, a proč jest takowé nenáležité, nařkliwé, hanliwé a bauřliwé wěcí tiskl, se zprawil. Když stoje nadepsaný Sixt Palma před tímiž Nejw. Úředníky a Saudem Zemským a slyše od sebe takowé tíštěné wěci wůbec čísti, k některým z nich jest se přiznal, některým pak odpíral. A naposledy JMC. a Nejwyšší Úředníci a Saud Zemský w tom co jest tak w té wěci z nedorozumění swého učinil, ze wší ponížeností za milost prosil. Což majíce JMC. s tímiž Nejw. Úředníky a Saudem Zemským w swém milostiwému wážení, takto o tom poraučeti ráčí: Poněwadž smlauwy mezi stawy králowstwí českého co se wíry pod jednau a pod obojí dotýče, to w sobě zjewné obsahují: Že strana strany haněti, ani nic ku potupowání malowati nemá; a kdyby která strana druhau haněla, kterak s tím král. JMst. pání a wládyky ráčí naložiti, to že má býti při JMst. wůli; nad kterýmižto smlauwami a starobylau sworností a láskau jedné i druhé strany, JMC. obzwláštní milostiwau ruku wždycky držeti jest ráčil. Nicméně také i nejw. úředníci a Saud zemský i wšickni stawowé tohoto králowstwí toho jsau wšelijak šetřiti, aby takowé tomuto králowstwí potřebné a užitečné smlauwy zřízením zemským utwrzené, w swé wáze a podstatě zůstáwaly. On pak Sixt Palma toho jest se proti tímž smlauwám dopustiti, a spisy které on jmenuje mandaty, a písně nenáležité, hánliwé a wysoce zřízením zemským zapowěděné tisknauti směl. Protož pro takowau jeho newážnost, wšetečnau swéwolnost JMC. jej w swé trestání bráti ráčí, tak aby i hned w místo sobě ukázané šel a tu jakým trestáním dále JMC. k němu přistaupiti poručiti ráčí, toho očekáwal. Dále pak také JMC. impressorům i jiným wšem lidem wůbec přísně poraučeti ráčí, aby se žádný wíce, w dále o takowé a k tomu podobné, wšetečné nenáležité bauřliwé wěci nepokaušeli; strany druhé tak jakž zemské zřízení wyměřuje, nehaněli, ani w ničemž, což se wíry křestanské pod jednau a pod obojí dotýče, jedni druhých nepotupowali. Nic méně ty wšecky wnowě tištěné spisy a písně, kteréž ne pro wzdělání křesťanského náboženstwí než wíce pro příčinu nějaké neswornosti a zlého nedorozumění tištěny jsau, kdož je koli za sebau mají, spáliti, zkaziti a w nic přiwésti, pod skutečným a přísným trestánim, kdoby se tak nezachowal, powinni byli. A když již na čtwrtý měsíc držán byl w Bílé wěži, a rodičowé jeho lidé wěkem, nemocmi i chudobau hrubě zešlí a znuzení, podali císaři ponížené supplikací, císaři Rudolfowi w latinském jazyku, prosíce ho, poněwadž týž syn jejich w Bílé wěži zůstáwající zimu, nauzi a jiné těžké nepřiležitosti snáší, a oni pro swau chudobu jeho ničímž fedrowati tam nemohau, aby pro boží milosrdenstwí a pro swůj sprawedliwý císařský trůn nad nimi bídnými a potřebnými lidmi se smilowati a pro wěku jejich zešlost témuž synu Sixtowi poblauzení jeho milostiwě prominauti, z wězení toho propustiti a wěci jeho obstawené pro zplacení dluhůw jeho jim wydati poručiti ráčil; tak aby on prací rukau swých poctiwě se žiwiti i je w šedinách jich opatrowati mohl; že neopominau zase na swých nehodných modlitbách za JMC. pánu bohu zkraušeným srdcem se modliti a JMsti zdrawí prodlauženého a ustawičného štěstí winšowati; za brzkau milostiwau a učinliwau resolucí poníženě žádajíce. – I byl naposledy puštěn z wěže, a wypowědín z měst pražských, zdržowaw se od té doby podtají sem i tam po krajích w rozličných místech, až žiwot swůj dokonal. – We dwau pak dnech po též wýpowědi to jest we čtwrtek 24 dne října přišla na nejwyššího kancléře w domě nejwyššího hofmistra padaucí aneb sw. Valentina nemoc; a w sobotu den památní dušiček 2 dne listopadu po druhé, když s w kostele u kapucínů modlil, a to přede wšemi lidmi, tehdáž w kostele přítomnými.


30. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [Čtyři zprávy], Autor: Havlíček, Karel
– Dowídáme se s jistotau, že nowá česká nižší realka, která dne 16. t. m. potwrzena jest od J. M. C., dozajista dne 15. ríjna se otewře, a že ještě tento týden wyjde auplné ohlášení o wlastnostech, s jakýmí se do ní bude moci wstaupiti. Hlawně bude pokračowání w české hlawní škole již dříwe zde zřízené. – Slyšíme, že mnohé wenkowské obce podají protest a stížnost k ministerstwu wnitřních záležitostí proti násilnému a samolibému jednání auředníků, kteří je nutí, aby se mnoho wesnic do jedné politické obce spojowalo. – Zdá se podle wšeho, že staw obležení jak zde tak i we Wídni s počátkem budaucího měsíce zrušen bude: myslíme, že w Praze asi brzy před příjezdem J. C. M. císaře Františka Josefa 886 do Prahy. Jsme ostatně welmi žádostiwí, dá-li se J. M. C. též za českého krále korunowati. – Známo jest, že prozatímní professoři na Nowoměstském a na díle i na Malostranském lyceum nowějšími nařízeními ministerstwa oswěty místa swá pozbyli a s tím i renumerace, kteréž za swé provisorní wyučowání dostáwali. Mezi nimi se nacházejí i mužowé o školu a wědu dlauho zaslaužilí. Direktor filosofické fakulty, opat Zeidler, opřel se této libowůli, kteráž s provisorními professory jako s nepotřebným nářadím zachází, a učinil k ministerstwu oswěty dotaz, co se nyní s těmi – tak zkrátka odbytými professory státi má. Krok ten zajisté činí opatu Zeidlerowi čest a to tím wíce, an zwyklí jsme spatřowat u předstawených wyšších škol reakcionářstwí w pokroku školním a w organisaci školstwí wůbec. – Dowídáme se, že se usneslo na Litoměřicku několik rolníků na tom, by w Srbském Knížetstwí se usadili a o zwelebowání orby, kteráž tam ladem leží, péči wedli. Přejeme podniknutí tomu mnoho štěstí, zwláště an při tom s hospodářskými tendencemi i národní spojené jsau. – W Král. Hradci bude již letošním rokem celé wyšší gymnasium otewřeno. – JMst císař Ferdinand a císařowna Anna wydali se již dne 25. t. m. z Innsbrucku do Prahy, a přibyli dne 26. odpoledne do Salcburku.


19. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Náwěští literární, Titulek: [Písně školní], Autor: Havlíček, Karel
[ Písně školní ] W tisku u Jana Hoffmanna nacházejí se a w krátkém čase wyjdau: Písně školní od Wácslawa Kratochwíla, učitele. Těmito písněmi wyhowí se bohdá nedostatku dobrých školních písní, a každý wlasteneský učitel neopomine, tyto písně sobě zaopatřiti. — — — — — —


25. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Moravy, Titulek: [Pět zpráv z Moravy], Autor: Havlíček, Karel
W Holomauci 22 října. Kolem okolo města na dědinách dozníwají hudby a plesy hlučné, neboť již docházejí naše hody ( jak se u nás poswícení nazýwá ), a byly tenkráte prawé císařské hody, jelikož císaře máme uprostřed nás. Pro lid selský byly to hody weselé, neboť sedlák nejwzácnější, nejdražší kořist z letošních přewratů získal, t. wyprostění z poddanstwí, s celým jeho příwěskem. Méně wesele wypadá to we městě nawzdor chřestu a lesku wojáků a důstojníků pěších a jízdných; neboť nám měšťákům ani wyprostění od roboty ani od desátku newybojují. Wšechno to čilé hemžení w kalírnách a hostincích není s to zapuditi šerau raušku, jenž nad nynější dobau se rozprostírá. Boj osudný našich cizopásků, t. našich morawsko-českých Němců, jenž cizinsku ( Frankfurtu a Pešti ) wíce přejí, nežli wlasti swé, boj osudný, prawím, cizopásků s poctiwým národem dokročil we Wídni na stupeň rozhodný, neweselý pro obě strany. Wítězstwí strany Košuto-Löhnerowské, owšem pro nás hrozné, ale ani od ní samé téměř již se nedoufá, a porážka jejich pomocí shrdlého wojska i nám jakési tušení neblahé ujmy swobod před oči stawí a na nowé boje snad nebo na starau píseň čáku dělá. — Darmo se nás napřemlauwáte, že o reakcí ani zmínky a možnosti není, že wláda we wlastním swém užitku jednajíc, nyní na stranu slowanskau se postawiti musí. Owšemť postawí se, jak daleko je potřeba, by se udržela, ale dále ne; neboť jak má wláda, sama nejsauc ani slowanskau ani wůbec jaké barwy národní, nýbrž abstraktní, strojnau, umělecky dělanau, jak má pojmauti myšlénku slowanské spásy a budaucnosti, když ani našinci z wrstew nižších, z prostřed národa pokořeného, nechápají ani žádají swobody, ku Slowanstwu nepřiznáwají, nehlásí se, w hodnost sobě přislušící člowěčenskau newěří. Ano, kdyby lid morawský zároweň s českým pewně tuto wíru pojaw, neohroženě jako jeden muž wstal a se oswědčil: „ Člowěky jsme, a co člowěčího, ani za wlas ujmauti nedáme sobě! “ zdali by hrdinné Jihoslowanstwo nepřiswědčilo nám hlasem takowým, žeby marné bylo lhání a zaklínání sebe Košutowců, twrdících, že oni chtí swobodu a Slowané porobu? Ale myslíte, že náš lid pomyslí na swobodu? On jen na robotu a desátek dbá. Co den jede tlupa Hanáků za druhau na koních s hudbau a praporci před zdejší residenci císaře a táží se, jestli robota a desátky zrušené nenawrátí se, a na dané císařským slowem „ ano “ i rukau potwrzení s jásáním a „ sláwau “ odebírají se úplně uspokojeni. Žádný neptá se: „ A podíl stejný wšeho lidu na zákonodárstvu nezkrátí se? a rownost národnosti we škole a úřadě konečně w žiwotě uskuteční se? a hodnost slowa swobodného a poswátnost osoby neporuší se? Na to mysl dětská málo zpomíná. Tak jedná náš sedlák. A měšťák? Ten, Němec zarytý, neb poněmčilec bezstaudný, jen kuje a snuje a strojí proti Slowanstwu, jen aby Morawan s Čechem a naopak wzájemně se nesesilili, aby sedlák měšťanu rowným se nestal, aby Němec privilegium německosti posawádní nepozbyl. Zdali miliony lidu w hlupstwí a nedůstojnosti wáznau, zdali stát zůstawá strojem bezžiwotným a swoboda i člowěckost zwuky planými, on nedbá! — Jáť nechápám swobody, leč by ji pojal národ; já newěřím w rownost, leč by ji zastáwal národ; já se bojím bratrstwí národa, pokud je chce jen strana jedna, pokud se národ neubrání nebratrstwí; já wěřím w možnost reakce, poněwadž jí slabost a mdloba národa napomáhá; já jsem přeswědčen o prozatímní naší nedostatečnosti. Ale nezaufám, nýbrž pewně doufám, poněwadž wěřím w člowěka a w národ slowanský! Pročež wímť, že třeba um i paže chystati a cwičiti, nikoliw ale nebezpečenstwí a nepřítele si zapírati. Neníť pro nás spásy, leč my spasíme se; neníť blaha, leč my si je utwoříme! Ani swoboda ani rownost důstojnosti může komu dána býti, aby nebyl již napřed sám sebau swobodný a důstojnýI — Wčera sem přibylo a dnes odtáhlo oddělení infanterie Deutschmeister, jenž w Kremži leželo. Smýšlí to po wídeňsku, po studentsku, tedy se od Wídně pryč posílá; bude prý ležeti w Opawě. 21. října. Dnes proukázali wenkowané opět císaři swau oddanost. Wíce jak 1000 mužů na koních, napřed sbory hudební, táhli dwa a dwa řadau s černožlutými a bílo-modro-čerwenými horauhwemi a pentlemi k residenci císařowé, aby mu složili díky za známý již manifest a swau wěrnost oswědčili. — Císař i císařowna wyšli na pawlan a děkowali dole kolem jedaucím Hanákům. Hanačky wěnowaly welikánský koláč kwítím a jinau ozdobau okrášlený — na statné syny Hany bylo krásné a důstojné podiwání. Černo-žluté a bílo-modro-čerwené barwy neokázaly se ještě nikdy w Holomauci tak směle a pyšně, jako dnes. — Wídeňská deputace nebyla ještě k J. M. C. připuštěna; i myslíme, že i dokud bude wýmínky klást, nedojde slyšení. Nepochopujeme, co chce tímto přepychem docíliti? Province jsau dotud tuze slabě zaujaty pro 6. říjen. — Císař se wyjádřil, že neobmezí w ničem naše wymoženosti — nač jest tedy odpor Wídně? Práwě teď přišla zpráwa telegrafická, že se říšský sněm prohlásil za neauplný. Powídá se, že bylo toho přičinau zamýšlená šturmpetice, aby se sněm přinutil prowolati Maďary na pomoc. Pochybuji ale tuze o tom, aby sněm teprwé nyní chtěl přiznat swau neauplnost. Z Holomauce dne 22. října. ( C. B. ) Deputace Wídeňských gardistů a Iegionistů odjela wčera skutečně s nepořízenau odsud. Messenhauser nebyl s ní, jak se omylně myslilo. — Mezi studenty a wojáky nedějí se žádné třenice. Dnes tu jde powěst, že Feuchtersleben, který posud wedl ministerstwo učení, zmizel z Wídně, poněwadž mu hrozili ranhojičowé Wídeňští ( snad ze msty za jeho rozkazy o budaucím postawení ranhojičů. Red. ). Jeho místo zastupuje Dr. Brestl. Z Brna. Sprostředkowáním místního komandanta dostali gardisté, jimž se w Břeclawi odňala zbraň, ji zase i některé wěci jim odňaté, spolu se připowědělo wyšetřowání onoho případu.


29. květen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Nově zřízené a velmi laciné osvětlení měst, Autor: Havlíček, Karel
Nowě zřízené a welmi laciné oswětlení měst, které se lehko zawésti může, když se dodáwání oleje bez licitace přenechá některému representantowi aneb wůbec někomu, komu je pan purkmistr za kmotra. Recept na ni, jak se zaříditi má, podáwáme z horliwosti o wšeobecné dobro zdarma. – Otec: Ale hochu, proč pak se neučíš a wždy jen špatné klasy dostáwáš? Syn: Dobře tak na tebe, tatínku; proč nepošleš nikdy nic panu učiteli k nowému roku? – Učený ale neobyčejně suchý doktor w Londýně byl při potkání od přítele takto pozdrawen: „ Nu, doktore, což dělá waše duše? “ – Udiwen otázal se jej: „ Jak pak se mé duši stala čest, že se na ni tážete – „ Jak? “ – zněla odpowěd – „ wždyť waše tělo nestojí ani za poptání! “


1. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Slováci, Titulek: [otisk opravy], Autor: Havlíček, Karel
– Byla nám z wážených rukau zaslána tato Oprawa. Pan E. Zlatiborský podáwá od některého času ne nezajímawé zpráwy o slowenských dobrowolnících pod p. baronem Lewartowským. W posledním dopisu swém ode dne 21. čerwence wyslowuje ohniwé přání wypuditi maďarské guerillery ze Slowenska, prawě: … a od těchto newolaných hostí očistiti domow náš, má být nejpřednější úlohau a prací dobrowolných bojowníků slowenských. Nechceme totiž, aby to i nyní tak wypadlo, jako s předešlau naší wýprawau pod Blaudkem. Tak když jsme my wen z otčiny naší stáli w poli proti Maďarům, nepřátelé naši wtrhli bezodporně do slabého, bez pomoci zanechaného Slowenska. A když Blaudek sbor swůj rozpustil, naši newolní Lipťáci a Turčané nesměli se pro Maďary do domowa swého wrátiti, ale se museli taulati po horách, aby lapeni a mučeni nebyli. “ Ctěný dopisowatel obwiňuje tuto patrně býwalého welitele slowenského národního wojska, p. Blaudka, z kolika hrubých pochybení. Mnohý bude podle toho snad mysliti, že národní slowenské wojsko pod Blaudkowým welením bywší bojowalo mimo Slowensko, že on Slowensko bez ochrany a pomoci nechal, a tím že Maďarům tak lehce opět do rukau padlo, pak 2. že Blaudek nechal řečené hotowosti wolně se rozejíti, aniž by se byl o dobrowolníky domů se wracející postaral. Kdyby byl p. Zlatiborský býwal aučastníkem wýprawy pod Blaudkem, zajisté by žádné takowé nesprawedlnosti nepronesl. K oprawení stůjtež zde tato podotknutí: 1. Slowenské nár. wojsko, kterému welel Blaudek, náleželo z počátku k mobilní koloně plukowníka v. Frischeisena, později ke brigádě v. Götzowě, konečně k divisí Ramberkowě. Pokawad se boj wedl na Slowensku, stálo toto wojsko neustále w předwoji. Zatím se celé Slowensko nepřítele zbawilo a zůstalo wojskem obsazeno. Nikde nebylo ani stopy po maďarských guerilleřích w zadu. Neboť již tuhá zima činila přebýwání podobných zástupů w Karpatech nemožným. Když pak stolice Trenčanská, Turčanská, Orawská, Liptowská, Těkowská, Zwoleňská, Špišská a Saryšská docela již čisty byly a wojsko až na nejzazší hranici Slowenska do Košic pokročilo, zdálo se, že úloha slowenského národního wojska je prowedena, a p. Blaudek sám činil podmaršálowi Ramberkowi předstawení proti užití téhož wojska kromě Slowenska; předstawení toto bylo poznáno za sprawedliwé. Nár. wojsko zůstalo tedy w Šaryšsku zpátky, co zatím podmaršál Ramberk dále k Miškowci se ubíral. Není zde na místě, by se učinila zmínka o rozsáhlých a welmi důležitých písemních zplnomocněních, jimiž pan Blaudek tehdá byl poctěn. Dost na tom, že nár. wojsko pod Blaudkem k wyproštění Slowenska bojowalo spolu, a že toto od c. kr. wojska obsazeno zůstalo. Toto národní wojsko nebojowalo tedy nikdy kromě Slowenska, zůstalo na jihowýchodní hranici jeho, totiž na tu stranu proti nepříteli státi, a krylo od oné strany od Prešowa k Lewoči Slowensko, co zatím místa Sw. Mikuláš, Rožmberk, Kubin, Sw. Martin, Mošowec, Baňská Bystřice, Žilína a Čáča od cís. wojska obsazena byla. Teprw po bitwě u Kápolny obrátily se wěci; Maďaři přešli en masse přes Tisu, porazili u Wácowa šlechetného Götze, wybawili Komárno a přinutili cís. wojsko, by se sestředilo u Prešpurku. Bylo by wíc jak nesprawedliwé, požadowati za událostí takowého rozsahu od slowenských dobrowolníků, jichž sotwy 1500 mužů bylo, aby se sami drželi proti wojsku přes 50.000 m. sílnému, a zachránili Slowensko, kdežto celé Uhry byly ztraceny. Přejeme si, aby slowenskému ještě posud u Prešpurku stojícímu dobrowolnickému sboru hojně často naskytla se příležitost k boji za otčinu, a by nad prwní wýprawu pod Blaudkem u welkých a krásných činech předčil; do té doby ale mělo by wšeliké zmenšowání prwnějších příběhů přestati, a to tím wíce, poněwadž příběhy tyto ne snad jen náhodau se dály, nýbrž prowedení operačního plánu ještě w Schönbrunně přijatého byly. Ad 2. Nechceme blíže ohledáwati příčiny, které mužstwo slowenského nár. wojska tehdá přiměly k náwratu domů. Skutečné jest to, že se započetím jara přání toto wšeobecným a welmi žiwým se stalo. Pan Blaudek činil seč byl, aby mužstwo aspoň tak dlauho w Prešowě zdržel, až by posicí tuto cís. wojsku přenechati a národní wojsko se ctí z bojiště odwesti mohl, což se mu také podařilo. Teprw dne 19. kwětna nastaupena byla cesta zpátky. W Liptowě, kde přišla prwní zpráwa o nešťastném obratu uherské wálky, zůstaly setniny w okolí tomto. Taktéž w Orawě. U Malatiny oddělila se jedna část Turčanů proti wůli welitele Blaudka. Chtěli totiž rychle přes hory dostati se domů. Marné bylo wšechno warowání. – W podhradní Orawě odštěpila se opět část Turčanů a tři důstojníci, kteří zasluhují zejména býti uweřejněni, odhodlali se, že spoludruhy swé i w jejich zablauzení nenechají bez wedení; byli to p. kapitán Lilge a pp. poručíci Lilge a Kluk. Druhé Turčany, Trenčany a Nitrany wedl Blaudek do Haliče a odtamtud do Jablunkowa. Turčané wšak, kteří se w podhradní Orawě odtrhli, našli cestu do swé stolice u Parnice již od Maďarů obsazenau, a přeswědčili se sami, že rada jejich wetitele byla prawá; ten den nazejtří spojili se opět s kolonau od Blaudka wedenau a táhli od té chwíle společně do Jablunkowa. Odtamtud odešli Trenčané a Nitrané do stolic swých, a p. Blaudek složil komando nad nár. wojskem slowenským, jehož zbytek přiwtělen byl ke sboru p. majora v. Trenka. Podle toho nebyl p. Blaudek ten, kdo nár. wojsko rozpustil, byla to událost, kterau on překaziti nemohl, on je musel nechat jíti, což wšak neučinil než wynaložiw wšechno možné zrazowání a warowání. Chtíti teď uwalowati naň odpowědnost za rozejítí nár. wojska, je tedy nesprawedliwé.


24. červen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Daniel O'Connell, Autor: Havlíček, Karel
Daniel O'Connell. ( Pokračowání. ) O'Connell protiwil se tomuto spojení parlamentů, w kterém dobře widěl úplné klesnutí samostatnosti a národnosti irské a 13. ledna 1800 držel w shromáždění wlastenců irských w hlawním městě Dublíně prwní swau řeč proti tomuto spojení, které wšak shromáždění tenkráte brannau mocí rozehnáno jest, tak že sám on s těžkostí ušel zatknutí. O'Connell pocházel ze staré rodiny irské a wšak jeho otec ( kupec ) nebyl zwláště majetný ( rok jeho narození udáwá se 1774 a 1775 ). Daniel byl nejstarší w rodině a ustanowen jsa ke stawu kněžskému dostal od kat. kněze prwní wychowání, a dále se wzdělal na pewnině u dominikánů a jezowitů, kdežto mu jeho předstawený předpowídal znamenitau budaucnost. Opustiw ale theologii wložil se w Londýně s neobyčejnau pilností na studia práwnická a stal se 1798 adwokátem w hlawním městě otčiny swé. Neobyčejná sběhlost w práwích, wýmluwnost a obratnost myšlének a řeči získaly mu brzy jméno slowútného adwokáta. Smělost wlastenecká a horliwost pro národní wěci dobyly mu brzy náklonnost a důwěru krajanů. Každého potlačeného Irčana zastal se před saudem, a proti každému nesprawedliwému nátisku auřednictwa wedl žalobu práwní. Zwláště před každau jury ( saudem přísežných ) zwítězil wždycky, uměje humorem swým wždy nakloniti saudce na swau stranu a protiwníky w posměch uwésti. Prwní hlawní zásluhy o národ swůj získal si při obnowení katolického spolku. Když totiž slíbená od ministra Pitta emancipace Irčanů ( katolíků ), t. j. úplná rownopráwnost jejich s Angličany we skutek newešla, nastalo weliké rozhorčení mezi Irčany a 1802 zřízen jest w Dublíně weliký spolek wlastenecký pod jménem katolického spolku. Aučelem spolčení bylo oswoboditi národnost irskau od wšelikého nesprawedliwého nátisku, a wšak cestau dowolenau, ne powstáním, nýbrž welikými žádostmi a žalobami. Tento spolek byl po mnoha let středištěm irských národních záležitostí a O'Connell nejhorliwějším spoluaudem. Čím wětší si ale spolek ten získal wážnost a moc mezi Irčany, tím wíce se proti němu rotila strana anglická, zřizujíc sobě zas jiné spolky. Zwláště r. 1811 nastalo proti straně irské nowé utiskowání od wlády, staré nezrušené zákony trestní uwáděly se w platnost, parlament wydáwal nowé proti nepokojným Irčanům, znamenitější wůdcowé jejich ustawičně stíháni jsau saudy králowskými ( kdežto ale O'Connell bráně je co wýtečný adwokát se wyznamenáwal ) a nowiny irské pronásledowali auřadowé angličtí ustawičnými saudy a tresty 212 Poněwadž w Anglické říši nepanuje censura, může každý tisknauti, co mu libo, a wláda teprwe pohnati může před saud pro wěci protizákonné, shledalyli by se takowé někde w nowinách. Nesaudí wšak auřadníci, nýbrž občané sami stejného stawu s obžalowaným, čím libowolnost auřednická obmezena jest. 211 a O'Connellowa nejznamenitější řeč jest ta, kterau držel před saudem k obraně obžalowaného redaktora Dublínských nowin. Jakkoli wšak auřadowé pronásledowali spolek katolický, O'Connell twrdil, že pokawad jest práwo žádosti ( že každý občan k parlamentu žádost podati smí ), wždy si trauwá nějakým zákonně dowoleným spůsobem pokračowati we snažení národním. Tenkráte pracowal 212 neunaweně a bez přestání, heslem jeho bylo Byronowo: „ Dědiční otrokowé! newíte, že kdo swoboden býti chce, sám začíti musí! “ Mezi nejznamenitější nepřátele O'Connellowy náležela Dublínská ( angl. smýšlející ) městská radda, kterau ustawičně we weřejných schůzkách nesmírně tupil. Proto wyzwán jest od jednoho z ní na sauboj a dne 31. ledna 1815 zastřelil O'Connell w sauboji swého nepřítele. Nicméně wšak O'Connell i po této strašné události dle starého obyčeje tupil swé politické protiwníky, a wyzwán jest opět po několika měsících na sauboj od p. Peela ( tehdejšího sekretáře u lorda místodržícího w Irsku, býwalého prwního ministra ), který sauboj auřadowé zamezili w Irsku, a když se Peel do Angličan odebral a O'Connell jej následowal, podařilo se policii Londýnské i tam sauboj překaziti. Tak zachowán jest žiwot jednoho z dwau mužů, kteří později sláwau swau každý wlast ozdobili. Hlawní činnost O'Connellowa w celé této době bylo ustawičné shromažďowání ( které tam zákon nezakazuje ) národu irského, schůzka stíhala schůzku, a tak wzrůstalo uwědomění potřeb swých i síly, po rozličných městech wlasti swé zakládal w národním duchu wedené nowiny a časopisy, aby působily na mínění lidu a připrawowaly jej lepším wzděláním ku politické dospělosti. Podněcuje řečí i skutkem lid, aby dbal o samostatnost swau a lepší práwa, uměl jej zároweň wzdržowati od wšelikého násilného powstání, ačkoli utiskowání od angl. wlády k němu popuzowala. O'Connell jenom silau wšeobecného mínění působil proti angl. wládě a nesprawedliwým, škodným zákonům. Dobře znaje neodolatelnau moc, kterau má spojená pewná wůle weškerého národu, hleděl jen celý národ o potřebnosti a prospěšnosti nawrhowaných opraw přeswědčiti, wěda dobře, že pak již newyhnutelně wláda oprawy takowé zawésti a od nesprawedlnosti dosawadní pro národnosti irské upustiti musí. Konečně změnil zřízení ( statuta ) „ Katolické Jednoty “, ustanowiw místo dosawadního ročního platu auda 50 zl. stř., který chudým Irčanům zamezowal přistaupení, jenom skrowničký měsíční plat, tak že následkem této změny skoro wšichni Irčané do ní přistaupili a Jednota sama takowé moci dosáhla přičinliwostí O'Connellowau, že ji ministerstwo 1825 zwlášťním zákonem zakázalo. O'Connell podrobil se zákonu, zrušil „ Jednotu “, zřídil ji ale hned zas pod jiným jménem a na jiný spůsob. Když r. 1828 nastalo nowé, Irčanům nepřízniwé ministerstwo, chtěl již národ násilně powstati a jenom O'Connellowi podařilo se zameziti toto wzbauření. Téhož roku ale pokusila se strana národní o něco nowého. O'Connell zwolen jest naschwál za deputowaného do parlamentu Žádný katolík ( Irčan ) nesměl býti w parlamentě. a hned se odebral do Londýna. Nechtěl wšak složiti předepsanau přísahu strany panující církwe, a proto připuštěn nebyl. Nyní ale nastalo w Irsku nowé namáhání wlastenecké jednoty, wšichni Irčané platili dobrowolnau daň, aby těmito penězi mohly být prowedeny záležitosti národní, a počalo se takowé hnutí lidu a takowé pobauření myslí, že ministerstwo uleknuto smo samo r. 1829 počalo jednati o emancipaci katolíků ( Irčanů ) a rownopráwnost jejich s Angličany. Nyní bylo po 20letém působení wykonáno hlawní dílo O'Connellowo a od této doby sedě on s jinými deputowanými strany národní ustawičně w parlamentě, a tak mohli aspoň we weřejné sněmowně přednášeti žádosti swé o potřebných jiných oprawách w Irsku. ( Dokončení. )


27. únor 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Dobrá rada, Autor: Havlíček, Karel
Dobrá rada. Kde se s blížním soudí, Třebas jenom o kabát: Neboť jen; Seje len; Plátno bére adwokát. H.


31. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: V Praze dne 30. října. Slovo o zavádění zřízení soudního v Čechách, Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 30. října. Slowo o zawáděni zřízení saudního w Čechách. S welikau netrpěliwostí se očekáwá doba, kdy nowé saudní zřízení do žiwota wstaupí. Netrpěliwost tuto pochopí každý, kdo jen poněkud nahlédnul w mysterie starých auřadů wrchnostenských, které se nyní nowými nahraditi mají. Spráwa saudní je zajisté wěc welmi důležitá, přání tedy, aby se nám co nejdříwe dostalo lepší spráwy saudní, je nanejwýš slušné. Awšak práwě pro důležitost této wěci musíme si přáti, aby se nestalo žádné přenáhlení, aby se nám nepodalo brzy sice ale takowé zřízení saudní, které by množstwí hlasů proti sobě prowolajíc, jenom co prozatímnost jakási státi a po krátkém čase nowému konečnému zřízení saudnímu ustaupiti by musilo. Z tohoto stanowiska nemůžeme sdíleti mínění těch, kteří rychlost u wywedení nowého rozdělení saudního Čech za hlawní ohled pokládají. Wůbec nemůžeme nyní déle zatajowati, že se celá ta wěc a zawádění nowého zřízení saudního chybně nawlíkla. Chyba ta ale leží w tom, že se nebral hned na začátku slušný ohled na přání a potřeby obywatelstwa – že se celé to rozdělení nowé oktrojowalo. Následky toho ihned wstaupí na jewo, jak brzy nowé rozdělení saudní se uskuteční. Nyní owšem není widět, jak se jednotliwé obce proti nawrženému rozdělení cestau zákonní ohražují; není to widět, jak se jich reklamace do kanceláře komisse pro zawedení saudů hrnau, aby tam ad acta kladena byla. Nebo co si má počít komisse uprostřed té směsice různorodých přání, naproti oktrojowanému rozdělení se obořujících? Na komissi se doléhá ze wšech stran, aby dokonala práce swé a w žiwot uwedla nowé saudy. W takowýchto rozpacích si komisse pomůže tím, že ledabylé, t. j. zhůry nařízené rozdělení nezměnné podrží a jako na zkaušku w žiwot uwede. Takowýto pochod ale w organisowání upomíná na stawitelského mistra, který neznaje žádné rozwrhy dělat na papíře, wždy dům si wystawěl a co se mu nelíbilo opět sbořil. Takowýmto systémem stojíme na začátku nekonečných zmatků, které k zwěčnění naší prozatímnosti hojně přispějau. Z celého spůsobu zawádění nowých saudů mohlo by se s nemalau prawdopodobností saudit, že wláda naše u wěci této nechtěla šetřit hlasů a potřeb obecných. Nebo rozwrh saudního rozdělení wyšel hned se stwrzením císařowým – před wyjitím jeho byly obce, které snad potřebné kroky k hájení swého práwo činiti chtěly, odkazowány až na wyjití rozwrhu, a když tento skutečně wyšel s potwrzením císařowým, byla již brána weškerých změn takřka zawřena. Tento chod se nám widí býti spíše libowolným nežli konstitučním, a jednání takowé zbytečné puzení nespokojenosti obcí, kterýmž na práwích ukřiwděno. Skutečnost nám podáwá příkladů, že sídla, na která žádný nepomyslil, dostáwají na ujmu jiných wšechny důwody k ruce swé majících a proti wšemu přirozenému chodu okresní auřady – za wplywem osob! A co wydá hlas ukřiwděných, když se w mrtwém písmenu reklamace ústem pana referenta k uchu sedící komisse donese? Již jsme powěděli, že takowé množstwí těchto reklamací je, že komisse, chce-li wůbec dolehacím na ni hlasům o brzké uskutečnění saudů nowých zadost učiniti, nemůže než je položiti ad acta. Boleslaw, Litoměřice wážily cestu až k císaři, by se sluchu popřálo důwodům od nich pronášeným, awšak co na plat? Marné wolání! A tak bychom mohli welmi mnoho pádů zde uwádět, kde práwo na straně odmrštěných wůčihledné jest, a uznání jeho by ani tolik nepotřebowalo kolků! Zřízení saudní a na něm se zakládající politické je wěc skrz na skrz do žiwota sahající a lidu bezpostředně se týkající. Měly tedy být ohledány a řádně uwáženy potřeby wětšiny obywatelstwa, než se překročilo k rozdělení saudů a k twoření okresů. Prospěch obecný, který se snad přece jedenkráte za hlawní prawidlo kroků wládních uzná, mohl jen tenkráte šetřen býti, kdyby se byl dříwe rozwrh saudního zřízení uweřejnil a lhůta byla popřála k sprawedliwým námitkám, i co se sídel okresních dotýče. To se wšak nestalo. Následkem toho dostaneme zřízení saudní a politické a priori utwořené, které až se za čas dosti krátký ukáže býti nepraktickým, ustaupiti musí nowému na základě obecných potřeb sosnowanému. Wýhody takowýchto pokusů pro lid i pokladnici státní jsau na bíledni.


18. červen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Pražský posel]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 3. Pražský Posel. Sbírka užitečného i kratochwilného čtení pro lid jazyka Českého. Díl I. Sw. 2. Obsah: Odplata šlechetné mysli. S poctiwostí nezahyneš, powídky. Obrazy krajin domácích i cizích. Kaupíme si nějaké obrazy? ( čast. I. ) Huano. Listy z rozličných kronik. Zrníčka. Něco pro dům. Co se u nás děje. Str. 96. Opět welmi zanímawý swazek, který zajisté čtenáři každému mnohau libost spůsobí.


7. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [otisk a komentář textu, který zaslali redaktoři novin ministru Bachovi ohledně nekonstitučního poměru tisku v Praze], Autor: Havlíček, Karel
Podali jsme již dříwe zpráwu o tom, že redaktoři Deutsche Zeitung, Const. Blatt aus Böhmen a Národních Nowin podali panu ministru Bachowi promemoria o nekonstitučním poměru tisku w Praze. Zněloť toto promemoria následowně: Pane ministře! Staw obležení není nikde w žiwotě břemenem tak těžkým, jako pro časopisectwo. Nechť byl jakkoliwěk mírný, přece tisk naproti wojenské moci jest bez práwa a bez ochrany a podlehá její milosti neb nemilosti. Redaktoři nejuctiwěji podepsaní musejí sice, doswědčujíce prawdu, wyznati, že J. Exc. pan polní zbrojmistr hrabě Khevenhüller, wykonawatel stawu oblehlosti w Praze, staw tento wýmíneční wůbec wykonáwá mírně; co se ale zwláště poměrů Pražských časopisů týče, měli jsme často příležitost seznati, že Pražské časopisectwo nalézá se w mnohem twrdších poměrech nežli Wídeňské, což jest důkazem, jak welice záwisí tisk od milosti wojenského wladaře. Nejuctiwěji podepsaní nechtí nižádným způsobem nadbíhati maudrému rozhodnutí slawného ministerstwa, zda-li — poněwadž se pan ministr wlastníma očima přesvědčil o smýšlení w Praze panujícím — staw obležení zruší, anebo za potřebné uzná, aby dále potrwal. Poněwadž ale hlawně tisk trpí pod břemenem oblehlosti, dowolují sobě podepsaní nejuctiwěji předložiti, zdaliž by nebylo dle zásad sprawedlnosti a slušnosti přiměřeněji, aby časopisectwo bylo od stawu obležení emancipowáno, a nařízeno, by wšechny přestupky tiskowé, pauze od řádných auřadů posuzowány a sauzeny byli. Podepsaní daufají tím bezpečněji, že pan ministr na toto nejuctiwější předstawení ohled wezme, poněwadž staw obležení i w jiných konstitučních státech, na př. w Anglicku proslulém pro přísnost, u wykonáwání zákonů, pauze na práwo shromažďowací a na práwo domowní se wztahuje, nikdy wšak na tisk, a to wším práwem, neboť samo sebau wyswítá, že když je práwo shromaždowací staweno, tisk sám o sobě nemůže způsobiti žádného rušení pokoje. Také dowolují sobě podepsaní, poukázati na dosawadní chowání Pražského časopisectwa, které i tenkráte, když mu staw obležení nepřekážel, nikdy aneb w poměru welmi zřídka dalo wládě příležitost, by užíti musila prostředků repressivních. Proti wšelikému zlému užíwání tisku má konstituční wláda dosti opor w nařízeních zákonu o tisku od 13. března 1849 a w nejnowějším zřízení porotníkůw. W Praze dne atd. Podpisy: Makowička, Hawlíček, Klučák. Audience u p. ministra trwala asi hodinu, písemní odpowěď ale nepřišla posud ještě žádná.


25. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Oznámení], Titulek: [Oznámení o předplacení], Autor: Havlíček, Karel
Oznamujeme wáženému obecenstwu, že dle ustanowení sl. poštowního auřadu přijímá se nyní na naše Národní Nowiny při rozesílce po poštách jenom půlletní předplacení, a sice: půlletně po poště 7 zl. 54 kr. stř. bez obálky. Jak s obálkau bude, posud oznámiti nemůžeme, radíme jen weškerým P. T. odbíratelům, aby se jenom bez obálky předplatili, poněwadž nyní nowiny i bez obálky rozesílány budau c. kr. poštám. Každá c. kr. pošta přijímá předplacení, a nowinárna naše, pakli by komu libo bylo, naznačený swrchu peníz 7 zl. 54 kr. stříbra jí franko zaslati, obstará též zásilku po poště. W naší nowinárně w Praze 195–I. w Králowské lázni přijímá se pro každého, kdo sobě nowiny sám wybírati bude, předplacení čtwrtletní, a sice 3 zl. 30 kr. stř. Co se zameškaných čísel skrze powstání Pražské týče, litujeme welice, že je již w tomto tak krátkém čtwrtletí nemůžeme nahraditi docela pro překážky w tiskárně, která není příliš weliká; w budaucím půlletí ale nejen tolik, nýbrž i wíce swým P. T. odbíratelům nahradíme; a poněwadž té naděje jsme, že naši dosawádní předplatitelé i na budaucí půlletí našími předplatiteli zůstanau, nestane se nikomu křiwda. Ostatně zůstanau naše Národní Nowiny, co se obsahu a smýšlení týče, wždy při tom, co jsme w čísle 53. jakožto swé zásady postawili. Poněwadž ale nyní nepochybně mnozí protiwně smýšlející Národní Nowiny leckde zrazowati a jiná protiwenstwí jim w cestu klásti budau: žádáme zas s druhé strany wšechny s námi stejně smýšlející a přátele swé, aby k rozšíření našich nowin tam, kde ještě známy nejsau, wšemožně se přičinili. Jen tak smýšlení naše zwítězí nad protiwnau stranau. Jednání sněmu budeme podáwati co nejrychleji. Ostatně budeme od čerwence také přijímati pode jménem „ Hlasatel “ rozličná auřední neb privátní ohlášení, jakož i články netýkající se potřeb wšeobecných a jen jednotliwým k libosti, za která se ale inseratní plat, a sice za nejmenší ohlášení 20 kr. stř., pak ale dle welikosti místa, které by ohlášení w nowinách zajalo, 40 kr. — 1 zl. — 1 zl. 20 kr. — 1 zl. 40 kr. — 2 zl. stř. atd. odwáděti musí. Kdo by jedno ohlášení několikrát po sobě opakowati chtěl, zaplatí za každýkrát polowici platu prwního ohlášení. Také budeme od půlleta podáwati w Národních Nowinách obilní ceny, jiné hospodářské zpráwy a auřední oznámení buď celá neb z méně důležitých aspoň smysl krátký.


18. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Obžaloba Havlíčkova], Autor: Havlíček, Karel
– Wčera jsme obdrželi následující auřední přípis: Od c. k. zemského práwa co saudu we wěcech tisku. Pánu K. Hawlíčkowi redaktorowi národních nowin. N. E. 129 we w. t. Pánu K. Hawlíčkowi, redaktorowi národních nowin, se na základ § u 7. prozatímního nařízení proti zlému užíwaní tisku nařizuje, aby od c. k. pána prokuratora zemštího zanešenau žalobu stranu do těch nowin číslo 62 wtištěného wýkladu oktrojowané ústawy od 4. března w těchto nowinách náležitě oznámil. Roskoschny. Od c. k. zemského práwa co saudu we wěcech tisku. W Praze dne 16. března 1849. Anger. Z jiného nám též zároweň doručeného – a podle rownopráwnosti bohužel německého dopisu se dowídáme, že s ohledem na §. 12 prozatímního zákonu o tisku přijata jest od saudu žaloba. Paragraf tento zní: „ §. 12. Kdoby w tištěném spisu, buď tupením neb jinačím neprawým neb aušklebným wypisowáním hleděl ústawu rakauského císařstwí uwésti w opowržení, aneb proti ní popuditi, dopustí se prowinění, které má trestáno býti prostým neb tuhým wězením ( arrestem ) na čtrnáct dní až tři měsíce, a při welmi stížných okolnostech až na jeden rok. “ Žádostiwi jsme, kterak asi císařský pan prokurátor dokáže, že jsme se článkem tím ( wýklad oktrojowané konstituce č. 62 ) proti tomuto 12. §. prohřešili. Ostatně sepsán jest tento článek od samého redaktora, který též odpowědnost na sobě má.


5. prosinec 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: Diwadlo Pražské., Autor: Havlíček, Karel
Diwadlo Pražské. Obecenstwu českému podáwá se nyní pohautka za pochautkau, nowinka jedna za druhau, dnes bude se we prospěch našeho wytečného, oblíbeného herce pana Kašky ponejprw prowozowati: Poswícení w Krkonošských horách, čili: Poslední prázdniny. Weselohra we 3. dějstwí od W. Klicpery. Wímne již napřed, že bude dům přeplněn, a jinak by se ani neslušelo. Pan Kaška dělá po celý rok nám zábawu: učiňme my ji jemu aspoň jednau za rok. H. B.


12. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Naše politika, Titulek: I., Autor: Havlíček, Karel
I. Nastala nám nyní šťastná doba samowlády, můžeme nyní sami osudy swé zaříditi, sami se o sebe postarati. Dojdeme-li k moci a sláwě, bude zásluha naše, zůstaneme-li opět w ponížení aneb w polowičatosti, bude hanba naše. Nyní se již nesmíme wymlauwati na wládu, nesmíme již co děti neb nedospělci od wlády čekati, aby se o nás starala. Máme swobodné slowo, swobodný tisk, máme parlament nejliberalnějším způsobem sestawený: starejme se tedy sami o sebe. Proto tedy musíme přede wším znáti aučel swůj, musíme wěděti, co chceme, kam směřujeme, abychom se uchopiti mohli náležitých prostředků k dosažení swého cíle. Mnoho nás chybí, newíme skutečně, čeho se dříwe uchopiti, proto zapotřebí jest ujednati se strany kroků našich, jakým pořádkem přistaupiti hodláme k nowozrození swému. Prwní a nejhlawnější péče naše musí být o národnost, o jazyk. Bratří milí! nedejte se swésti neupřímnými hlasy, kteří říkají, že to jen forma jest, jen wěc postranní, že pro jazyk a národnost nesmíme zapomenaut na důležitější wěci. Toť jsau hlasowé neupřímných skrytých nepřátel národu našeho. Nejwětší swoboda bez národnosti není nic, protože jest to swoboda jen pro cizé, pro utlačowatele a pány naše, ne pak pro nás. Což pomohla posud Irčanům swoboda anglická, což pomohla našim Slowákům swoboda uherská? Odpowězte na tuto otázku wy wšichni zlomyslní mluwkowé, kteří byste nás nyní rádi na neprawau cestu swedli! Což prospíwá černochům, otrokům w jižních zemích sew. amerického Saustátí, nejswobodnější zřízení těchto zemí. Tolik jim prospíwá, že jsau po dobytku prwní přechod ke koním, neboť i koně snad za wyšší twor se tam pokládají. Kdekoli nepanuje waše řeč, waše národnost jste utlačenci i w nejswobodnějších zemích. Wždyť pak jest swoboda slowa, swoboda tisku prwní základ weškeré ostatní swobody. Kde ale wáš jazyk z auřadů a škol jest wylaučen, tam odňata jest wám, to jest národu našemu wíce swoboda tato, než skrze policii a censuru. Censuře a policii wyhnete se přece, wytisknete spisy za hranicemi, mluwíte tak, aby dlauhé ucho policie k ustům wašim nezasáhlo: ale kde řeč waše národní wymezena jest z auřadů a ze škol, tam zawřen jest tuhým zámkem jazyk lidu, tam panuje několik privilegowaných cizým jazykem a prodáwá lid we wlastní zemi jeho. Powstane wás několik přátel národu, podiwnau náhodau zpamatowali jste se wycwičeni bywše co služebníci jiného národu, že máte powinnost pečowati o lid swůj, chcete k němu mluwiti, abyste jej powznesli a powzbudili. Ale lid wáš nerozumí wám, i protože jeho jazyk jsa ustawičně jen w kuchyni a chléwě, nemá ani slow pro wěci wyšší, ostatní nerozumní a zlomyslní posmíwají se wám, sami ti, o které se staráte, i newidí toho potřebu a neuznáwají waše zásluhy. Takowý byl staw náš až do nejnowějších dnů, chcete w něm zůstati i po této revoluci? Chcete aby při zrušení škodliwých privilegií, kterých někleří na škodu 26 ostatních užíwali, jenom nejškodliwější, nejstrašliwější privilegium jazyka zůstalo. Chcete aby na wašeho starého otce, který německy neumí, každý potlukač již co na nižšího twora dolů hleděl s opowržením aneb snad s autrpností. Ctěte se sami a budau wás ostatní ctíti.


9. leden 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [Práce dramaturgů a překlady], Autor: Havlíček, Karel
Nediwme se již tomu, že naši dramaturgowé (? ) místo půwodních, času a místu přiměřenějších prací jen samými překlady, ačkoli někdy lecjakéhos chamradí od krásocitných lačností nám pomáhají. Neleží jim totiž jen přítomnost na zřeteli, nýbrž budoucnost předewším před očima mají. Jen si pomysleme, jak hrozný by to musel býti našich dramaturgických potomků osud, kdyby na poli dramatickém nezůstalo pro ně nic, krom od stáda utlapané strniště, a wyzobané od ptactwa bodláci! Patrný příklad máme nyní na Francouzích. Ubozí tito, nemajíce již charakterů lidských do swých dramatických wýrobků, uhnuli se nyní na přírodu bezžiwotnou, a berou charaktery swé odtud. Tak si ondyno udělali frašku z nemocných bramborů. Hlawní předmět, neb ( bychom mu ještě pietatis gratia staré jméno ponechali ) hlawní osoba jest „ Král Brambor I. To se rozumí, že ostatní osoby jsou také brambory: brambořice, brambůrčata, bramborátka, bramborowic, prabrambor atd. Není to hrozné, když se duše lidská tím krmí, co ani žaludek zwířecí tráwiti nechce? Coby bylo z wlasti naši, kdyby to tak daleko s námi přijíti mělo? Pročež nechme ty pány dělatí a překládati co se jim libí, oni sami nejlépe wědí proč to dělají — že ne?


29. říjen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Z jedné vody na čisto, Autor: Havlíček, Karel
Z jedné wody na čisto Pan Čupr na moje důwody we Kwětech č. 126 místo chladné a podstatné odpowědi jen odčuprowal w. č. 128. O wěci samé se nyní dále hádati s takowým „ swětomudrcem “ jako se ukázal p. Č. we swých odpowěděch, za slušné a užitečné neuznáwám. Tak ku př. we swé nejnowější odpowědi we Kw. čísl. 128 dokázal p. Č., že „ na díla w celku ohled nemíti “ jest tolik jako: žádná citáta z nich neuwáděti: dokázal také, že jest hlaupost chtíti ukázati ze „ knih o sedmi wstupních “ ( z překladu ) stanowiště Štítného we filosofii, w čem se s ním dokonce srownáwáme, nejwíc proto, že sám p. Čupr ( Č. M. str. 251 we swém článku ) oprawdu to učiniti slíbil, owšem tenkrát netuše, že sám brzy na to swůj wlastní aumysl za hlaupost prohlásí. Wíce ještě než mne urazil ale p. Č. poslední swau odpowědí swého purkmistra Agricolu, za kterého se nyní, když jsme mu ukázali, že to nebyl onen humanista Rudolf, sám stydí ( ó newděčnosti filosofů ) a jej zapírá. Newděčníku! třeba jste nyní sehnal wšechny Agricoly z celého swěta, nezabijete tím mého starého Rudolfa Agricolu 348 znak křížku pro „ zemřel “ 1485 znamenitého humanistu, a wšichni waši třeba dosti ( jak p. Č. prawí naivně ) znamenití Agricolowé, purkmistři, kostelníci, hawíři, konduktéři, minéři, sapéři, i pontonéři nedokáží, že wystaupil humanismus w druhé polowici XVI. wěku. — „ Ó já nešťastný doktor swobodného umění! nic mi k wůli učiniti nechtějí: Štítného wěk neuznáwají za klassický ( Táboři protestují ), reformaci mi nechtějí dowolit odložiti za druhau polowici XVI. století, a ještě mne za to jmenují powrchním spisowatelem! Ale počkej česká literaturo!, wšak já se ti za to pomstím, že mne nechceš učiniti swým leib-filosofem! — Vale! — Konec wšemu —! Sein oder Nicht Sein? “ — — — — 347 Že ještě nyní na krátko pozornosti čtenářstwa zneužíwám, děje se jen na obhájení mé osobní cti. Místo co by byl měl p. Č. jako muž a doktor na pauhé důwody mé hleděti, prawdali neb neprawda co mu wytýkám: uznal za dobré jako dítě a ubohá wdowa o autrpnost čtenářstwa 348 se ucházeti, udáwaje we Kwět., že se na něho zlobím, že jsem se již na něho strojil, že jsem si na něm jen zlost wylíti chtěl, že to jest osobní zášť atd., jaké jsau u maminek wýmluwy studentů na mstiwost profesorů, když špatné klasy dostáwají. Newšímal jsem si toho, necháwaje p. Č—rowi tuto berlu jeho dušewní slabosti, a zůstal jsem wždy při wěci objectiwně. Poněwadž ale p. Č. opět we Kw. 128 mluwí o mé osobní zlomyslnosti, a tak ustawičně literární hádku na pole osobnosti přenáší: powinen jsem swé cti okolnosti sem náležející weřejně oznámiti. W minulém roce hodlali jsme s Drem. W. Gáblerem sestawiti jistý tendenční spis paedagogický, a seznámiwše se tehdy s p. Č. wyzwali jsme jej, neznajíce tehdá ještě dostatečně schopnosti jeho, k spolupracownictwí, což i hned přijal a obšírnau dle našeho náwrhu a umluweného plánu kritiku sepsati slíbil na Přítele Mládeže. Na podzim 1846 p. Čupr do Prahy se nawrátiw četl kritiku swau we wětší přátelské literární schůzce. Wšeobecně se uznala nedospělost p. Č. práce, a radilo se, aby ji newydáwal wůbec; že jsme my ( t. j. Dr. Gábler a já ) k swému aučelu spis takowý potřebowati nemohli, rozumí se. Pan Č. ale nic nedbaje na to wydal přece lehkowážně swau slabau práci owšem předělanau a wšak s nedostatky předešlými we Kwětech ( Listy k učitelům českým ). Rozmrzen pro tuto literární lehkowážnost p. Č., řekl jsem a sice také zrowna redaktorowi Kwětů p. J. Malému ( a sice jak se mi zdá w Besedě Měšťanské ), že hodlám tyto „ Listy “ ( tedy ne jeden řádek ) p. Č. zkritikowati, až jen p. Č. je ukončí a jméno swé podepíše. P. Č. swé jméno nepodepsal — newím z jaké příčiny. — Skoro we stejnau dobu ( t. j. též neznaje p. Č. literární schopnosti ) žádal jsem jej o kritiku na „ Člowěka w podobenstwí “ půjče mu k tomu swůj wlastní exemplář. P. Č. napsal a odewzdal mi kritiku. Nemoha ji wšak pro nejapnost dokonce potřebowati, wrátil jsem ji p. Č. s upřímným wyjewením příčin. P Č. wytiskl ji pak we Kwětech, a jaké z toho powstaly hádky, každému powědomo. Tenkráte jsem w poznamenáních k odpowědi wel. pp. spisowatelů také po prwé proti p. Č. wystaupil, a později dle přeswědčení swého w hádkách filosofských aučastenstwí měl, při kterých německau filosofii lituji welice, že takowé rytíře má. Že jsem na p. Č., jak on prawí, nečíhal, dokazuje nejlépe ta okolnost, že jsem si jeho článku ( O počátcích řecké filosofie w Čas. Česk. Mus. ) ani newšímnul, kterýto článek wšeobecně uznán jest za welmi školáckau a powrchní práci, holé opsání explikac, načež i p. Štorch we Kw. poukázal. Co se ostatně článku o Štítném týče, ať p. Č. nemyslí, že jsem mu wšechny nedostatky wypočetl; nejhlawnější wady, totiž strašliwé kulhawosti porownání s Herbartem ani jsem se nedotekl. To jsau wšechny dosawadní poměry moje s p. Č. a každý widí, že jsau to záležitosti pauze literární. Netajím, že se mi p. Č. literární činnost welmi protiwí, ale příčiny toho jsau tištěny. Wíli p. Čupr některé jiné osobní neliterární příčiny záští mého na sebe, aneb mé osobní zlomyslnosti, wyzýwám jej, aby je weřejně tiskem ohlásil, a tak mne před obecenstwem zahanbil. Zawazuji se i do Wčely takowé wyjádření jeho přijmauti, s tau jedinau wýmínkau, že musí být srozumitelné, a obsahowati skutečná facta. Neučiníli to p. Č., budeme i já i obecenstwo přeswědčeni, že žádné newěděl. H. B.


26. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Titulní strana], Titulek: [Předplatné], Autor: Havlíček, Karel
Na měsíc čerwen přijímáme opět zwláštní měsíční předplacení, a sice w Praze 55 kr. stř., se zásilkau po poště 1 zl. 10 kr. stř. Dnešní Wečerni List wyjde jak obyčejně; na Boží hod newyjde ani ranní ani wečerní číslo, a w pondělí jen Wečerní List.


8. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Literární oznámení, Titulek: Předplácení., Autor: Havlíček, Karel
Předplácení na Pražské Nowiny a Českou Wčelu.


3. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [O deputaci v Olomouci], Autor: Havlíček, Karel
Z Prahy. * * * H. B. O deputaci z Prahy k císaři do Holomauce poslané rozšiřují se zde w Praze nemilé powěsti. Zwláště Deutsche Zeitung podala článek popisující, jak špatně přijata byla. My, pokud určitých a jistých zpráw o celé wěci nenabudeme, neproneseme žádný úsudek we wěci tak důležité, a to tím wíce, poněwadž podlé wšech okolností, jak jsme je w Holomauci očitě seznali, nemůžeme wěřiti, žeby se u dwora aumyslně newážně jednalo s deputací hlawního města českého. Tuto jenom krátká wědomost. Deputace byla powolána na druhý den ráno o 9 ¾ hod. – předpuštěna ale ke slyšení teprw o 12 ½ hod. Císař, s císařownau po boku, odpowěděl na slowa purkmistrowa stran aučelu deputace tata psaná slowa: „ Komandující generál, jemuž uloženo jest řízení wojenských postupů proti Wídni, neopomenul ničeho, aby se wyhnul upotřebení smutných nutících prostředků. Teprw po opětném prodléwání přikročeno k poslednímu, a já doufám, že mimořádní staw, do něhož Wídeň wstaupila, přejde, a obawy, které wycházejí od obywatelstwa Pražského, brzo auplně budau odstraněny. Nejsem w stawu, bych již nyní o tom wydal určitý wýrok. “ S tauto odpowědí se deputace prý spokojiti nemohla a činí dálší kroky. Tak alespoň píše dopisowatel do Constit. Blattu. –


8. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: Kdo posud svobodně a veřejně pověděl, čehož v církvi opraviti zapotřebí?, Autor: Havlíček, Karel
Kdo posud swobodně a weřejně powěděl, čehož w církwi oprawiti zapotřebí? Mnoho, přemnoho jest, co w církwi na oprawu čeká. Wěci samy mluwí, jen hlasů lidských wydatných posud málo. Kdo beze wší wášně, upřímně a weřejně o oprawách církewních promluwí, nemaje při tom žádného jiného intressu, leč pomoci wěci dobré, již wěci této pomáhá. A kdož posawad nejswobodněji a nejrázněji powznesl hlasu swého, aby se něco stalo ‒ alespoň připrawowalo ‒ k oprawám církewním? Učinil to muž maudrostí i mírností nadaný, co člowěk i co kněz ctihodný, předstawený wend. semináře w Praze w. p. F. Náhlowský I on po dnech swatodušních mnohé nátisky utrpěl. Čest a sláwa jemu!. Tento dle swé swobodomyslnosti známý muž a w prawdě katolický kněz swolal w záležitostech církewních několik ( 35 ) kněží na poradu. Učiněn zde náwrh: O čem a jak w záležitostech církewních by se mluwiti mělo. Ze stanowiska církewního wše se nawrhowalo; a wšecky podstatné myšlénky welkau wětšinau shromážděných schwálily se. Hlawní myšlénka jest, by se wšemožně k synodám příprawy dělaly. K tomu zase náwrh ten, aby se o wěcech církewních swobodně, weřejně, wážně a rázně mluwilo; neb potřeba to káže a skutek toho možný. O čem by se takto mluwiti mělo a mohlo, jest dle náwrhu udaného w následujících kusech obsaženo: 1. Aby kněžstwo zcela poznalo powolání swého, nesmí pauze na zewnitřní wážnost swau hleděti. Toto ať samo pozná a wyslowí. 2. Aby se w náboženstwí a jmenowitě o katolicismu zdrawě a jasně wyučowalo, čímž by wážnost a láska k wíře se opět získati dala. 3. Aby se weřejně a wolně mluwilo o jednotliwých učeních, ustanoweních a obřadech církewních, a to proto, aby podstatní wěci od nepodstatných dobře se rozeznáwaly. 4. Aby církewní knihy, jakž liturgické ( t. missály, pontifikály, agendy, breviáře a j. ), takž k učení ustanowené ( t. katechismy, sbírka ewangelií a j. ) dobře se přehlížely a při oprawách na potřeby času a na národnost ohledy wzaty byly. 5. Aby jměním církewním na základě slušnosti, sprawedlnosti a wšestrannosti naloženo bylo. 6. Aby nižší duchowenstwo lépe opatřeno, kostelní potřeby lépe obstaráwány, okresy farní i biskupské rozmnoženy byly. Aby jeden kardinál z korunních zemí česko-morawských w Římě w raddě papežské byl. 7. Aby staré práwo metropolity Pražského a Holomauckého obnoweno bylo. Farářowé, biskupowé, metropolita i kardinál ať se kanonicky t. swobodnau wolbau ustanowují. 8. O školách, seminářích a klášteřích, a posléze 9. o církewní kázni. Ku konci se nawrhnuty tři spůsoby, dle kterých by o wšech wěcech těch obšírněji porokowáno býti mohlo; t. buď a ) w časopisech, aneb b ) w konferencích ( poradách ) aneb c ) w kongregacích ( sborech ). Odůwodnění těchto důležitostí církewních nalezne každý w brožuře: „ Versammlung von Geistlichen, gehalten zu Prag am 18. und 22. Mai 1848. “ Kdo jen přehled w ní obsažených wěcí zde widí, musí již z toho důležitost její poznati. Wětšina kněží i nekněží by dojista s náhledy w ní projewenými w podstatných myšlénkách sauhlasila. Činí se tedy obecenstwo pozorno, by brožury této si powšímnulo, a majíc zde takřka program k oprawám církewním, i weřejně o jednotliwých kusech mínění swé projewilo, a w čem ještě wíce opraw zapotřebí, doplnilo. Nejwíce by owšem kněžstwu přináleželo, aby, co pozná a cítí, weřejně a neohroženě powědělo. Učinil-li to jeden, a sauhlasilo-li s ním již přes 30 jiných, proč by i tito i ostatní weřejnosti se ostýchali. Bez boje nic slawného, bez tříbení nic ryzého. Wíra, církew tím jen získají.


26. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Venkov, Titulek: [Z Lipnice], Autor: Havlíček, Karel
[ Z Lipnice ] Z Lipnice a wůkolnich dědin. Sympathie wenkowského našeho lidu pro žiwel německý, kteraužto naši Češata laskominy na Frankfurt mající tak welice roztrubují, ukazuje se napořád, škoda jenom že negativně. Dobrý díl oných „ “, které dle zpráwy statkáře p. Křiwánka & Comp. pro Frankfurt byjí, které taužebně čekají chwíli, až pojme a ‒ ztráwí je Německo, dobrý díl prawím učinil wyjádření, nad kterým těmto pánům, sebe za wšechny powažowati ještě neobwykliwším, oči přecházeti buda u. Jest to 20 obcí na panstwí Lipnickém, opřewších se statečně proti spojení s Německem. Z protestace této kladu toliko některá místa. K spojení s Německem nuceni býti nemůžeme, nesmíme, ale my se s ním spojit také nemůžem. Škodilo by to nám i Němcům. Celé naše srdce zaujato jest láskau k matce wlasti a ku králi dobrotiwému, neníť zde wíc místa pro cizince Němce. Jaké ale spojení, které neupewnila láska wzájemná? ‒ My jsme swobodni, proč medle nás nutíte? My nechceme, nemůžeme. Díte, že král náš to chce? Dobrý náš Ferdinand by to ani chtíti nemohl. Ku kroku wypsati wolení pro Němce Frankobrodské byl takořka přinucen od buřičů nestydatých. Oni moří, sužují ho; ať jde k nám náš pán, a stawět se budem okolo něho jako zdě, jako děti okolo otce. Tak mluwí náš český lid. Prostá to řeč, řeč ale srdečná. Též pewně se ohradili proti wýlohám, pošlým z obeslání německého sněmu. Podobně se wyjádřily osady na panstwí Okrauhlickém, Swětelském a Škotském. Ba i Německý Brod upustil od swé německé mánie. Udělají prý p. dr. Pankrázowi poděkow ání. ‒ Taužebně zde čekáme na náš sněm; dobře lid wí, co od wýsledku sněmu tohoto záwisí. Bylo by k přání, aby stručné poučení wydáno bylo, jak se wolení zawésti má, stručnější než ono o zawedení woleb pro Frankfurt. Pak aby ohled brán byl obzwláště na lid wenkowský; by poučen byl, jaké zastupitele woliti má. Jest to prwní wolení, a báti se musíme, by nedal lid náš se klamati. Až posud není zlomen wplyw oné částí lidu, kterým lid swěřen jest, kteří o blaho jeho pečowati mají, kteří ale bohužel postawení swého zneužíwajíce, lid mučí a trýzní. Míním ‒ auřednictwo Neplatí to wůbec. Znám mnoho p. auředníků, kteří přilnuwše k lidu, co otcowé ruku nad ním drží. Pohříchu jenom že jich málo. Lásku u lidu nemají, lid ale se jich bojí ‒ řekl jsem wšechno. Jos. Havlíček. — — — — — —


29. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O dr. Braunerovi], Autor: Havlíček, Karel
— Slyšíme zde opět mluwiti o ustanowení dr. Braunera za wládního komissaře na Slowensku. Již Slowáci sami pronesli se chwalně o tomto úmyslu, a my též jsme měli příležitost, přání swé s nimi spojiti. Úmysl dr. Braunera w této tak nedůtkliwé wěci není nám sice powědomý, doufáme ale, žeby ministerstwo snad nežádalo od něho žádnau s jeho politickými zásadami odpornau činnost, a jsme také přeswědčeni, žeby ani dr. Brauner takowau přijmauti nemohl. Práwě proto ale myslíme, žeby ustanowení dr. Braunera na Slowensku samém i w jiných slowanských krajech dobře přijato bylo, poněwadž by již samo sebau bylo garantií upřímného zahájení rownopráwnosti Slowáků, která by pod maďaronskými komissary nikdy se nestala prawdau.


6. prosinec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Česká průmyslová škola]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. - Mezi nejdůležitější pokroky naše klademe též hlawně českau průmyslowau wzorní školu, kteráž od Jednoty Průmyslowé založena býti má, a to owšem nejwíce pro následky, jaké si od ní přislibujeme, powažujíce ji za prwní krok w reformě weškerého našeho - posud bohužel jen cizojazyčného - weřejného wyššího wychowání. Bude to prwní zoře na obloze českého školního wzděláwání, budeť to prwní článek pewného řetěze, nímž my Čechowé k nowému wzdělání, nowému žiwotu ewropejskému se připneme, zbaweni jsauce od hrozící nám smrti národní. Důležitost kroku tohoto nahlížíme i my, i naši nepřízniwci, a proto se již o tuto školu mnohé hádky wedly w časopisech, až konečně naše prawda zwítězila. Wšechno, cokoli posud o této záležitosti psáno a mluweno jest, dělo se jenom s dwau stran a s dwau ohledů, pocházeloť to buď od nepřízniwců národnosti naší, buď od přátel jejích. Potřebnost škol národních, škol wěcných jest za našich časů wěc wšeobecně uznána, a kdybychom zde zas wšeliké důkazy na to opětowati měli, lehko bychom již čtenářstwo swé rozmrzeli. I sami nepřízniwci naši neosmělili se proti tak uznané prawdě zřejmě brojiti, a proto přiznáwajíce sami potřebnost a welikau užitečnost takowé průmyslowé školy, hleděli ji jenom po straně a indirekte překaziti, a proto napřed dokazowali, že zříditi školu takowau ( ač jinak welmi užitečnau ) jest kromě účelu Jednoty Průmyslowé, a když přece Jednota wětšinau hlasů ji založiti uzawřela, hleděli ji opět co možná nejméně dobře zaříditi. Z toho ohledu chtěli ji jenom pro učedníky založiti, a tak aby, jen kdy komu napadne, přijíti mohl, žádné zkaušky nedělal, hodiny školní aby byly hodně pozdě na wečír atd., wůbec aby to byly jenom přednášky mimořádní, ne pak řádná škola, jakau my potřebujeme, mámeli se jen poněkud Němcům, pro které u nás normálky a realky založeny jsau, w průmyslowém wzdělání wyrownati. Pročež wýbor sekce pro wšeobecné průmyslné wzdělání, jenž nyní z mužů o národnost naší pečliwých sestawen jest, proti takowému úmyslu pewně se wyjádřil, usiluje o to, aby se při zřizowání školy té 394 hlawně na takowé žáky ohled měl, kteří nemajíce posud žádnéko jiného zaměstnání, školu řádně nawštěwowati, zkaušky dělati a oprawdiwý dobrý prospěch přislibowati budau, wíce než učedníci, kteří bez toho celý den se klopotí, a tudy pak k učení weliké chuti nemíwají, kromě toho jen zřídka školu nawštěwowati mohau. Mimo to má tato škola, jak Jednota dne 2. Pros. 1845 určila, i ke wzdělání učitelů na budaucí wenkowské průmyslowé školy poslaužiti. Tento náwrh přijat jest, jak jsme již oznámili, wětšinau hlasů, a námítky, že by na takowau řádnau průmyslowau wzorní školu Jednota dosti nákladu neměla, wywráceny jsau hotowými penězi. Nahlížeje totiž oprawdiwau peněžitau slabost Jednoty ( která jen 2000 zl. stř. ročně na tu školu obětowati může ), počal náš Trojan s pomocí p. Riegra dobrowolné příspěwky na budaucí školu mezi přátely našimi w Praze sbírati, aby národu našeho důstojně zařízena býti mohla, a poštěstilo se již sebrati, jak následuje, při čem jen dodáwáme, že wětší čásť wykázaných doleji peněz již oprawdu složena jest: Na základ složili: P. T. p. Kazda, wrchní inžinýr železnic Uherských 200 zl. stř. P. T. „ p. „ Veith, pán na Liběchowě 200 zl. stř. - P. T. „ p. „ Nejmenowaný 200 zl. stř. - P. T. „ p. „ Čerwinka J. U. D., pán na Ostředku 100 zl. stř. - P. T. „ p. „ šlechtic z Laemelů 50 zl. stř. - P. T. „ p. „ Caspar, doktor w lékařstwí 20 zl. stř. - P. T. „ p. „ Nejmenowaný 20 zl. stř. - P. T. „ p. „ Nejmenowaný 20 zl. stř. - P. T. „ p. „ Trojan Prawoslaw 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Schnirch, c. k. inžinýr při železnici 10 zl. stř. - P. T. „ slečna Hlawsowa A. Milina 10 zl. stř. - P. T. „ p. Krbec, rektor u Sw. Jiří w Praze 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Barychar, c. k. inžinýr 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Schneider, c. k. inžinýr 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Arnold, pens. farář w Praze 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Nejmenowaný 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Langer, c. k. assistent při železnici 4 zl. stř. - P. T. „ p. „ Pštros, měšťan a koželuh Pražský 3 zl. stř. - P. T. „ p. „ Doležal, c. k. assistent při železnici 3 zl. stř. - P. T. „ p. „ Hecht, c.k. „ assisten „ při „ železnici „ 3 zl. stř. - P. T. „ p. „ Ad1er, c.k. „ assisten „ při „ železnici „ 2 zl. stř. - P. T. „ p. „ Riedl, c.k. „ assisten „ při „ železnici „ 2 zl. stř. - Na prwní založení posud podáno 887 zl. stř. Na budaucí školu uwolili se ročně přispíwati: P. T. p. hrabě Hanuš Kolowrat-Krakowský 100 zl. stř. P. T. „ p. „ Dundáček, přewor u Sw. Jakuba w Praze 20 zl. stř. - P. T. „ p. „ Lanna Wojtěch, obchodník 20 zl. stř. - P. T. „ p. „ Brabec Martin Karel, měšťan a obchodník w Praze 20 zl. stř. - P. T. „ p. „ Pštrosz Frant., měšťan Pražský a representant 20 zl. stř. - P. T. „ p. „ Šmidinger, kněz církewní ( složí kapital 200 zl. stř. ) 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Čerwinka J. U. D., pán na Ostředku 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Arbeiter Jan Dobromil, líkárník, měšťan Pražský 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Presl J. Swat., profesor 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Richter Jan, měšťan a klenotník 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Palacký Frant., staw. histor. 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Veith, pán na Kolíně 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Boulogně, měšťan a fabr. rukawiček 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Schnirch, c. k. inžinýr 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Rypota, měšťan a stawitel 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Merz, obchodník 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Jedlička František, měšťan a kamenník 10 zl. stř. - P. T. „ p. „ Slawík Jan, měšťan a mlynář Pražský 8 zl. stř. - P. T. „ p. „ Trojan Prawoslaw, práwník 6 zl. stř. - P. T. „ p. „ Mňauček, měšťan a nákladník 6 zl. stř. - P. T. p. Rieger J. U. C. 6 zl. stř. P. T. „ p. „ Wrťátko Ph. C., wychowatel 6 zl. stř. - P. T. „ slečna Hlawsowa A. Milina 6 zl. stř. - P. T. „ p. Štrobach J. U. D. 6 zl. stř. - P. T. „ p. „ Škoda Jan Karel, kaplan Teynský 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Linda Wácl., farář w káznici 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Eichmann Julius, fabrik. papíru 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Barychar, c. k. inžinýr 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Caspar, M. D. w Praze 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Růžička Augustin, císař. radda, adjunkt komor. prokur. 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Petera Frant., farář w Bělohradě 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Batka J. B., materialista 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Marek Ant., děkan Libuňský 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Lebeda A. W., měšťan a zbrojowník 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Dietrich, měšťan a obchodník 5 zl. stř. - P. T. „ p. „ Daneš Frant., farář Perucký 4 zl. stř. - P. T. „ p. „ Wondra Wácl., kněz církewní w Peruci 2 zl. stř. - P. T. „ p. „ Kalkbrenner, měšťan a klobaučník 2 zl. stř. - P. T. „ p. „ Faster Peter, měšťan a hostinský 2 zl. stř. - P. T. „ p. „ Wiesner, kaplan w káznici 2 zl. stř. - P. T. „ p. „ Krákora Jan 2 zl. stř. - Počestný pořádek pánů mlynářů Pražských 50 zl. stř. - Počestný - pořádek - pánů - sládků Pražských - 50 zl. stř. - Počestný - pořádek - pánů - knihařů Pražských - 10 až 20 zl. stř. - Tedy již na každý rok máme pro tuto školu: 533 zl. stř. Z podaného zde wýkazu patrno jest, že pro prwní rok máme již 1420 zl. stř. ujištěných peněz, a na každý budaucí 533 zl. stř. A tu powážiti musíme, že tyto peníze jen saukromě, w rychlosti sebrány jsau, a nepochybujeme, že nyní, když se weřejná sbírka učiní, mnohem znamenitější suma se sejde, neboť školy, dobré školy jsau hlawní přání národu našeho a účastenstwím při zakládání této průmyslowé školy dokáže se nejlépe prawé weřejné smýšlení. Na každý pád musí se budaucí škola důstojně zaříditi, aby hodna byla jména wzorní průmyslowé školy. Dosawáde jsme si wždy ztěžowali na to, že nám w cizém jazyku wychowání a wzdělání podáwají, a tudy nás od lepších a rychlejších pokroků zdržují: nyní bude na nás dokázati skutkem ( a ne již slowy ), že jsme prawdu mluwili, že žaloby naše sprawedliwé byly. Nepodaříli se tedy tato škola, bude opět národnímu jazyku do wyšších škol brána mnohem tužeji zawřena. ( Dokončení budaucně. )