13. červen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Daniel O'Connell, Autor: Havlíček, Karel
Daniel O'Connell. Od H. Borowského. Dříwe než žiwot a skutky tohoto znamenitého muže wyprawowati počneme, postawíme zde prawdu, na nížto celý jeho žiwot jakožto na pewném základu zpočíwal, z nížto wšechny jeho welikolépe skutky jako pramenowé wody žiwé prýštily. Jest to ona prawda: že národ, ztratiw národnost swau, klesá wždy wíce w bídu a opowržení. Tuto welikau prawdu hlásá nám dějepis a jmenowitě při národu irském widíme ji welmi patrně a příkladně. Buď si pak příčina ztracené národnosti jakákoli ( nejobyčenější jest násilná poroba, kdežto wítěz přemoženému mocí wnucuje jazyk swůj a národnost ), wždy ale táhne za sebau stejné následky. Cizá panující národnost brzy se zmocní wšelikých cest k lepšímu žiwotu, usadí se we wýnosné auřady, přitrhne k sobě obchod a průmysl a wůbec wšechno snadnější a wýnosnější zaměstnání, a držíc w rukau swých ( pomocí jazyka swého ) wšeliké prostředky k wědomostem a k lepšímu wzdělání, zanecháwá domácí přemožené národnosti jenom nádennické klopotění, těžkau, málo wýnosnau ruční práci. Owšem též mnohý opustiw národnost swau a přichytě se panující zjedná sobě tak přístupu k snadnějšímu a nádhernějšímu žiwotu, poněwadž ale takto cesta owšem ostatním, kteří národnost swau zachowali, zawřena jest, stáwá se poznenáhla, že domácí národnost jen w nižších méně wzdělaných stawech přítulku nalezá, ana cizí mezi wšemi wyššími panuje a delším zwykem přejde pak malá wážnost, we které ( bohužel! ) nižší stawowé u wyšších bywáwají, i na národnost jejich, na jazyk domácí tak že se konečně každý přijáw na sebe cizí panující národnost, za swau přirozenau weřejně stydí. Čím wíce se rozmáhá opowržení wlastní domácí národnosti, tím wíce se rozmáhá chudoba a ničemnost mezi wšemi přidržujícími se jí, a chudoba množí pak opět opowržení. Takowé jest ono osudné kolo, a welmi nesnadné jest z něho wywáznutí, obyčejně se národnost uhnětený po dlauhém a těžkém utrpení dokonce wytratí, a jako nehodný slunce Božího twor s hanbau a potupau klesne do hrobu zapomenutí. – – W poměrech Anglicka a Irska máme nejpatrnější wšeho toho příklad, widíme obrowské zápasení o národnost klesající, ba kleslau, a w žiwotě Daniela O'Connella spatříme nejbystřejší a nejnadějnější tok tohoto šlechetného, ale přetěžkého namáhání. Dříwe wšak než o O'Connellowi samém co powíme, zapotřebí bude, milowanau wlast jeho, neštastnými osudy stíhaný Erin ( tak nazýwají Irčané sami wlast swau, ostrow Irsko ) w duchu nawštíwiti, a jak nynější tak i minulý staw a osudy jeho w krátkosti před oči sobě postawiti, bez čeho by těžko bylo snažení O'Connellowo dobře a platně oceniti. Irsko počítá mnoho přes 8.000.000 obywatelů, z nichžto 200 nejwětší čásť welmi chudá jest; 20.000.000 jiter země drží duchowenstwo ( anglikánské ) a šlechta ( statkáři ) a jen asi půl druhého millionu jiter lid sám, a sice asi 20.000 hospodářů se 100 zl. stř. ročních příjmů, 10.000 asi s 200 zl. a 20000 asi s 500 zl. stř. Jaký to malý počet! Ostatní wšichni jsau jen nejbídnější nájemníci a sice nájemníci u nájemníků, neboť statkáři ( mezi kterými owšem nejwíce duchowenstwa jest ) dáwají statky swé po wětších oddílech do nájmu, a jejich nájemníci je teprwa na malinké částečky rozdělí a chudému lidu do nájmu pustí. Když pak se s wětšími nájemníky změna stane, musejí wšichni podnájemníci pole swá opustiti. Takowým spůsobem nikdo o zwelebení polnosti nepečuje, poněwadž jistoty nemá. Země sama jest dosti plodná a rodí wšechny plodiny mírného ( asi našeho ) podnebí. Zima není nikdy krutá, tak že po celý rok země se zelená, od čeho i zelený Erin sluje. Rowin jest welmi mnoho a také mnoho nižin bařinatých, zmenšujících wýnos celé země. ( w nowějších časech myslilo se mnoho o tom, aby wysušeny byly. ) w zimě mnoho prší, mrazy a sníh zřídka býwají. Ryb a jiných wodních žiwočichů weliký důstatek. Nejwíce se seje owes, který s bramborami jest skoro nejhlawnější wýžiwa wětší části Irčanů, len se též mnoho wysíwá, wýtěžek ale z dobytka ( jako máslo, sýr, maso a. t. d. ) wywáží se do Angličan, neboť Irčané tak hluboko klesli do chudoby že si ani těchto plodin země swé popřáti nemohau a podmanitelům swým je prodáwati musejí. Ba Irčan ( jak mnozí wíry hodní swědkowé twrdí ) malá prasátka swá na prodej mlékem krmí, kterého sám obě dopřáti nemůže. Wůbec wywáží Irsko do Angličan kože, maso, dobytek, máslo, líhy, sůl a přízi. Lid irský náleží k národu keltickému ( gálskému ) a mluwí zwlášťní nářečí řeči gálské, we wyšších stawech, we školách a w auřadech ale wšude panuje angličina. Irčané na sobě mají wšechny dobré wlastnosti bodrého a wšechny ohyby podmaněného národu. Od Angličanů se líší dokonce, a poměr národního karakteru irského k anglickému jest asi takowý jako slowanského k německému wůbec. Irčan jest udatný, dobrosrdečný, weselý, hostinný, milowník starých otcowských obyčejů a wšak i lehkomyslný a wůbec wíce poctiwého ducha, kdežto Angličan chladně počítá a dobře hospodaří. Potměšilost, mstiwost, powěrečnost, náklonnost k wraždě a žhářstwí, kterými se Irčan často bohaté anglické šlechtě a nenáwiděnému anglikánskému duchowenstwu mstí, tyto wlastnosti wypěstowala u Irčanů poroba, neboť jsau wšude její plody. Irčané jsau malého, silného wzrůstu, mají černé wlasy ( Angličané jsau welicí s bledými wlasy ), wáží si národnosti swé a dějin wlasti, milují hudbu a zpěw. we wšem se wůbec od Angličanů nesmírně líší, tak jako Angličané zcela oddáni jsau církwi swé protestantsko-anglikánské a nenáwidí katolickau, tak zas Irčané horliwí katolíci za žádnau cenu od katolictwa k anglikánské ( panující ) církwi nepřestaupí, a kněžstwo katolické, ačkoli welmi chudé a také málo wzdělané jest pro nedostatek přiměřených škol, přece u národu irského weliké požíwá moci a wážnosti, owšem hlawně proto, že národní a s národem samým zároweň utlačena jest, neboť jinák národ irský pro nesmírnau newzdělanost a powěrčiwost swau ( též následky poroby ) neumí náboženstwí swé náležitě oceniti. Katolíků jsau 3/4 weškerého obywatelstwa, k anglikánské církwi přiznáwá se jen asi 500,000 duší, přece wšak jsau 4 arcibiskowé, 18 biskupů a asi 1700 kněží anglikánských s 15,000.000 zl. stř. ročních důchodů. Katolíci mají jen jednoho arcibiskupa a několik biskupů a kněží tolik asi, co anglikánští. Anglikánským duchowním musejí katolíci desátky a jiné platy dáwati, a kromě toho swé kněžstwo sami zcela si platiti. ( Pokračowání. )


10. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Rusíni, Titulek: [otisk zprávy], Autor: Havlíček, Karel
* * * O deputací Rusínů w Holomauci píší wládní nowiny Holomaucké ( Oester. Korr. ) dne 7. list. následující zprávu: W našem městě meškají od několika dnů důwěrníci rusínského národa, k nimž se přidalo ještě několik říšských poslanců z Haliče. Hlawní jejich aumysl byl, podati císaři oswědčení oddanosti; zároweň ale chtějí upozornit wládu na staw wěcí we swé otčině a žádati o pomoc we welmi podstatných stížnostech. Jednáni Poláků, kteří národu rusínskému Nemýliž se nikdo tím, že se w dopisu wčerejším ze Lwowa wěci Rusínů se týkající nazýwají ruské. Rusíni swau zemi nazýwají Rusi, a co jim náleží, ruským; co se týče Rusů, tomu říkají: rossyjský. Tak též Poláci Rusíny nazýwají Rusy a cárské Rusy nazýwají Moskaly. jen s nechutí přiznáwají rowné práwo, způsobuje co den wětší newůli u Rusínů, a jen welmi mírnému a důwěrnému chowání Rusínů jest děkowati, že pokoj nebyl posud zrušen a národní spor w auplnau wálku nepřešel. Ministerstwo musí co nejrychleji wystaupiti rozhodně a přípowědi o konstitučních swobodách a rownopráwnosti národů též i pro tento národ we skutek uwésti.


24. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) „ Wy wždycky tráwíte čas na panstwí? “ – učinil konečně Čičikow ze swé strany otázku. „ Nejwíce na wenkowě, “ odpowěděl Manilow. „ Časem owšem jezdíme do města, awšak jen proto, abychom se sešli se wzdělanými lidmi. Člowěk rozumíte zdiwočí, kdyby pořád seděl za plotem. “ „ Prawda, prawda, “ řekl Čičikow. „ Owšem “ – pokračowal Manilow – „ něco jiného by bylo, kdybych měl příjemné sausedstwo, ku př. takowého člowěka, s kterým by se dalo poněkud promluwit o příjemnostech, o dobrých spůsobech, nebo pátrat w nějakém takowém umění, aby to, jak se říká, rozhaupalo duši a nějak rozehřálo mysl. “... Tu chtěl ještě něco wyjádřit, ale zpozorowaw, že se trochu zapletl, máchnul jen rukau do powětří a pokračowal: „ w tom pádu by owšem wenkow a samota měly welmi mnoho příjemného. Ale není zde ani člowěka … Wšeho wšudy že si někdy trochu čtu Syna Otěčestwa “ Časopis před časy welmi rozšířený.. Čičikow w tom auplně sauhlasil, dodaw jen, že není nic příjemnějšího, než žíti w samotě, poradowat se někdy z pozorowání přírody a čísti časem nějakau knížku... „ Wíte ale “ – dodal Manilow – „ když ale člowěk nemá přítele, jemužto by se mohl sdílet... “ „ O owšem, w tom máte prawdu, auplnau prawdu! “ – wskočil mu Čičikow do řeči – jest jediný poklad na swětě. Ať si člowěk nemá peněz, jen když může se řádnými lidmi obcowat, prawil jeden mudřec. “ „ Wíte ale, pane Pawle Iwanowiči! “ – prawil Manilow s twáří nejen sladkau, nýbrž i přeslazenau jako mixtura, kterau módní doktor až nemilosrdně osladil, aby tím obweselil swého patienta, „ tu člowěk cítí jakési w jistém spůsobě dušewní wyražení... Jako ku př. nyní, když mi náhoda popřála štěstí, mohu říci wzorné, že mohu s wámi pohowořit a těšiti se waší přijemnau rozmluwau.... “ „ Prosím, prosím, jaká pak příjemná rozmluwa! Bídný člowěk a nic jiného “ – odpowěděl Čičikow. „ O! pane Pawle Iwanowiči! dowolte, abych byl upřímný: dal bych za to s radostí polowičku swého jmění, abych měl jen část těch wlastností, které wy máte!.. “ „ Naopak, já bych si ze swé strany pokládal za nejwětší.... “ Bůh wí, kam by přišlo wzájemné wyléwání přítelů obau citů, kdyby sluha, wejda do pokoje, neoznámil, že je oběd hotow. „ Prosím uctiwě “ – prawil Manilow. „ Odpustíte, že u nás nebude takowý oběd, jako na parketách a w hlawním městě, u nás jest jenom podle ruského obyčeje políwka, ale z čistého srdce. Prosím, račte! “ Tu se ještě nějaký čas hádali, kdo má napřed wstaupit, až konečně Čičikow wešel bokem do jídelny. Tam již stáli dwa chlapci, synowé Manilowa, w těch letech, kdežto již sedají děti při stole, ale na wysokých stolicích. U nich stál učitel klaněje se uctiwě a s úsměwem. Paní si sedla ke swému políwkowému šálku, hosta posadili mezi paní a pána domácího, a sluha zawázal dětem serwítky okolo krků. „ Jaké milaučké dítky “ – prawil Čičikow, podíwaje se na ně – „ do kolikátého pak roku? “ „ Starší osm a menšímu wčera práwě minulo šest, “ prawila paní Manilowa. „ Themistokluse! “ – prawil Manilow obraceje se k staršímu, který se pachtil wydobyt si bradu zawázanau od sluhy do serwítku. Čičikow pozwednul trochu oči, slyše takowé trochu řecké slowo, klerému dal Manilow Bůh wí proč koncowku us, ale hleděl zas hned obličej swůj přiwésti do obyčejného stawu. „ Themistokluse, powěz mi, které jest nejhezčí město we Francii? “ Tu učitel obrátil celau pozornost na Themistoklusa, jakoby mu chtěl skočit mezi oči, ale brzy se upokojil a ponukowal hlawau, když řekl Themistoklus, „ Paříž. “ „ A u nás které jest nejhezčí město? “ tázal se opět Manilow. Učitel opět pozorowal. „ Petěrburk, “ odpowěděl Themistoklus. „ A jaké ještě? “ „ Moskwa, “ odpowěděl Themistoklus. „ Šikowný hošík! “ prawil Čičikow. „ Ku podiwu... “ pokračowal obrátiw se s jakýmsi podiwením k manželům. „ Musím říci, že toto dítě má weliké schopnosti. “ „ O wy jste ještě málo slyšel, “ odpowěděl Manilow – „ ale on má nesmírně mnoho ostrowtipu. Tuhle menší Alkid, ten není tak bystrý, ale ten hned jak něco uhlídá, braučka, mušku, hned po ní pustí očičky, hned za ní běží a obrátí na ni pozornost. Já ho strojím k diplomatii. Themistokluse! “ pokračowal obrátiw se k němu, „ chceš být poslancem? “ „ Chci, “ odpowěděl Themistoklus a žmaulil chleb kýwaje hlawau ze strany na stranu. W tuto dobu lokaj, stojící wzadu, utřel panu poslancowi nos, a welmi dobře udělal, sice by byla překořeněna políwka. Rozmluwa počala za stolem o příjemnostech pokojného žiwobytí, kterau wšak přetrhowala domácí paní dodatky o městském diwadle a o hercích. Učitel welmi pozorně hleděl na rozmlauwající, a jak mile zpozorowal, že se budau usmíwat, již hned otewřel ústa a smál se nemilosrdně. Jistě že byl wděčný člowěk a chtěl se tak odměnit domácímu pánu za jeho uctiwé nakládání. Jednau wšak přece dostal jeho obličej zůřiwý pohled a přísně zaťukal na stůl, opíraje oči na děti, sedící naproti němu. To wšak bylo na swém místě, nebo Themistoklus kausnul Alkida do ucha, a Alkid zamhauřiw oči a roztáhna hubu chtěl se práwě dát do nejhořčejšího pláče, ale wzpomena si, žeby se tím snadno mohl připrawit o jídlo, uwedl ústa swá do obyčejného stawu a počal se slzemi kausat skopowau kost, od které se obě jeho twáře blyštěly tukem. Domácí paní welmi často se obracela k hostu se slowy: „ Wy welmi málo jíte, ráčil jste si tuze málo wzíti. “ Na to ale Čičikow wždycky odpowěděl: „ Uctiwě děkuji, jsem nasycen: příjemný rozhowor jde nade wšechno jídlo. “ Již wstali od oběda. Manilow byl welmi spokojen, a drže ruku za zády swého hosta, chtěl jej tak doprowodit do hostinského pokoje: tu wšak host oznámil s welmi důležitau twáři, žeby s ním rád promluwil o jisté welmi nutné záležitosti. „ W tomto pádu račte býti tak laskaw a wstaupiti do mého kabinetu, “ odpowěděl Manilow a dowedl jej do newelkého pokojíka obráceného okem na černý les. „ Tu je můj kauteček! “ „ Příjemný pokoj “ – prawil Čičikow přeměřiw ho očima. Pokoj byl skutečně příjemný: stěny byly malowány jakausi modrau barwinkau we spůsobu šediwé, čtyry stolice, sedadlo, stůl, na kterém ležela kniha se základkau, o které jsme měli příležitost již dříwe zmínku učinit, trochu popsaných papírů, nejwíce ale tabáku. Ten byl w rozličných spůsobech, we škatulkách, w pytlíku a konečně zrowna na stole wysypán. Na obau oknách byly také hrnečky s popelem z dýmek rozestawené welmi starostliwě do řadů. Bylo pozorowat, že si tím časem domácí pán ukracowal chwíli. „ Račte prosím býti tak dobrotiw a sednauti si do tohoto sedadla. Zde budete lépe sedět, “ prawil Manilow. „ Dowolte, abych sednul jen na stolici. “ „ Dowolte, abych wám to nedowolil, “ prawil Manilow s úsměwem. „ Toto sedadlo již mám ustanoweno pro hosty: líbí-li se nebo ne, sednaut si musíte! “ Čičikow si sednul. „ Dowolte, abych wám podal dýmečku. “ „ Ne, nekauřím, “ odpowěděl Čičikow uctiwě a jako litostně. „ A proč? “ prawil Manilow také uctiwě a lítostně. „ Nejsem zwyklý, bojím se; říkají, že tabák tuze wysušuje. “ „ Dowolte, abych podotknul, že to jest předsudek. Ba já mám za to, že kauření jest mnohem zdrawější než šňupání. W našem pluku byl poručík wýborný a wzdělaný člowíček, který nedal dýmku z úst ani za stolem ani s dowolením na wšech ostatních místech. A nyní mu je již 40 let, a chwála Bohu posud je tak zdráw, že nelze být lépe. “ „ Čičikow podotknul, že to může být, že w přírodě jest mnoho pádů, které si ani nejwětší rozum wyswětliti nedowede. „ Ale dowolte přede wším jednu otázku “... prawil hlasem, we kterém bylo cosi podiwného aneb alespoň skoro podiwného, a hned se newím proč ohlédnul za sebe. Manilow se také newím proč ohlédnul. „ Jak dáwno tomu již, co jste podal wýkaz k revisi? “ Poněwadž se welikost jmění statkáře hlawně dle čísla jeho poddaných ( duší ) poznáwá, a podle toho též daně rozwrženy a cena hypothekární statku wyměřená býwá: konají se wždy po jistém počtu let revise, to jest počítání těchto poddaných. Od jedné revise až do druhé platí pak ten samý počet. 634 „ O již dáwno, ale abych mohl říci kdy, nepamatuji se. “ „ Jak mnoho wám od té doby umřelo sedláků? “ „ To newím skutečně, na to bych myslil bude zapotřebí zeptati se příkažtíka. „ Hej! slyšíš, zawolej prikažtíka, on zde dnes musí být. “ Příkažtík přišel. Byl to člowěk ne zcela 40letý, s oholenau bradau, w kabátě, a jak se zdálo wedaucí welmi pokojný žiwot, neboť obličej jeho byl tak plnoměsíční, a zažlautlá barwa pleti i malinké oči dokazowaly, že je welmi dobrý známý podušky a peřiny. Bylo na něm hned widěti, že již došel swého cíle, jako wšichni panští příkažtíci; napřed byl w domě panském jakožto zapisowač, pak si wzal nějakau klíčnici Agašku, miláčka panina, stal se sám klíčníkem a potom již příkažlíkem. A když byl příkažtíkem, chowal se owšem jako wšichni příkažtíci, zacházel a kmotřil se s těmi, kteří byli bohatší we wsi, přitěžowal těm, kteří byli chudší, a probudiw se ráno o 9 hodinách, čekal na samowar a pil čáj. „ Poslauchej! kolik pak nám umřelo sedláků od té doby, co jsme podali revisí? “ „ A kolik? Mnoho jich umřelo od té doby! “ prawil příkažtík, při čemž jiknul, zakryw si zlehka rukau ústa jako štítkem. „ Ano, ano, já jsem sám myslil, že jmenowitě jich mnoho umřelo “ – prawil Manilow. – Tu se obrátil k Čičikowi a dodal ještě: „ Ano, skutečně welmi mnoho. “ „ A kolik tedy ku příkladu? “ ptal se Čičikow. „ Ano, kolik? “ doložil Manilow. „ Ano, kolik? Ale wždyť se newí, kolik jich umřelo, nikdo je nepočítal. “ „ Ano, jmenowitě “ – prawil Manilow obraceje se k Čičikowu – „ já taky myslil, že byla weliká smrtelnost; dokonce se newí, kolik jich umřelo. “ „ Buď tak dobrý a spočítej je “ – prawil Čičikow – „ a udělej na wšechny podrobný registřík podle jména. “ „ Ano, wšech podle jména “ – prawil Manilow. Příkažtík prawil: „ Hned, “ a odešel. „ A proč to potřebujete wědět? “ zeptal se Manilow, když odešel příkažtík. Tato otázka, jak se zdá, byla hostu nepříjemná, a na jeho obličeji objewila se nějaká nucenost, tak že se až začerwenal. A skutečně uslyšel Manilow brzy takowé podiwné a neobyčejné wěci, jakých ještě nikdy neslýchaly lidské uši. „ Wy se tážete proč? Powím wám hned: rád bych kaupil poddané.... “, prawil Čičikow, zarazil se a neukončil swau řeč. „ Ale dowolte mi otázku “ – prawil Manilow – „ jakpak chcete kaupit poddané: se zemí aneb jen na wýwod, to jest bez zemi? “ Za císaře Alexandra wyšel sice rozkaz, že se poddaní bez země prodáwati nesmí, aby se tak překazil zjewný trh na lidi, jaký šlechta prowozowala. Tento zákon se wsak nyní rozličným spůsobem obchází, tak že se přece s rozmanitými práwními kličkami poddaní i bez země prodáwají. „ Ne, ne tak, já nechci práwě poddané, já chci jen míti mrtwé! “ „ Kterakže? račte odpustit..... zalehá mi trochu w uše, slyšel jsem jakési přepodiwné slowo.... “ „ Já si chci opatřit mrtwé poddané, awšak takowé, aby ještě se počítali w revisí jako žiwí, “ prawil Čičikow. Manilow upustil čibuk s dýmkau z úst na zem, a jak otewřel ústa, tak zůstal s otewřenými ústy asi několik minut. Oba přátelé, kteří rozmlauwali dříwe tak mnoho o příjemnostech přátelského žiwobytí, zůstali bez pohnutí s wywalenýma na sebe očima, jako ty podobizny, které wěšíwali za starých časů naproti sobě wedle zrcadla. Konečně zdwihl Manilow dýmku s čibukem a podíwal se mu od spodu do obličeje, hledě wypátrati, není-li widět na pyskách něco usměwačného, jestli to není jen žert, ale newiděl nic, ba obličej zdál se ještě wážnější než kdy jindy; pak si pomyslil, newymknul-li se snad náhodau jeho host z cesty zdrawého rozumu, a w auzkosti se na něho uporně díwal, ale oči jeho byly zcela jasné, nebylo w nich diwoké nepokojné jiskry, jako poskakuje w očích zbláznilého člowěka, wšechno bylo slušné a w pořádku. Jakkoli se rozmýšlel Manilow, co je dělat, kterak by se měl chowat, awšak mu nenapadlo nic jiného, než že wybafnul kauř welmi tenaunkým praménkem. „ A tedy bych rád wěděl, můžete-li mně takowé ne žiwé sice we skutečnosti, ale žiwé s ohledem na zákonní formu prodat, přepustit aneb jak sám za lepší uznáte. “ Ale Manilow byl posud ještě tak pomaten, že se na něho jen díwal.... „ Zdá se mi, že nemáte aumysl? “.... podotknul Čičikow. „ Já.... o to ne, “ prawil Manilow, „ ale nemohu pochopit.... odpusťte.... nemohl jsem owšem nabýt takowého skwělého wychowání, jaké widěti jest takřka w každém wašem pohnutí; já nemám tak znamenité schopnosti wyjádřiti se... Snad práwě nyní.... w tomto wašem nyní wysloweném wyjádření jest skryto něco jiného.... Snad jste se tak jenom ráčili wyjádřit k wůli kráse slohu? – “ „ Ne, ne, myslím wěc tu, jaká jest, totiž ty duše, které již skutečně umřely. “ Manilow byl zcela pryč. On cítil, že musí něco učinit, předložit nějakau otázku, ale jakau – čert sám wí. Zůstal tedy na tom, že wyfauknul opět kauř, jen že ne zas ústy, nýbrž tenkrát nosem. „ A tedy nejsau-li překážky, mohli bychom s Boží pomocí přistaupit k wyhotowení prodejního úpisu, “ prawil Čičikow. „ Jak, na mrtwé duše prodejní úpis? “ „ O ne! “ prawil Čičikow, „ Napíšeme, že jsau žiwé, tak jako to skutečně stojí w revisním rejstříku. Já mám již obyčej, neuchylowat se w ničem od občanských zákonů, ačkoli jsem proto mnoho wystál we službě, ale již račte odpustit: powinnost je pro mne swatá wěc, zákon – před zákonem wšechnu úctu. “ Poslední slowa se zalíbili Manilowu, ale oč se wlastně jedná, přece ještě nechápal, místo odpowědi počal táhnaut skrze trubku swau tak silně, že wrčela konečně jako fagot. Zdálo se, jakoby z ní chtěl wytáhnaut nějaký úsudek strany takowé neslýchané okolnosti: ale čibuk wrčel a konec. „ Snad račte mít nějaké pochybnosti. “ „ O prosím nikoliw. Já nemluwím strany toho, jako bych o wás nějaký kritický předsudek dělat chtěl. Ale dowolte, nebude snad tento aumysl, aneb abych se ještě lépe takřka wyjádřil, tato negociace nějak překážeti občanským ustanowením a dálším krokům Ruska? “ Tu Manilow pozdwihna trochu hlawu, pohleděl welmi wýznamně Čičikowi do obličeje, jewě we wšech tazích líce swého a we stažených pyskách takowý hluboký wýraz, jaký málo kdy jest widěti na lidském obličeji, wyjmauc snad některého příliš schopného ministra a to ještě jen w čas nejhlawolomnější práce. Ale Čičikow řekl zrowna, že takowý aumysl neb negociace nebude nikterak překážet občanským ustanowením a dalším krokům Ruska, a po minutce doložil, že kazna ( aerar ) bude mít ještě užitek, neboť dostane zákonité taxy. „ Tedy myslíte?.... “ „ Já myslím, že to bude dobře. “ „ Bude-li to dobře, to je něco jiného: já proti tomu nejsem, “ prawil Manilow a upokojil se auplně. „ Nyní nám již zbýwá smluwiti se strany ceny.... “ „ Co strany ceny? “ prawil opět Manilow a pozastawil se. „ Snad nemyslíte, abych wzal peníze za duše, které již w jistém spůsobu ukončily swé bytí. Máte-li již takowau tak říci fanatastickau wůli, tedy wám je odewzdám ze swé strany nezištně a o listinu se postarám. “ Spisowatel těchto událostí byl by welmi twrdohlawý člowěk, kdyby opominul doložiti, že radost přemohla hosta po těchto slowech wyřknulých od Manilowa. Ačkoli byl wážné a maudré powahy, ale tuto by byl málem poskočil jako kozel, co se přihodí jak známo jen w nejsilnějších chwatech radosti. On se tak silně hýbnul w sedadle, až praskla wlačná látka na podušce; sám Manilow na něho patřil s jakýmsi podiwením. Hnut jsa wděčností, namluwil nyní tolik zdwořilostí a díků, že se tento celý pomatl a začerwenal, a jenom hlawau záporně kýwaje konečně se wyjádřil, že to není nic, žeby si přál, aby něčím jiným mohl dokázat swau srdečnau příchylnost, magnetismus duše, ale umrlé duše že jsau w jistém spůsobu holý neřád. „ O prosím, nejsau neřád, “ prawil Čičikow tiskna mu ruku. Tu wypustil welmi hluboké wzdechnutí; ne bez citu pronesl konečně tato slowa: „ Kdybyste wěděl, jakau dobrotu jste prokázal mně na pohled mizernému člowěku bez plemena a rodu! Ano skutečně co jsem já wšechno ztratil! jako loďka nějaká u prostřed diwokých wln! Jakých pronásledowání jsem přetrpěl, jakého hoře jsem zakusil, za to, že jsem měl čisté swědomí, že jsem pomáhal wdowám opuštěným a ubohým sirotkům! “.... Tu si utřel šátkem slze. ( Pokračowání. )


22. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Kapitola II. Již byl Čičikow wíce než týden we městě, jezdě na wečery a na obědy, a tak tráwil, jak se prawí, welmi příjemně čas. Konečně si umínil pokročiti we swých visitách za město a nawštíwiti poměščíky Manilowa a Sobakewiče, kterým dal slowo. – Může býti, že ho k tomu pobádala ještě jiná důležitější příčina, jednání oprawdiwé bližší jeho srdci … Awšak o tom wšem dowí se čtenář po pořádku a w prawý čas, bude-li míti jen trpěliwost ke přečtení této celé powěsti, welmi dlauhé, která se wšak později ještě rozšíří podle té míry, jak se bude přibližowat ku konci. Kočí Selifan dostal rozkaz, aby ráno zapřáhl koně do známé již bričky; Petřík dostal poručení, aby zůstal doma a hlídal pokoj a wěci. Nebude zbytečno pro čtenáře, seznámiti se s těmi dwěma lidmi, náležejícími našemu hrdinowi. Ačkoli oni owšem nejsau osoby welmi důležité, nýbrž jak se říká druhé třídy, ba i třetí třídy, ačkoli hlawní pružiny a struny této powěsti nejsau na nich zawěšeny, nýbrž se jich jen leckde z lehka dotýkají a o ně zawazují – ale spisowatel drží welice na důkladnost we wšem, a tudy i w tom ohledu, ačkoli je Rus, chce přece být důkladný jako Němec. Ostatně to nezajme mnoho času a místa, protože není zapotřebí, mnoho dodáwati k tomu, co již čtenáři je powědomo, totiž že Petřík chodil w trochu širokém hřebičkowém kabátě, po pánowi zděděném, a měl podle obyčeje lidí swého stawu weliký nos a pysky. Charakter měl wíce mlčenliwý než rozhoworný, měl také šlechetný pud ke wzdělanosti, t. j. ke čtení knih, o jejichžto obsah ale málo dbal: jemu bylo dokonce wšechno jedno, buď nějaké osudy zamilowaného hrdiny, neb slabikář, neb modlitební kniha – on wšechno čítal se stejnau pozorností, a kdyby mu byli podstrčili chemii, ani proti tomu by nic nenamítal. Jemu se nelíbilo to, o čem četl, ale pauze samé čtení, neb lépe říci, ten proces při čtení, že wždycky z písmen se wylaupne nějaké slowo, které wšak někdy šlak wí co znamená. Toto čtení on prowozowal nejwíce leže w předpokoji na posteli a na podušce, které byly od toho zcela sleženy jako placky. Kromě této náružiwosti ke čtení měl ještě dwa obyčeje zwláštní jakožto dwa hlawní rysy swého charakteru: spat oblečen, tak jak byl w tom samém kabátě, a nosit s sebau wždy jakýsi swůj zwláštní wzduch, swé zwláštní wůně, asi tak podobné zasmraděnému pokoji, tak že postačowalo, aby on kdesi rozchystal swau postel, třeba w pokoji posud neobýwaném, a aby tam jen přitáhl swůj plášť a swých pět šwestek, a již se zdálo, jakoby w tom pokoji po deset let bydleli lidé. Čičikow jsa welmi chaulostiw a w některých ohledech i wybíračný, táhna do sebe wzduch ráno před šňupáním, ošíwal se a kýwaje hlawau říkal: „ Ty chlapíku, kozel wí, snad se tuze potíš. Proč pak nejdeš alespoň do lázně. “ Na to Petřík nic neodpowídal, ale odstranil se někam po práci, aneb obrátil se s kartáčem k powěšenému pánowu fraku, aneb se w něčem hrabal. Co si myslil mlče – snad prawil sám u sebe: „ Ty se mi také líbíš; nepromrzel jsi se, říkat již asi 40krát pořád jednu wěc! “ – Bůh wí a těžko wědět, co si asi myslí domácí poddaný sluha, když mu pán dáwá poučení. A tak tedy widíme, co se dá na prwníkrát říci o Petříkowi. – Kočí Selifan byl zcela jiný člowěk.... Awšak spisowatel si dělá weliké swědomí, že tak dlauho bawí čtenáře lidmi tak nízkého stawu, wěda ze zkušenosti, jak neřádi si wšímají nižších tříd. Tak již je Rusowa nátura: baží welmi po tom, aby se seznámil s tím, který jest alespoň o jeden čin ( důstojnost ) wyšší než on, a když může před hrabětem neb knížetem smeknaut, cení si to nade wšechny upřímné přátelské známosti. Spisowatel se skoro bojí o swého hrdinu, který je jenom koležský sawetník. Dworní sawetníci snad si ho ještě wšimnau, ale ti, kteří již došli k činům generálským, tito snad hodí po něm jeden z těch opowržliwých wzhledů, jakými hrdě člowěk se díwá na wšechno, co se plazí u jeho nohau, a opominau jej smrtelným pro spisowatele newšímnutím. Awšak jakkoli jest jedno i druhé mrzuté, přece se musím wrátiti k swému hrdinowi. Tak tedy učiniw potřebné rozkazy hned na wečer, probudiw se ráno welmi časně, umyl se, wytřel se od hlawy až k patě mokrau haubau, co se jindy dálo jenom wždycky w neděli, oholiw se tak, že byly twáře jako skutečný aksamit 629 s ohledem na hladkost a lesk, oděw se do fraku lesknaucího přičerwenalé barwy a do pláště podšitého nedwědinau, sešel se schodů, jsa držen pod pažím buď z té neb z druhé strany od sluhy hostinského, a sedl do bričky. Hřmotně wyjela brička ze wrat hostince na ulici. Pop okolojdaucí smeknul klobauk, několik kluků w zamazaných košilích natahowali ruce křičíce: „ Panáčku, dejte sirotkowi! “ Kočí zpozorowaw, že jeden z nich se rád přiwěšuje na hříčky, šwihnul ho bičem, a brička počala poskakowat po dlažbě. Ne bez radosti bylo od daleka widěti malowaný trám před městskau branau na znamení, že dlažba jako wšeliká jiná muka na tomto swětě bude mít brzy konec; a pan Čičikow po několika ještě notných štulcích octnul se na měkké půdě. Sotwa že jen město přestalo, počala se již malebně po obau stranách dle ruského obyčeje diwočina; křowí wšelikého spůsobu, obhořelé pařezy welkých stromů a podobné hlauposti. Leckde se naskytly jako na šňůře nawlečené wesnice, stawbau swau welmi podobné starým wyrownaným trámům, pokrytým šediwými střechami a pod nimi wyřezáwané dřewěné ozdoby we spůsobu wywěšených ručníků, wyšíwaných hrubými kwěty. Několik sedláků podle zwyku zíwalo, sedíce na lawkách před wraty w owčích kožichách. Ženské s tlustými twářemi a přewázanými ňadry kaukaly z hořejších oken, z dolejších wykukowalo telátko neb čauhal slepý rypák swině. Zkrátka pohledy známé. Když přejeli patnácte werst, wzpomněl si Čičikow, že zde musí být dle slow Manilowých jeho wesnice, ale i šestnáctá wersta minula, a o wsi nebylo ani čichu, a kdyby se nenahodili dwa sedláci potkawší je, kdo wí, jestli by byli mohli trefit dále. Na otázku, daleko-li je do wsi Zamanilowky, smekli sedláci klobauky, a jeden z nich, čipernější a maje wausy do klínu přistřižené, odpowěděl: „ Snad Manilowku myslíte, a ne Zamanilowku? “ „ Nu ano, Manilowku. “ „ Manilowka! a jak přejedeš ještějednu werstu, tak tam bude, to jest zrowna na prawo. “ „ Na prawo? “ – ozwal se kočí. „ Na prawo “ – prawil sedlák – „ tak musíš jet do Manilowky; ale Zamanilowka žádná není. Ona se tak jmenuje, to jest její jméno Manilowka, ale Zamanilowka zde pražádná není. Tam zrowna na wršku uwidíš dům kamenný, na dwě patra panský dům, we kterém to jest bydlí sám pán. Tak to máš tu Manilowku, ale Zamanilowka zde dokonce žádná není, a také nebyla. “ Jeli tedy hledat Manilowku. Přejeli dwě wersty a našli poboční polní cestu, awšak již dwě, tři a čtyry wersty ujeli, ale kamenný dům na dwě poschodí pořád ještě newiděli. Tu si Čičikow wzpomněl, že když přítel zwe do wsi swé patnáct werst wzdálené, to znamená, že je do ní plných třidcet. Wes Manilowka nemohla nikoho omámit swau polohau. Dům panský stál sám a sám na wršku, přístupný wšem wětrům, jakým by jen se chtělo zawát; wršek sám, na kterém stál byl pokryt přikoseným drnem. Na něm byly rozházeny po anglicku dwa tři záhonky s křowím bezowým a žlutých akáců, pět šest bříz sem tam pohromadě powznášely swé řídkolisté wršky. Pode dwěma z nich bylo widěti besídku s ploskau zelenau stříškau o dřewěných, modrých slaupcích s nápisem „ chrám osamotněného rozmýšlení “, dole níže rybník, pokryt zelenau trawau, co wšak není neobyčejné w anglických parkách ruských poměščíků. U tohoto pahorku powalowaly se osmahlé dřewěné chalupy, kteréžto náš hrdina, newí se proč, počal ihned čítat a načítal wíce než dwě stě; nikde mezi nimi nebyl strom neb nějaká rostlina, wšude jen bylo widět trámy. Pohledu tomu dodáwaly žiwota dwě ženské, které s wykasanými malebně sukněmi brodily se po kolena w rybníce, wlekauce na dwau dřewěných tyčkách sítě roztrhané, w nichžto wězeli dwa raci a jedna bělice; ženské, jak bylo widět, hádaly se a pro něco si nadáwaly. Opodál stranau černal se jaksi smutně do modra borowý les. Ba i sama pohoda přišla whod; den nebyl ani tuze jasný ani příliš mračný, ale jaksi swětle popelawý, jako býwají staré kabáty garnisonských wojáků. Pro doplnění obrazu nechyběl kohaut, zwěstowatel změny počasí, který, ačkoli měl hlawu až do mozku proklobanau od jiných kohautů pro známé žárliwosti, přece kokrhal welmi hlasitě a sekal též křídly, otrhanými jako stará rohožka. Dojížděje k domu, zpozorowal Čičikow na na wýstupku samého pána, jenž tam stál w zeleném kabátě, drže dlaň nad očima místo slunečníka, aby widěl lépe přijíždějící powoz. W té míře, jak dojížděla brička k domu, weselily se jeho oči a úsměch se rozšířowal wíce. „ Pane Pawle Iwanowiči, “ křiknul konečně, když Čičikow wystupowal z bričky. „ Konečně jste si přece wzpomněl! “ Oba přátelé se silně políbili a Manilow uwedl hosta swého do pokoje. Ačkoli je doba, we které projdau skrze síň, předpokoj a jídelnu trochu kratičká, ale pokusíme se přece, nestačíme-li zatím něco říci o domácím pánu. Ale tu se musí spisowatel přiznat, že je takowá wěc nesmírně těžká. Mnohem lehčeji jest wyobraziti charaktery wětší míry: tu se jen házejí barwy plnau rukau na plátno, černé žhawé oči, wisuté obočí, čelo zamračené, přes rameno černý neb čerwený jako oheň plášť, a podobizna je hotowa: ale tuhle takowé pány, kterých je mnoho na swětě, kteří jsau na pohled welmi podobni, ale zatím, když si lépe wšímneme, plní nedostížitelných zwláštností – takowé pány je nesmírně těžko wyobrazit. Tu se musí silně zostřit pozornost, až před nás wystaupí wšechny ty zwláštní, skoro newiditelné tahy, a wůbec se musí welice whlaubit do nich zrak zkušený již w nauce skaumawé. Jediný Bůh by snad mohl powědít, jaký byl charakter Manilowa. Jest druh lidí známý pod jménem: lidé tak a tak, ani slaní ani mastní, ani w městě Bogdanowé, ani we wsi Selifanowé, jak prawí příslowí. Zdá se, že k nim patří připočítat Manilowa. Na pohled byl člowěk auhledný, tahy obličeje jeho nebyly bez příjemnosti, ale do této příjemností bylo snad tuze mnoho cukru přimícháno, we spůsobech jeho bylo cosi hledaného a tuze s každým přátelského. Usmíwal se wždy lahodně, byl bělowlasý a modrooký. W prwní minutě, když se s ním sejdeš, musíš si pomyslit: jaký příjemný a dobrý člowěk! W následující minutě neřekneš nic, ale po třetí minutě řekneš: „ I aby tě čert wzal! “ a odejdeš dále, a neodejdeš-li, pocítíš smrtelné trápení. Od něho neuslysíš ani jednoho žiwého aneb jen alespoň zážiwného slowa, jakých můžeš slyšet od každého, když se jen dotkneš jeho wlastních záležitostí. Každý má swého koníčka: jeden w honících psech; druhému se zdá, že jest nesmírný milowník hudby a že nesmírně cítí wšechny hluboké myšlénky skladatelů; třetí dowede sníst i nejšpatnější oběd; čtwrtý hraje rád alespoň o caul wyšší rolli, než mu je sauzeno; pátý w přání swém wíce obmezený we dne w noci jen na to myslí, kterak by mohl jíti na procházku s císařským adjutantem a ukázati se tak swým přátelům známým, ba i neznámým; šestý má zas takowau ruku, která má wždy nepřirozenau chuť, poznamenat si nějak bubnowého tauše nebo dwojku, kdežto zatím ruka sedmého se ustawičně nabízí, udělat někde pořádek, přiblížiti se někde k twářnosti poštowního expeditora neb jemštíka. – Zkrátka každý má něco pro sebe, ale Manilow neměl nic. Doma mluwil welmi málo, ale wíce zkaumal a rozmýšlel, ale o čem on rozmýšlel, to snad jen samému Bohu bylo powědomo. Žeby se byl ujímal hospodářstwí, nelze říci, on ani nikdy si newšímnul pole, hospodářstwí šlo samo sebau. Když prikažtík ( šafář ) řekl: „ dobře by bylo, pane, tak a tak “ – „ ano, prawdu máš, “ odpowídal obyčejně, kauře z dýmky, což si zwyknul, ještě když slaužil we wojsku, kdežto platil za welmi skromného, delikátného a wzdělaného důstojníka, „ ano wěru, máš prawdu, “ opakowáwal ještě. Když k němu přišel poddaný a zaškrabaw se rukau w týle, prawil: „ Pane, dowol, abych odešel na práci, wydělati si na daně. “ – „ Jdi si, “ odpowěděl kauře z dýmky, a ani mu nenapadlo, že jde ten chlapík jen někde na chlast. Někdy když se díwal z okna na dwůr a na rybník, mluwíwal o tom, jak by bylo pěkné, kdyby se od domu prowedla podzemní chodba aneb wystawěl kamenný most přes rybník, na němžto by byly po obau stranách krámy, a aby w nich seděli kupci a prodáwali rozličné drobné zboží potřebné sedlákům. – Přitom byly jeho oči patrně jako cukr a na obličeji jewila se nejwětší spokojenost: ostatně ale wšechny tyto náwrhy končily se jen w pauhých slowech. W jeho pokoji ležela wždycky nějaká knížka, založená na 14. straně papírkem, kteraužto bez přestání četl již po dwě léta. W jeho domě se wždycky něčeho nedostáwalo: w hostinském sále stál překrásný nábytek, potažený obzwláštní hedbáwnau látkau, jistě welmi drahau: ale na dwě stolice se jí nedostalo, a tyto tam stály potaženy zrowna rohožkau; ostatně ale domácí pán již po několik let swé hosti činil pozorny pokaždé těmito slowy: „ Neračte sedat na tyto stolice, nejsau ještě hotowy. “ W jiném pokoji nebyl zcela žádný nábytek, ačkoli se mluwilo hned prwní dni po swatbě: „ Dušinko, musíme hned zejtra na to pomyslit, aby se do toho pokoje postawil nějaký nábytek. “ Na wečer stawil se na stůl welmi obzwláštní swícen z temného bronce s třemi antickými graciemi s překrásným štítem z perlowé matky, ale wedle něho do řadu jakýsi měděný invalida, chromý, ohnutý na stranu a plný loje, což wšak nepozorowali ani pán ani paní ani sluhowé. Žena jeho... ostatně ale byli jeden s druhým auplně skopojen. Ačkoli již minulo wíce než osm let jejich manželstwí, přece ještě každau chwíli jeden druhému přinesl buď kausek jablíčka, buď cukrowého, neb oříšek, a prawil welmi pohnutliwým laskawým hlasem: „ Otewři, dušičko, hubičku, já ti tam dám tento kausíček. “ Samo sebau se rozumí, že se hubička otwírala welmi graciosně. K narozeninám připrawowalo se wždy nějaké překwapení: nějaké perlowé držadliště na párátko pro zuby. A welmi často, když seděli spolu na diwaně, najednau, a to beze wší známé příčiny, on nechal swé dýmky a ona swé práce ( držela-li práwě jakau w ruce ) a wtiskli si tak wraucné a dlauhé políbení, žeby se byla mohla w čas trwání jeho welmi snadně wykauřit malá slaměná cigara. Zkrátka byli jak se říká šťastní. Owšem by se mohlo podotknaut, že jest doma mnoho jiných zaměstnání kromě dlauhých políbení a překwapujících dárků, a mohlo by se na leccos tázat. Proč ku příkladu se hlaupě a k ničemu waří w kuchyni? proč je prázdná komora? proč hospodyně krade? proč jsau služebníci nečistí a opilcowé? proč wšichni služební spí nemilosrdně a přece ještě lenoší celý ostatní čas? Ale wšechno to jsau wěci nízké a paní Manilowa je dobře wychowána. A dobré wychowání jak známo nabýwá se w pensionátech ( ústawech ). W pensionátech, jak známo, twoří tři hlawní předměty osnowu cností lidských: francauský jazyk, newyhnutelný k šťastnému manželskému žiwotu, fortepiano, pro potěšení pana manžele, a konečně wlastní hospodářstwí, to jest pletení sáčků na peníze a jiných dárků. Ostatně ale jsau ještě rozličné pokroky w tom a rozdíly w methodě, zwláště za našich časů; to wše záleží hlawně na důwtipu a schopnosti držitelek takowých ústawů. W některých ústawech jest to tak zřízeno, že je napřed fortepiano, pak francauský jazyk a pak teprwa hospodářstwí. Jinde zas je napřed hospodářstwí, to jest pletení sáčků, potom francauský jazyk a konečně fortepiano. Methoda je owšem rozličná. Nebude na škodu doložiti ještě, že paní Manilowá.... ale přiznáwám se, že se welmi bojím mluwit o paních, a kromě toho jest již čas, nawrátiti se k naším hrdinům, kteří již dlauhý čas stáli přede dweřmi hostinského pokoje, prosíce wzájemně jeden druhého, aby wešel napřed. „ Prosím, neračte se o mne tak příliš starat, já budu následowat, “ prawil Čičikow. „ Ne, ne! pane Pawle Iwanowiči, wy jste host, “ prawil Manilow, ukazuje rukau na dwéře. „ Neračte se obtěžowat; prosím, nečiňte si nepohodlí, račte jen jíti, “ prawil Čičikow. „ Ne, ne! račte odpustit, k tomu nepřipustím, aby tak wážený, wzdělaný host šel za mnau. “ „ Proč práwě wzdělaný? prosím, račte jen. “ „ Jen račte jíti sám? “ „ Ale proč pak? “ „ Nu, proto tak! “ prawil s příjemným úsměwem Manilow. Konečně oba přátelé wešli do dwéří po straně a trochu jeden druhého přitiskli. „ Dowolte, abych wám předstawil swau ženu “ – prawil Manilow. „ Dušičko, pan Pawel Iwanowič! “ Čičikow skutečně uwiděl paní, kterau nepozorowal, klaněje se u dweří s Manilowem. Byla dosti hezká a wkusně oděna. Ona se powznesla šikowně z diwanu, a Čičikow podešel jí políbit ruku. Paní Manilowa prohodila něco, že je welmi obradowal příjezdem swým, že muž její každý den o něm se zmiňowal. „ Ano, “ přidal Manilow, „ již se mne pořád tázáwala: Tak proč pak twůj přítel nejede? Počkej, dušičko, wšak přijde. A konečně jste nás poctil swým wáženým přijetím. Wěru, takowé potěšení jste nám spůsobil, zrowna kwětnowý den, jmenowiny srdce “... Čičikow slyše, že již došlo až ke jmenowinám srdce, až se drobátko zarmautil a odpowěděl skromně, že jeho jméno není příliš zwučné a že nemá ani znamenité důstojnosti. „ Wy máte wšechno, “ wskočil mu Manilow do řeči s tím samým příjemným úsměwem, „ wšechno máte, ba ještě wíc. “ „ Jak se wám zalíbilo naše město? “ doložila paní Manilowá. „ Užil jste tam příjemně času? “ „ Welmi krásné město, hezaunké město, “ odpowěděl Čičikow, „ a ztráwil jsem tam příjemné doby; společnost je přewýborná! “,, A jak se wám líbí náš gubernátor? “ prawila paní. „ Není-li to nejčestnější a nejmilejší muž? “ – doložil Manilow. „ Auplná prawda, “ řekl Čičikow, „ nejčestnější muž. A jak on rozumí swému auřadu, jak do něho wniknul. Musíme si wíce takowých mužů přáti. “ „ Kterak jenom může, rozumíte-li, každého na sebe uwázat a takowau delikatnost mít we každém kroku? “ přiložil ještě Manilow s úsměwem a radostí skoro docela zamhauřil oči jako kocaur, když ho někdo lehce za ušima poškrabuje. „ Welmi družný a příjemný muž, “ pokračowal Čičikow, „ a jaký umělec! ani bych si to byl nemohl pomysliti. Jak pěkně wyšíwá rozličné domácí práce. Ukazowal mi sáček jeden swé wlastní dílo: ale málo která paní dowede tak pěkně wyšíwat. “ „ A místogubernátor, není-li to také milý člowěk? “ prawil Manilow opět trochu se zamhauřenýma očima. „ Welmi, welmi důstojný muž! “ odpowěděl Čičikow. „ Nu a dowolte, jak se wám líbí policmejster? Není-li to také welmi příjemný člowěk? “ „ Neobyčejně příjemný, a jak schopný, jak sečtený muž! My jsme u něho hráli whist s prokurátorem a předsedníkem saudů až do rána; welmi, welmi řádný muž! “ „ A jak pak se wám zdá paní policmejstrowa? “ dodala paní Manilowá. „ Není-li pak to líbezná paní? “ „ O to je jedna z nejwáženějších paní, které jen znám! “ odpowěděl Čičikow. Potom prošli předsedníka a poštmistra, a rowněž tak probrali skoro wšechny auředníky, kteří se wšichni shledali jakožto ctihodní mužowé. ( Pokračowání. )


27. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Upřímné slovo strany říšského sněmu ve Vídni, Autor: Havlíček, Karel
Upřímné slowo strany říšského sněmu we Wídni. Budete se asi diwiti, odkud se najednau tolik sněmů a tolik wolení nabralo. Dříwe nebylo o žádném sněme, o žádném wolení ani zmínky, nyní ale již tři po sobě jdau, neboť brzy po nepodařeném Frankfurtu wolilo se na náš český sněm, což i šťastně ukončeno jest, a nyní již zase wypsáno bude wolení pro říšský sněm we Wídni. K tomu jest ještě způsob wolení po každé jiný, tak že se ještě tím poplete lid. Zapotřebí jest tedy, abychom jak náleží wěděli, jak jsme na tom s těmito sněmy a kterak se zachowati máme. Co se českého našeho sněmu týče, ráčil jej již J. M. C. král náš wypsati na tento měsíc čerwen, a kyby se ty trůchliwé události Pražské nebyli přihodily, již by seděl sněm náš pohromadě, již by se snad rkowalo o welice potřebných změnách w zemi naší, kterých si wšichni bez rozdílu co nejwíce žádáme. Co se ale již stalo, nedá se nazpět wzíti, a náš zeměspráwce hrabě Lew Thun, miluje-li upřímně wlast swau, postarati se musí o to, aby co nejdříwe sněm pohromadě byl. Na tom našem sněmu rokowalo by se o wěcech, které se nás Čechů nejblíže týkají. Jsmeť ale my Čechowé čásť welikého císařstwí rakauského, a tu se také o to jednati musí, aby celé císařstwí dle nowého způsobu konstitučně opraweno bylo, k čemu jest ustanowen sněm říšský we Wídni. Na tom sněmě bude hlawně rokowáno o tom, w jakém spolku mají býti rozliční národowé a země rakauského mocnářstwí, a tu zapotřebí jest, aby každý deputowaný, kterého naše země česká do Wídně wyšle, dobré powědomosti měl o těchto ostatních národech a zemích rakauských, aby tito naši deputowaní byli mužowé w každém ohledu dobře učení a obratní, by naší zemi přede wšemi ostatními ke cti poslaužili a wšechno jednání dobře k našemu prospěchu obrátili. Jako jsme wám radili, abyste na český náš sněm domácí nejhlawněji rolníky a takowé muže wolili za deputowané, kteří od wrchnosti odwislí nejsau ( a tak se i stalo, že wywoleno jest nejwíce rolníků ), tak wám zas na Wídeňský sněm upřímně radíme, abyste wolili muže schopní k wyššímu politickému jednání a učené w každém ohledu. Nestane-li se to, uwidíte, že mi Čechowé mezi těmi ostatními národy we Wídni málo pořídíme. Brzy podáme w těchto nowinách počet mužů, o které jsme se zde w Praze uradili, žeby schopni byli za deputowané na říšský sněm do Wídně, a z těchto pak, chcete-li naší upřímné radě wíru dáti, sobě wyberte, který se wám nejlépe líbí, až bude wolení wypsáno. H. Borowský.


30. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Sezení Národního Wýboru dne 28. dubna, Autor: Havlíček, Karel
Sezení Národního Wýboru dne 28. dubna. Nejprwé předpuštěna byla deputací poddaných z panstwí křivoklátského, kteráž přednesla stížnost swau, že poddaní toho panstwí zawázáni jsau místo roboty poplatkem ročním, který dwakrát wíc obnáší nežli robota, žádajíc o zastání národního wýboru w té i jiných některých wěcech, pro obce jejich důležitých. We jménu přednosty Národního Wýboru oznámil jim p. Riegr, aby žádost swau písemně přinesli, že odewzdána bude té sekcí, jíž wěci toho druhu přísluší, a od ní Nár. Wýb. s náwrhem přednešena; ostatně že Nár. Wýb. owšem nic konečného uzawříti nemůže, než pauze připrawuje pro budaucí zřizující sněm. Deputací se tauto odpowědí spokojila. P. Plaček četl potom we jménu prwní sekce náwrh instrukcí pro wolící wýbory ke zhotowení rejstřiku woličů a nakládání s ním s přiloženým formulářem takowého rejstříku pro vikariatní okresy. Každý aud Nár. Wýb. dostal dle zawedeného obyčeje lithografowaný opis této instrukcí do ruky k bedliwému powážení. Poněwadž wšak lithografowané opisy ještě nebyly celé zhotoweny, musilo se čtení při §. 5. této instrukcí přetrhnauti. P. Krolmus žádal, aby se to, co se práwě čtlo německy, také česky předneslo. P. Riegr žádal we jménu sekce za omluwu, že český text není ještě zhotowen; neb poněwadž w sekcí jest několik osob, kteří česky neumějí, musí se ku pospíšení s tauto důležitau wěcí napřed zhotowowati text německý, a čas nepostačowal při nejswědomitější pilnosti sekce, aby český překlad zhotowila. Přednosta ( nejwyšší pan purkrabí ) ohlásil jména nowě zwolených dwau sekretářů Nár. Wýb. místo pánů Hartmanna a Schwarce a tří náhradníků. Za sekretáři zwolení byli pp. Wels a Hauschild, za náhradníky pp. Šebek, Wenzig a Gabler. P. Riegr přednesl, žeby již čas byl přistaupiti k wolení ostatních sekcí, a sice napřed několika, kterých je nejwíce potřeba. P. Reisich proti tomu se ozwal, že nejswrchowanější čas jest, aby Nár. W. předloženo bylo wypracowání prawidel jednání ( Geschäftsreglement ). PP. Riegr a Horn oznámili, že prawidla jednání jsau již wyhotowena, a toliko z příčiny odjetí obau jich z Prahy na několik dní ( kdež jeden o druhém newěděl, že odjíždějí ) stalo se, že tento elaborat není ještě lithografowán, pročež by o něm nemohlo pohodlně býti rokowáno. Než zejtra ( 29. dub. ) dopoledne že bude lithografowání opatřeno, a každému audowi wolno, w knihkupectwí Ehrlicha na Malém náměstí opis sobě wyzdwihnauti, aby ku příští schůzce mohl náležitě o wěci pomysliti. Žádali za omluwu tohoto prodlení. P. Worel nawrhnul, aby předně zwolena byla sekcí VI. pro rownost práw českého a německého jazyka we školách a úřadech. P. Riegr k tomu také sekcí IV. pro zřízení škol. P. hr. Albert Nostic drží za nutně potřebnau sekcí II. k nawržení základů budaucí české austawy ( konstitucí ) a konečného wolícího zákonu. P. Riegr namítá, že tato sekcí má wlastně práci pauze literární, které dříw potřeba nebude než při sejití sněmu, jemuž bude předložena; jiné sekce naproti tomu mají práce běžící, které potřebují hned opatření swým časem, pročež radí, aby pro dnešek jen ony dwě sekce: nahoře jmenowané byly osazeny. K tomuto nawrhu Wýbor přistaupil, i jednalo se o počet audů každé z těchto dwau sekcí. P. Gabler nawrhnul pro sekcí o zřízení škol 9 audů. P. Wocel namítal, že jsau školy rozličné, wyšší a nižší atd., někdo má wětší známost neb zkušenost o jedněch, někdo o jiných, pročež potřeba jest, mužů rozličných známostí a tedy wětšího počtu. P. Maier podporowal p. Wocela, a nawrhnul 21 audů, p. Piska 24. P. Hawlíček k tak welkému počtu neradil, poněwadž při welkém počtu audů každé sekce mnozí audowé Nár. Wýb. musí býti audy několika sekcí, což stěžuje schůzky, tak že se zrowna pak žádná sekcí dost auplně nesejde. P. Piska namítal důležitost práwě této sekcí. P. Plaček proti tomu, žeť může každá sekcí práce swé ulehčiti, poněwadž práwo má, i jiné muže wzíti k poradě, kteří k Nár. W. nepatří. P. Ebert: žeť se také nejedná o prowedení wěci docela podrobně, než wíce o ustanowení hlawnějších zásad. P. Rupert promluwil proti náwrhu, který se mezi rokowáním tímto proslechl, aby tato sekcí rozdělena byla na několik podsekcí, tak totiž, aby pro zřízení každého druhu škol několik osob určeno bylo. Tento náwrh by k ničemu newedl; neb musí od nižších škol býti začato, wyšší musí se na nich zakládati, při wšech pak jeden cíl wždy držán býti na zřeteli. Při takowémto pak postupowání také potřeba příliš welkého počtu audů odpadá. P. Riegr nawrhnul tedy 15 audů. Wělšina hlasů k tomulo počtu přistaupila. P. Riegr tázal se nyní, kolik by mělo býti audů pro sekcí VI. o rownosti obau jazyků, a projewil zdání swé, žeby welkého počtu z té příčiny potřeba nebylo, poněwadž w záležitosti této již znamenité příprawné práce po ruce jsau, zhotowené od předešlého wýboru zřízeného od nejw. p. purkrabího. Wíce hlasů ozwalo se, aby bylo 9 audů této sekcí, načemž se přestalo. Aby se hlasowání státi mohlo, doslal každý aud cedulku, a čtena jsau od p. Riegra jména wšech kandidátů pro tyto dwě sekce již prwé sepsaných i také, kteří se ještě w této schůzce přihlásili. Každý aud napsal sobě čtená jména na swau cedulku, aby z nich 15 pro sekcí IV. a 9 pro sekcí VI. nechal státi, a ostatní přetrhnul. Dříw než se wolení cedulkami začalo, ponawrhnul p. Riegr, aby studenti deputowaní od fakult za audy Nár. W. k sekcí IV. o školách bez wolení byli přijati. P. Štulc podporowal tenlo náwrh, a sice na ten způsob, aby pp. deputowaní fakult ku 15 audám zwoleným pro tento počet byli přidáni. Náwrh tenlo wětšinau hlasů přijat jest. P. Ebert projewil přání swé, aby každý aud při hlasowání o sekcí VI. pro rownost obau jazyků ohled na to měl, aby do té sekcí přijato bylo asi polowice Čechů a polowice Němců; což se wůbec schwálilo. P. Trojan nawrhnul, aby deputowaní fakult i k léto sekcí krom 9 audů wolených byli připojeni. P. Štulc tento náwrh podporowal; i přistaupeno k němu wětšinau hlasů. Poněwadž mezi sbíráním hlasů k wolení těchto dwau sekcí zatím přinešen byl konec lithografowané instrukcí pro wolící wýbory a wšem audům dán do rukau, četl pan Plaček ostatní paragrafy této instrukcí, kteráž jest i bez proměny přijata. K záwěrce čtení žádal p. Plaček opět za omluwu, že český text nemohl zároweň býti předložen. Přednosta dal skrze pana Riegra čísti dopis od měšťanského wýboru města Turnowa od 25. dubna. Měšťanský wýbor oznamuje, že obdržel dopis od centrálního wýboru wídeňského k zawedení wolení pro německý sněm we Frankfurtě, jímž wyzwán jest, aby deputowaného do Frankfurta zwolil; načež dal odpowěď, že uznáwá Nár. W. pražský, který posud wěci wlasti české zastáwal, i napotom za swého zástupce, pročež žádného deputowaného woliti nebude, pokudby napřed Nár. Wýb., potom pak zřizující sněm králowstwí českého toho učiniti neuzawřel. P. Kliebert četl zpráwu sekcí X. o tom, co posud wyjednáno jest z strany podporowání nuzných obywatelů Rudohoří a Krkonošů. Desátá sekcí wyžádala sobě zpráwu od k. zemského presidium o tom, co se od r. 1843 pro Rudohoří učinilo, z níž wyswítá, že pro obywatelé Rudohoří ze sbírek tehdáž učiněných 21.575 zl. we spořitelně leží, jimiž by se hned ku pomoci jim hnauti mohlo, pročež nawrhuje sekcí, aby bylo k. presidium zemské žádáno, aby tyto peníze hned ze spořitelny dalo wyzdwihnauti, a je skrze loketský krajský auřad odewzdati dalo Pomocnímu Wýboru w Karlowých Wařích, který se tam r. 1843 zřídil, a podporowání obywatelů rudohorských ze sbírek pro ně učiněných až potud sprawowal a obecnau důwěru w tom ohledu sobě získal; wšak aby se tyto peníze nerozdáwaly pauze, nýbrž aby se obrátili na zřízení nějaké stawby neb jiné práce, jíž by se mohli chudí obžiwiti. P. Riedl podporowal náwrh sekcí s doložením, aby krajskému úřadu loketskému hned lhůta asi tří dní jmenowána byla, aby peníze rychle na místo swé došly. P. Trojan též podporowal náwrh, zwlášť aby spůsob naložení s těmi penězi karlowarskému Pomocnímu Wýboru byl zůstawen, který tu wěc lépe dowede opatřiti, nežby snad Nár. W. bezprostředně mohl. P. Růžička žádal, aby byl ohled wzat také na obywatelé Krkonošů, kteří w tak bídném stawu postawení jsau, jako Rudohorští. PP. Trojan a Riegr namítli proti tomu, že ony peníze již mají swé určení pro Rudohorské; že se nesmí jináč jednati, než dle wyslowené wůle dárců. P. Wocel nawrhnul, aby se Nár. W. z strany Krkonošských obrátil na nynější wýbor zdejší, který sbírá pro Rudohorské i Krkonošské, aby ten měl na to ohled. PP. Plaček, Riegr, Trojan též k tomu radili. P. Riedl zmínil o tom, že ku podpoře Krkonošských nařízeno jest stawení tam císařské silnice. P. Riegr odpowěděl, že se wšak tuze pomalu stawí. P. Trojan ponawrhnul spůsob žádosti, s kterauby se Nár. W. měl obrátiti na wýbor sbírající, aby totiž při podporowání chudých horanů na Krkonošské, jakožto jiné pomoci posud nemající, možný ohled wzat byl. PP. Bärenreuter a Štulc podporowali náwrh. P. Wáwra žádal nicméně, aby i z oněch 21.575 zl. něco obráceno bylo pro Krkonošské. PP. Trojan a Riegr wywrátil to předešlým spůsobem. Pana Trojana náwrh přijat byl jednohlasně. Přednosta, nejwyšší p. purkrabí, oznámil na to, že jakožto zemský president učinil také již náwrh wládě, aby k stawění oné silnice za tento rok místo ustanowených 30.000 dwojnásobní summa 60.000 určena byla. N. Wýbor i posluchačstwo wyslowili nejw. p. purkrabímu díky swé hlasitým „ Wýborně ". P. Riedl učinil zmínku o zásobě krajek, která obywatelům Rudohoří darowána kyla, ale posud prodána není, nýbrž u jednoho obchodního domu w Hamburce se chowá ku prodeji, i ponawrhnul, aby aspoň polowice jich z Hamburka poslána byla do Ameriky, do Nowého Yorka, aby se začkoli prodala; neb že se w Americe nyní lepšího wýtěžku nadíti jest než w Hamburce. Schwáleno to od shromáždění. P. Panset žádal, aby také pro obywatele některých krajin Čáslawska bylo něco učiněno, kdež se lidé jedině zhotowowáním granátů obžiwují, na které nyní nemají žádného odbytu. P. Riegr odpowěděl, že je nauze nyní wšude weliká, ale w horách nejwětší, tak že w krajinách blízkých nejwětší strach panuje, aby konečně dělníci fabričtí, kterých se mnoho propauští, okolí laupiti nepočali. P. Trojan promluwil w týž smysl, že tam jest nejpředněji potřeba pomoc obrátiti; prozatím aby p. Panset nějaký náwrh předložil pro sekcí wnitřních záležitostí.


12. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Šosovské staré archivy, Titulek: [Trh], Autor: Havlíček, Karel
[ Trh ] W městě M. wywolili sobě měšťané místo dosawádního jednoho dohlížitele w trhu čtyry tržní. Tomu wolení zprotiwili se pekaři, předstírajíce, že teď musí chléb i hausky tím menší dělat, kdž čtyrem pomazanky budau muset dáwat.


28. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [doporučení voličům berounského okresu], Autor: Havlíček, Karel
Poslanec Beraunský složil swé poslanstwí, a woličowé okresu Beraunského musí opět, po třetí již, přistaupiti k nowému wolení. Klademe sobě za powinnost, obrátiti zřetel pp. woličů Beraunských na důležitost tohoto opětného wykonáwání wolitelského práwa. Nyní přistaupí sněm, proweden trpkými zkušenostmi, ke swé hlawní a powýtečné úloze, k poradám o ústawě říšské. Netajíme si, že, jestli strana naše, jestli poslanstwo naše české potřebowalo až do posud mužů odhodlaných, poměrů říšských i zemských znalých a rázně slowansky smýšlejících, nyní, když po těžké přestáwce konečně přistupuje k dílu tomu, na kterém se příští blaho naše i spojených s námi we swazku rakauském národů osnowati má, našinci wšechny swé síly sebrati musí. Wy máte nyní woliti nowého společníka a aučastníka w těchto pracích a usilowáních. Waše powinnost je, abyste zwolili muže, který by na sněmu a we wěcech sněmowních tak říkaje byl již jako doma, aby pozdním příchodem nezůstáwal opozdilým, ale aby hned k činným silám, jimiž sněm náš není přemožen, přidal sílu nowau a wýdatnau. Po pilném rozwážení a ohlédání máme za to, žebysme Wám nemohli nikoho s lepším swědomím schwáliti nad p. Jana ryt. z Neuberka, kuratora Matice České atd. Necítíme toho potřebu, abysme Wám wychwalowali jméno po wlastech našich wděčně zpomínané, tolik jen Wám podotýkáme, že p. ryt. z Neuberka z celé české šlechty byl jediný, kterýž za dnů swatodušních ujímal se Prahy, cti národu našeho a Slowanstwa, a že wládcům tehdejším mluwil hořkau prawdu do očí, kde se druzí pauhau myšlénkau odporu před přemocí chwěli.


4. leden 1848, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Literární zpráva, Autor: Havlíček, Karel
Literární zpráwa. Na tento článek obracujeme zwláště pozornost čtenařstwa swého. Red. Pan Doktor Legis-Glückselig, nepřestáwá w tomtéž časopise ( „ Oesterreichische Blätter, “ Redaktor Schmidl ) ještě posud obětowati pozornost swau naší literatuře a záležitostem českým. W č. 309 podáwá článek o Dědictwí Sw. Janském, w mnohých ohledech welmi powšímnutí hodný, pročež z něho zde čtenářstwu swému doslowně přeložené wýňatky podáwáme: „ Dwanácte let již w Čechách činný jest literární spolek, zasluhující, aby byl wíce než posud we swé hluboké národní důležitosti pojat a uznán, o jehožto nynějších pokrocích, jakož i o wyšším budaucnosti zůstaweném rozwití zde několik slow whodně a w čas umístíme. Jako podzemní zdroj, který zdaleka hučeti slyšíme, newidauce jej: přiwádí tento chwalitebný ústaw bez pyšné firmy, bez chwály časopisecké, bez roznášečů nad 100.000 swazků a swazečků nejdůmyslnějších ( sinnigsten ) poučných spisů w českém národním jazyku, a opatřuje nesčíslným wnímawým čtenářům prostředních a nižších stawů čtení ducha i srdce zúrodňující. Daří se w tichosti, a nic nemá podobného hrdému ( anspruchsvollen ) wystupowání jiných wlasteneckých ústawů, které k. p. průmyslní aneb filologické aneb jiné aučele na zřeteli mají. Již jeho heslo prozrazuje, kterak si Dědictwí libuje, že jméno ctěného sw. patrona nese, skwělostí jeho pěti hwězd se žiwí, a nejpotřebnějšímu w literatuře stawu slauží za nástroj ke wzdělání a k powzbuzení. “ „ Mezi nábožnými fundacemi a ústawy, které baurawý ( destruktiv ) duch času w minulém století zrušiti za dobré uznal, byla také fundace od r. 1670 na tisk českých knih, která jméno „ Dědictwí sw. Wáclawa “ nesla, a kolleji Jezowitské u sw. Ignace na Nowém Městě Pražském k zprawowání, pěstowání a rozmnožowání odewzdána byla. “ Nyní wyprawuje p. Legis-Glückselig dále osudy tohoto ústawu: „ Roku 1773 zrušeno jest sice zároweň s řádem Jezowitským toto Dědictwí, a jeho jmění k jiným aučelům odewzdáno jest, “ načež wyprawuje p. L. G., kterak exjezowita P. A. Hanikýř tento ústaw obnowil pod jménem nynějším, a jaký měl ústaw osud, jaké jest jeho zřízení, načež píše opět takto: „ Čím wíce se mezi bujnými wýrobky české časopisní literatury ( Tagespresse ) jistá, již dosti káraná náboženská lhostejnost ( Indifferentismus ) objewuje, čím wíce se tam wyšší mrawní aučel spisowatelstwí – zwlaště prostonárodního – zanedbáwá: ( tak píše pan Glückselig! ) tím wíce zapotřebí jest knih, zasazujících se o swatau mrawnost, “ – píše dále pan Glückselig – „ a powzbuzujících wýčetnější třídu národu, která samostatně newolí čtení swé, k šlechetným citům, záměrům a skutkům. – Podezřelé swětlo padá na Prahu jinak wždy příkladnau, jakož i na mnohau krajinu země České, že přewýšeny jsau poměrem od prowincí Morawské a Slézské we přistupowání k Dědictwí Sw. Janskému. “ Po wypočtení wšech od tohoto ústawu wydaných spisů končí p. Legis Glückselig těmito slowy: „ O duchu wanaucím w knihách Dědictwí Sw. Janského nemusíme se – wědauce, kdo weslo ústawu řídí – ani zmíniti; jest to naskrze duch lásky, lidskosti, prawé křesťanské wíry, “ atd.


22. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [dodatek redakce], Autor: Havlíček, Karel
Dod. red. Podpisy zde uwedené jsau z wětšího dílu podpisy důstojníků tamější národní obrany a zaslány jsau nám s tím podotknutím, že by celé město milerádo podepsalo. Páni Litomyšlští! Přátelé wěrní milí! Celá wlast děkuje wám za smýšlení zde projewené rowněž tak statečné jak rozumné. Owšemť, pokud w nás krůpěj krwe, nesmíme dopustiti, aby wlast naše prodána byla Frankfurtským, kdežto Šuselka, Kuranda, Makowička zastupowati chtí dobro národu českého!!! Rozumíte? Wlci chtí bránit beránka – protože nyní na střeše stojí, kde mu ublížiti nemohau, a proto srdečně wolají naň: pojď dolů, pojď k nám bratře! – aby jej potom, až sleze, pohltili. Bratří rodáci čeští! Národ německý nesmýšlí tak jako tito zkažení filosofowé! Národ německý ctí naši národnost tak jako polskau, onť zná z historie dobrý zwuk českého jména. Národ německý není tak nesprawedliw jako jsau Wutkowé, Šuselkowé atd. Národ německý nestojí na spojení s námi. Obzwláště ale Němci w Čechách o této záležitosti welmi poctiwě smýšlí a pewně se drží země české, nynější wlasti swé. Wěřte tomu, že naši Němci w Čechách mnohem wíce milují wlast naši, než weliký počet odrodilých Češat, kteří by pro kus chleba prodali celau korunu. Němci naši budau s námi wěrně státi. Jen někteří zlomyslní emisaři z Wídně bauří německý lid proti nám lžiwými řečmi, že jim chceme češtinu do wšech škol a auřadů wnucowat, že chceme německé učitele a auředníky z krajin jejich wyhnat atd. Nesmyslníci, prawda se ukáže! My nebudem krajany německé nikdy potlačowati, oni sami zajisté se tak rádi budau učiti k wůli nám česky, jako my k wůli nim německy, a wěřte bratří! že w tom ohledu naši němečtí krajané sprawedliwější jsau než weliká část našich odrodilců, kterým za těžko jest, naučiti se českému prawopisu.


19. březen 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Korouhev naše., Autor: Havlíček, Karel
Korauhew naše. W Praze dne 17. Března 1848. Jedna událost stíhá druhau, děj se hrne za dějem, nikdo newí, co nám přinese budaucí doba. Zapotřebí jest ale, abychom nedajíce se unésti walem nowých wěcí, pokojně a zmužile rozwážili staw swůj nynější, abychom se již dřiwe a w čas ohlédli po cestě, kterau kráčeti máme. W nynější době newíme nic, než že máme swobodu tisku a dostaneme konstituci. Swoboda tisku jest sama w sobě dokonalé práwo, neboť jest nejlepší prostředek ke wšemu, každý může smýšlení a přeswědčení swé weřejně pronésti a dobrá wěc získá si průchod. Musíme wždy s dobrým a upřímným wědomím to na mysli míti, že každá sprawedliwá a poctiwá wláda w konstituční zemi tak jednati musí, jak tomu chce národ, a poněwadž jest málo kdy auplná swornost w národu, tedy aspoň musí wláda jednati tak, jak tomu chce wětší díl národu. Kdo tedy pro mínění swé swobodným tiskem do weškerých končin wlasti w nowinách a jinými spisy roznešené wětší čásť národu získá: ten prowede aumysl swůj. Práwě proto jsme nazwali swobodu tisku prostředkem ke wšemu ostatnímu. Konstituce jest ale kulaté slowo, které samo w sobě ještě neznamená nic dobrého. Francauzowé měli také za krále Ludwíka Filipa konstituci od r. 1830 až do 1848, a přece konečně museli r. 1848 krále swého i s celau wládau ze země wyhnati. Neboť jim chytrý král Ludwík Filip jenom zewnitřní formy swobody necháwal, zatím ale wšechno tak uplatiti dowedl, že Francauzům málo prospíwala swoboda jejich konstituční. U nás ale doufati musíme a také přeswědčeni býti můžeme, že J.M.C. král náš Ferdinand, jenž jest pán dobrotiwý a poctiwý muž, nám wěrným obywatelům koruny české skutečně a upřímně obmýšlí dáti konstituční swobody a žádaucí oprawy. A wšak i při nejlepší wůli mocnářowě není wždy jisto, že dobrá wěc průchodu najde, a jmenowitě u nás we Wídni, kdežto ještě ze státního stroje mnohé kolečko, od býwalé zrušené wlády zastrčené, wyňato býti musí, než stroj dobře půjde, zwláště u nás we Wídni báti se musíme, že snad osoby mnohé, které od předešlých ředitelů země ustanoweny jsau a posud místa swá drží, dle wšeliké možnosti swé k tomu směřowati budau, aby se ze starého kwasu co možná nejwíc zachowalo. Proto musí být naše hlawní starost, abychom se mezi sebau o wšechno sjednotili, čehož nám k oprawdiwému národnímu štěstí a k obnowení staré české sláwy zapotřebí jest, a pak dbáti musíme, abychom w bratrské swornosti mezi sebau také skutečně tak dlauho usilowali a se poctiwě snažili, až si wšechno wydobudeme, čehož nám zapotřebí. Až posud dokázali jsme skutečně chwalitebnau swornost a proto se nám i při wšech obtížnostech nepřízniwé wlády, we wšech národních záměrech dosti dobře wedlo, tak že jsme wždy poznenáhla ku předu kráčeli, když nám okolnosti nedowolowaly, rychle letět. Owšem jest wěc přirozená, že nyní mezi námi nastanau mnohé strany a roztržky pro smýšlení, čemuž se při swobodě wyhnauti nelze: ale prosím wás, bratří milí! pro wšechno a we jménu wlasti naší, abyste aspoň tak dlauho se zapřením wlastních osobních náhledů wšeobecnau swornost zachowali, až budeme mít wšechno to pojištěno, co nyní zde ( owšem jen w krátkosti ) wypočtu a co powažuju za newyhnutelné požadawky pro blaho našeho národu a naší země. 1. Odtržení koruny české, totiž, Čech, Morawy a Slézska od Německého spolku. Spolek německý bez toho nyní dostane zcela jiné zřízení a nebudeme powinni k nowému spolku se připojiti. Zwláště nyní, když celé Německo w nesmírném kwašení se nachází, nejpřiměřenější doba jest pro nás, abychom se politického spolku zbawili, který nám nikdy k užitku nebyl a býti nemůže. Náš spolek jest ale Rakausko: tu jsme se swými slowanskými bratry, s Iliry a Poláky pohromadě, a zde budeme míti wždy přirozenau přewahu, kdežto bychom we Spolku Německém jenom malinký příwěsek byli, určený k zahynutí, k zaplawení od němectwa. Rakausko budiž zcela samostatné, zcela neodwislé, mocné císařstwí: w něm dojdeme my Slowané konečně sláwy; w titule císaře našeho jest sedm králowstwí slowanských! a kromě toho Uhry, we kterých jsau Slowanů 2/3! Samostatnost auplná byla by pro nás Čechy za nynějších časů, kde samé nesmírné říše w Ewropě powstaly, jenom holé neštěstí, bylibychom předně wždy jen mocnářstwí slabaunké od jiných odwislé, a k tomu naše národnost wždy w nejwětší nebezpečnosti. Takto ale we spojení s jinými Slowany w Rakausích můžeme požíwati co zwláštní koruna česká wšeliké samostatnosti, a zároweň wšelikých wýhod a užitků welikého našeho státu. Tedy upřímně a srdečně dbejte o wznik Rakauského císařstwí! Posud owšem nemělo slowo „ Rakausy “ pro nás žádného milého zwuku, žádné sympathie; ba spíše nenáwist a mrzutost w nás působilo: ale toho byla winna stará špatná wláda, která naše národnosti utiskowala ne sice zjewně ale tajně, která nás w tuhé, nízké, důstojnosti wzdělanců nehodné poddanosti a kázni držela, nepřejíc nám žádných slastí dobře zřízeného státu. Nyní když nám swoboda nastala, bohdá brzy nabudeme wíce přítulnosti k císařstwí swému, o kterém bychom si ale k jeho wlastnímu prospěchu přáli, aby jiné jméno přijalo, na dosawadním lpí rozličné 200leté hříchy. ( Jméno Rakauského císařstwí bez toho jest z Napoleonských časů ). 2. Zároweň ale o to se pewně ujmauti musíme, aby koruna naše ( Čechy, Morawa, 90 Slézsko ) w císařstwí Rakauském auplné administratiwní samostatnosti užíwala, a swau zwláštní konstituci, swůj zwláštní sněm měla. Bez toho není možná celému císařstwí jednu konstituci dáti, a proto naději máme, že Čechowé, Poláci, Ilirowé, Uhrowé, Wlachowé, Němci a každý národ swau zwláštní konstituci dostane, aby užíwati mohl při sněmích swého národního jazyka, kterak by se při wšeobecném sněmě wšech těchto národů jednalo? Jistě jsme přeswědčeni, že by žádný z nich cizího jazyka rád neužíwal! A proto bude nejlépe, když každý doma swým pánem zůstane, tak jedině udrží se potřebná swornost a wzájemná náklonnost. We wyšší zpráwě zemské owšem musí být wšechny země nějak sestředěny: jakým způsobem se to státi má, zanecháme rozhodnutí zkušeným diplomatům. Co se rownosti obau jazyků českého i německého w auřadech i we školách týče, nesmíme tomu tak rozuměti, jakobychom chtěli jen rownost nějakau z milosti: bez rownosti důstojné nesmíme se nyní spokojiti. Bratří! nezapomínejme, že také posud byla auplná rownost obau jazyků před zákonem – na papíře, jak jsme se ale my Čechowé při tom měli, wíme každý dobře. Redakce těchto listů má mnohé trpké zkušenosti, že nám články, we kterých jsme na rownosti té stáli, censura wytrhowala! To byla rownost! – A proto nyní, pokud železo horaucí jest, kowejme: každý Čech jest nyní w této době zrádce swého národu, který pewně nestojí na swém jazyku wšude; nepřijímejte nic od auřadů německého ( zwláště také od krajských ), aby se ti pánowé pohodlní, kteří posud času neměli zákonům w tomto ohledu wyhowěti, mermomocí museli naučit prawopis jazyka swého materského, který až po tu chwíli za pecen chleba zrádně prodali. Hanba Čechu! který není wsude Čechem! Neužíwejte nyní w této době přechodu nikdy a nikde jazyka německého, kde toho není newyhnutelná potřeba, sice se dostane naší ubohé materštině, až pomine doba tato, opět nízké a opowržené stanowiště předešlé! Šlechto česká! nyní jest poslední ještě doba, we které dokázati můžeš, jsili přítel nebo nepřítel národu swého! Posawad jste se pánowé naši! nikdy neukázali přízniwi národu swému a jeho národnosti, drželi jste s potlačowateli swé wlastní krwe, zapomínali jste, že jest aukol welikého rytíře držeti s utlačeným a proto netlaukly naše srdce pro wás, proto jste byli slabí, proto jste byli utlačeni od bürokratie. Přede wším očekáwá od wás národ, abyste auřadníkům swým na českých panstwích hned nyní nařídili, by wšechno po česku wedli, abyste wšude, kam wplyw wáš sáhá, dbali o důstojnost a welebnost jazyka českého, hodni jsauce swých slowutných předků. Oznamujeme tuto zároweň, že se tyto dni bude w Praze podpisowat žádost k wys. slaw. Pánům Stawům králowstwí českého, aby hned nyní na swém diwadle čtyrykrát za týden česky a třikrát německy hráti poručili. To mohau páni Stawowé hned sami učiniti, na důkaz swé lásky k národnosti, jsauť neobmezení majetníci swého diwadla, a nabudau zároweň pro sebe nejlepší příležitost cwičiti se příjemným způsobem w jazyku národním. Rownost w auřadech rozumí se také tak, aby wšechna ohlášení, wšechny weřejné nápisy také české byly, aby se wšechno w nowinách také po česku oznamowalo atd. Žádáme také, aby nyní, kdežto nepochybně weliká sháňka po wyswědčeních z češtiny nastane, přísně se při tom od wšech profesorů pokračowalo; neboť nám jest dobře známo, že posawad mnohý dostal z pauhé zdwořilosti wyswědčení, který nic neuměl. Páni profesorowé! máte nyní welikau moc a weliké odpowídání, a zároweň máme čest oznámiti, že my wěrně budeme práwa swého užíwati a pády takowé ohlašowati, když někdo nezaslaužené wyswědčení dostane. Neračte zapomínati, že jest w tomto pádu welmi lehko dokázati, že nezaslaužené jest wyswědčení. Rownost we školách nesmíme také rozuměti w ten smysl, aby snad jen české gramatice se wyučowalo: nýbrž přede wším wyřknuta budiž zásada, že nikdo do wyšších škol ( do gymnasií ) přístupu nemá, kdo neumí česky i německy, a na gymnasiích i we wyšších školách může se pak česky i německy přednášeti. Proto ale se musí založiti w krajinách německých české normálky, aby našim krajanům německým příležitost dána byla učiti se česky. 4. Co se sněmu zemského týče, newíme arci nyní, jakau obmýšlejí učiniti změnu, ale přeswědčeni jsme, že ta středowěká stawowská representace přestati musí. Majíli být skuteční stawowé, ať jsau ze wšech stawů a nejen šlechta, kněžstwo a měšťanstwo. My myslíme, že při poradách o wšeobecném dobru zemském lidé wšelikých stawů přítomni býti mají, aby každý sám přednesl, co mu zapotřebí, čemu každý sám arci rozuměti musí. Zwláště šlechta nemůže míti na budaucím sněmu, máli být konstituce dobrá, wětší wáhy a wětšího hlasu, než jest přiměřeno welikosti nemowitého jejího jmění, a ostatní stawowé musí k ní též w podobném poměru státi. ( Pokračowání. )


26. březen 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Vyzvání.], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Wyzwání. Přáli-bychom, aby Čechoslowané, kteří dílem za příčinau dříwějších okolností, dílem proto, že odnárodnícímu cizému žiwlu ustaupiti musili, w cizině se zdržují, wlast swau nawštíwili aneb nawždy se wrátili, neb nastane brzo doba, we kteréžto wýtečně hlawy swé otčině k nejwětšímu užitku budau. Prawých a k úřadům schopných Čechoslowanů nemáme posud nazbyt, ačkoliw se nyní welký počet k češtině hrne, aby si na kwap k newyhnutelné potřebě pro budaucnost jakau-takau známost českého jazyka opatřili a tím w úřadech zůstati mohli. Jsme přeswědčeni, že mnohý w cizině bydlící Čech schopnější jest, aby úřady, školy a ústawy české sprawowal, než někteří z těchto nowě utwořenych Čechů. Pročež myslíme, že by mnohý Čech do wlasti se nawrátiti mohl, aby buď co učitel české řeči, buď co spisowatel český aneb učitel neb úřadník českým spolubratrům w změněných okolnostech prospěti mohl. Staré špatné časy přestaly a my musíme o to dbáti, aby se wíce nenawrátily.


8. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Češi jsou lid nevzdělaný]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. * – * Češi jsau lid newzdělaný. Jistý úředník w Čechách hubowal, jak jest obyčej, na newzdělanost lidu českého. „ Wsadil bych se – prawil ukazuje prstem na stojicího blízko něho sedláka, „ že tento ani newí, kolik je Pánů Bohů! “ – „ Dejž Bůh! aby nebylo wíce úředníků než je Pánů Bohů! “ odpowěděl sedlák, sáhna si za ucho dle obyčeje českého. * – * W Norwichu jest jeden žák, který je swým wlastním dědem. Jedna totiž wdowa se swau pastorkau a jeden mužský se synem zůstáwali pohromadě. Wdowa se wdala za syna, dcera za otce. Wdowa se tedy stala matkau otce swého manžele, tedy babičkau swého manžele; toto dwé dostalo syna, jehož matka spolu jest prababičkau jeho. * – * Přihodilo jest se jednomu fiakrowi, že se mu zplašil kůň, jinak ne tuze bujný. Fiakr na to nedbal a také koně nezadržowal, ale paní we woze sedící wolala auzkosti plna: „ Pro Boha! pusťte mne wen! “ – „ Račte jen s pokojem seděti “, odpowěděl chladně wozka, „ známť já lépe swého koně, to se jen tak přetwařuje! “ * – * Jistý úřad chtěl míti od rychtáře spráwu, zdali pes za wzteklého držený a zastřelený, někoho nepokausal? Rychtář pak oznámil, že onen pes kromě šewcowky jiné domácí zwíře nepokausal, to že se již ale dáwno bylo stalo. * – * Oznámení hostince. Nížepsaný zřídil na silnici z A. do B. hostinec. Pro woly, prasata a owce jsau zde dobré stáje, pro hosti nižšího druhu se také nějaké místo obstarati může.


29. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Něco pro učitele a o učitelích, Autor: Havlíček, Karel
Něco pro učitele a o učitelích. Od H. Borowského. Často se u nás naskytne člowěku příležitost, mluwiti o bídném stawu wenkowských wesnických učitelů, a což dím wesnických, řekneme zrowna šmahem wšech učitelů triwialních i farních škol. Tu má některý chuďas 100 zl. w. č. na rok, a za těch 100 zl. má mít wíce rozumu, než celá wes dohromady; mnohý musí s třakařem do lesa na dříwí jezdit, a rozumí se, že kdyby tu nějakou nějou souši za darmo a pro Boha nedostal, přinucen by byl ohříwati ohwati se jenom takowým teplem, které mu Bůh již do krwe wložil. Jisto jest, že mnohý obecní pastýř lepší službu má, než někteří ubozí učitelowé, ačkoli tito dítky a onino jenom dobytek opatrují. Při takowém stawu jsem si již kolikrát pomyslil, že by snad mnohý takowý žebráckou službou nadaný učitel lépe udělal, aby obci swé aneb patronu již dokonce tu chatrnou službu odpustil, a raděj ji za darmo zastáwal: aspoň si tak úplné zásluhy získá pro onen swět, a na tomto swětě bez toho již se mu mnohem hůř wésti nemůže. Diwme se pak tomu, že si wšelijakým, někdy dosti nečistým spůsobem k nějakému žiwobytíčku dopomoci hledí! Hlad je těžká wěc! Wšechno až posud řečené byla zajistě woda na mlýn wšech pánů učitelů, teď ale pustíme také trochu wody na mlýny pánů patronů a obcí. Takowé dowolené chytrosti již dáwno užíwáme, že se každému, komu něco nemilého říci chceme, napřed něco přijemného pod wousy powí, aby tak tu hořkou pilulku w sladkosti obalenou polknul a dobře zažil. Po přečtení tohoto začátku jistě řekl každý pan učitel „ Ten má prawdu! “ a teď, když tu prwní přijemnou prawdu uznal, nesmí se druhé nepřijemné tak urputně protiwiti. A ta nepřijemná prawda, s kterou tak dlouho na swětlo wyjíti nechci, není jiná, než že wětší čásť triwialních učitelů dle schopností swých žádný lepší plat nezasluhuje. To je prawda, ostrá jako papryka, a peprnější než horčice, nic méně wšak přeswědčen jsem, že mi každý prawý učitel, který takowé čestné jméno wším práwem zasluhuje, a swatou powinost swého stawu swědomitě wykonáwati chce a dowede, jistě přiswědčí. Wšeobecně jsou ty dwě nemilé prawdy u nás uznány, že jsou platy učitelstwa triwialního tuze chatrné, a že wzdělání a schopnosti téhož učitelstwa ještě nestojí na tom stupni, aby se z nich prawého blaha pro zem naší očekáwati dalo. Oba tyto bolestné nedůstatky naší wlasti jsou w těsném spojení, jeden zwětšuje druhý. Nerádno, ba na prosto zlé by bylo, jenom jeden z nich wyzdwihnouti, poněwadž by se tak celá wěc spíš zhoršila než naprawila. Kdyby se platy učitelů při nynějším stawu jejich wzdělání znamenitě zwýšili, mělo by to ten následek, že by tím hůř službu swou zastáwali, poněwadž člowěk newzdělaný, čím lépe se mu wede, tím wíce zlenoší a zbujní. A kdyby se zas naopak, co nejwíce o wzdělání a wycwičení wycwiení učitelů triwialních péče wedla, kdož by se odwážil po welkém namáhání a po pracných příprawách takowou bídu snášeti, jako posawád nejwětší čásť učitelstwa našeho trpí? Schopnosti dobré a wzdělání otewřelo by mu wšude jinde cestu k lepšímu štěstí než je učitelstwí. Musí se tedy zároweň i platy učitelů zlepšowati a o lepší wycwičení a příprawu k takowému pro celou zem nejdůležitějšímu stawu péče wésti. ( Pokračowání. )


30. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Uhry, Titulek: [Tři zprávy z Uher], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hwězdičky ] W Pešti dne 25. září. We wčerejším sezení zástupců oznámil Košut, že se odebere do dolejších krajin, že bude powzbuzowat lid k obraně wlasti a powede jej na nepřítele. Wyzýwal k tomu též jiné. Ministrpreident to schwálil a chtěl jen, aby zůstalo přece tolik zástupců, co je jich w sněmowně zapotřebí. ‒ Strany známé již rak. státní listiny zapowědělo se ministerstwu, aby newcházelo w žádné smlauwy, kterými by se samostatnost Uher a jejich zákony urážely, a wůbec dokawád stojí nepřítel na uherské půdě. ‒ Dne 21. září obnowený autok na St. Tomáš zase se nepodařil, ačkoliw jej řídil sám uherský ministr wálky Mészáros. [ tři hvězdičky ] Petčah ( Fünfkirchen ) obsadily 4000 m. horw. wojska, které tam přešlo pes [ přes ] Dunaj. [ tři hvězdičky ] Na Slowensku strojí se ohromný wzruch slowanský, píše Pesther Zeitung. Slowáci wesničané sestupuji se w zástupech 4‒5000 m. silných; po wšech audolích tatranských projewuje se náramné rozkwašení. S hor sestupují tisíce lidu a wšechno hrne se k Hurbanowi jakoby k nějakému orakulu. Dobrowolnický sbor Hurbanůw pustí se dříwe podlé Wáhy do sewerních krajů a audolí, kde emissaři již působějí.


13. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [autentický překlad návrhu konstituce, pokračování], Autor: Havlíček, Karel
Náwrh ústawní listiny, od wýboru býw. sněmu říšského. ( Dálší část. ) B. Sněmy zemské. §. 110. Každá země říšská má práwo, držeti swůj wlastní zemský sněm. §. 111. Ústawy zemské, kteréž od ústawodárných sněmů zemských ustanoweny budau, teprwé pak moci dosáhnau, až je zákonodární moc říšská potwrdí. Totéž platí o přehlednutí ústawy, jenž by se později před se wzíti mělo; sněm říšský wšak nesmí odepříti potwrzení toto, když se ustanowení její nepříčí zásadám w ústawě říšské wysloweným. §. 112. W ústawách zemských mají zachowány býti následující zákonní ustanowení: 1. Poslanci mají přímně wolení býti podle počtu lidu, wyhražujíc w tom ustanowení o zwláštním zastupowání wětších osad; 2. mimo jednoroční řádné přebýwání w každé zemi říšské nesmí ustanowena býti žádná jiná anebo wětší obmezení práwa wolebního i woličského, nežli jakowé zákon nařizuje pro wolby do komory lidu; 3. wolební okresy mají utwořeny býti, šetříc při tom co možné nejwíce národnosti; 4. jednání jsau weřejná i uznáwá se w nich rowné práwo národností zemských; 5. moci zemské nesmí překročowati okres swého zákonného působení, tauto ústawau jim přiřčený. §. 113. Říšským zemím míchané národnosti pozůstawuje se, by přijaly do ústawy zemské zřízení nějaké, skrze kteréž záležitosti čistě národní na spůsob smluwčího saudu rozhodowány budau. §. 114. K samostatné zákonodární moci sněmů zemských náleží: 1. Důchody zemské: a ) nakládáni zemskými fondy i zemskými statky, b ) daně zemské k zaprawowání zemských wýloh, c ) zemské dluhy, d ) ustanowení ročního zemského rozwrhu, e ) braní, skaumání a wyřizowání zemských aučtů. 2. Politické záležitosti zemské: a ) zwelebowání umění a wěd, b ) dohledání k pobožným nadáním, c ) záležitosti chudinské, nemocnice a jiné humanitní ústawy, d ) řády čelední, hasební a stawební. 3. Záležitosti státního hospodářstwí: a ) zwelebení zemědělstwí, průmyslu a obchodu uwnitř země, b ) zřízení spořitelen, ústawy zápůjčních a hypotečních banků, c ) záležitosti spojení obchodního w zemi silnicemi a průplawy, pak splawňowání řek a jiné stawby wodní; d ) weřejné stawby k účelům zemským. §. 115. Sněmu zemskému přísluší dále, w mezích zákony říšskými wytčených říditi: 1. Záležitosti wyučowání a wychowání národního. 2. Záležitosti kultu a církwe. 3. Policie zemská, we wšech odwětwích w §. 114 newytčených. §. 116. Sněmu zemskému přísluší dále, říditi wšechny ty záležitosti wnitřní, které se mu zákony říšskými wykážau. §. 117. Uzawření sněmů zemských dosáhnau teprwé sankcí císařowau platnost záwazných zákonu zemských. §. 118. Zemský sněm má práwo, požadowati ode wlády zpráwy o wšech wětwích zemské spráwy, petice přijímati a w poradu bráti, nařizowati 242 wyšetřující komisse, wznášeti adressy na císaře a říšský sněm, jakož i dopisowati si se zemskými sněmy jiných zemí říšských. §. 119. Říšské sněmy swoláwá císař wůbec každého roku ke dni 15. listopadu do sídla zemské wlády, a spráwce země je obšírným poselstwím zahajuje. Sněmy zemské nesmí sezení swá míti w jeden čas se sněmem říšským. §. 120. Doba zákonodárná každého sněmu ustanowuje se na tři léta. Císaři přísluší práwo, by zemský sněm rozpustil, wypsaw ale zároweň nowá wolení. §. 121. Rozpuštěním komory zemí na sněmu říšském rozpauštějí se weškeré sněmy zemské. §. 122. Ustanowení § §. 75, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 84, 85 a 90 mají co do podstaty platiti i také pro sněmy zemské. C. Sněmy krajské a obce. §. 123. Krajské sněmy záležeti budau z poslanců každého kraje, kteří jedním časem s poslanci zemskými na týž spůsob a čas w dwojném počtu wolení budau. Kdyby podle ustanowení tohoto počet poslanců krajských byl wětší, nežli počet weškerých poslanců na zemském sněmu této země, zůstati má při počtu jednoduchém. §. 124. Sněmy krajské swoláwá zemský spráwce k prawidelnému ročnímu zasednutí dne 15. října do sídla wlády krajské. Sezení mimořádná wypisuje spráwce krajský podle swého uzdání anebo k žádosti třetiny poslanců krajských. §. 125. Do oboru působení sněmů krajských náleží: 1. Záležitosti obecní, a sice: a ) aby nawrhowaly řád obecní, držíce se w tom obecního zákonu říšského, pak aby potwrzowaly stanowy jednotliwých obcí; b ) aby dohlédaly k obcím, jak se základní swau mohowitostí wládnau; c ) aby rozhodowaly o wšech rozepřích mezi obcemi neb audy obcí a předstawenými w cestě odwolací podle ustanowení zákonu obecního; d ) aby rozhodowaly o práwu domowém a o odepřeném přijmutí do swazku obecního. Proti rozhodnutí krajskému w záležitostech obecních není žádného dálšího odwolání. 2. Krajské silnice a jiné obchodní spojowací prostředky; 3. Zřizowání spořitelen a ústawů zápůjčních. 4. Péče o wšechny záležitosti, kteréž se dotýkají jen obce krajské nebo několika jejich okresů. §. 126. Ostatně se ponecháwají sněmu krajskému, ač uzná-li to k wůli dobrému kraje zapotřebí, w mezích zákony říšskými a zemskými wytčených řízení a sprawowání a ) Záležitosti obecného wychowání a wyučowání s práwem ustanowowati jazyk wyučowací a předměty jazykowé, prohledajíc při tom sprawedliwau měrau k jazykům w kraji obwyklým; b ) záležitostí chudinských; c ) nemocnic a ústawů humanitních; d ) místních pobožných nadání; e ) ústawů pro zwelebení rolnictwí. §. 127. Krajské sněmy mají práwo, wybírati daně krajské k zaprawowání potřeb krajských. §. 128. W zemích říšských, které dělají jeden jen kraj říšský, má sněm zemský zároweň úlohy sněmu krajského. §. 129. Spráwce zemský má práwo, by sněm krajský, nejsaucí zároweň sněmem zemským, rozpustil a nowé wolby wypsal. §. 130. Obcím pojištěno jest samostatné určowání we wšech záležitostech, kteréž se týkají wýhradně prospěchu obce a jich samostatné sprawowání w mezích říšským obecním zákonem a obecními řády wytknutých. §. 131. Zákon obecní pojistiti musí každé obci jakožto práwa nezcizitelná: a ) aby si sama wolila předstawené a zastupitely swé; b ) aby do swazku obecního přijímala nowé audy; c ) aby samostatně sprawowala záležitosti swé a konala místní policii; d ) aby uweřejňowala důchodenské řízení swé a wůbec weřejně wyjednáwala. Obmezení práwa, odepírati přijmutí do swazku obecního, a práwa, zcizowati nebo zadlužowati statek obecní anebo základní mohowitosti obce, obsahuje zákon obecní. IV. Moc saudní. §. 132. Moc saudní wykonáwá se samostatně skrze saudy od státu zřízené. Saudy kabinetní a ministerní místa nemají. Wrchnostenských saudů býti nesmí. §. 133. Zřízení saudů, ustanowení platu audůw stawu saudcowského, ustanowení oněch wyšších saudstwí, která mocnář podle list kandidátů napřed uweřejněných obsazuje, a spůsob, jakým kandidátní tyto listy dělány býti mají, spořádá se organickým zákonem. §. 134. Zwláštními zákony ustanoweno bude zřízení a okres působení saudů wojenských, obchodních, směnečních, pomorských a hornických. §. 135. Saudcowé ustanowují se dožiwotně. Jediné nálezem nejwyššího saudu říšského mohau býti auřadu swého ssazeni nebo w důstojnosti a we platu skráceni, na čas auřadu zbaweni, a jen s wůlí swau na jiné místo přesazowáni. §. 136. Žádný saudce nesmí wedle auřadu swého přijímati jiného placeného místa od wlády. §. 137. Saudnictwí a spráwa mají od sebe býti odděleny a nezáwislé. Auřadu bezpečnímu nepřináleží žádné práwomocenstwí. W rozepřích o příslušnost mezi saudy a auřady spráwními rozhoduje saud zákonem k tomu ustanowený. §. 138. Kdyby někomu we práwích občanských w ústawě ustanowených ublíženo bylo od služebníka státního, auřední swau moc wykonáwajícího muže stížený žalobau civilní žaloba nezamezuje stíhání winníka trestním saudem. §. 139. W sídle austřední wlády nalézá se nejwyšší saud, saud říšský; předsedícího a polowíci radd ustanowuje císař; místopředsedícího a druhau polowicí radd wolí komora zemí. Tento říšský saud nesmí řídíti w několika senátech. §. 140. Nejwyšší říšský saud wykonáwati má auřad saudcowský jakožto jediná instance: 1. když se žaluje o naprawení za ublížení práwům ústawním skrze auřední skutky služebníků státních ( §. 138 ); 2. když se jedná o ssazení, o časné odstranění neb o přesazení saudce některého; 3. we wšech rozepřích zemí říšských mezi sebau a w rozepřích o příslušnost wládních mocí austředních a zemských; 4. když jsau před saud pohnáni ministři, zemští spráwcowé anebo náměstničtí raddowé; 5. při spiknutích anebo attentátech proti osobě panowníkowě, proti sněmu říšskému anebo proti sněmům zemským. ( Dokončení. )


4. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [glosa o návrhu rozdělit kraje podle národností], Autor: Havlíček, Karel
Deutsche Zeitung podáwá swé úwahy o rozdělení naší wlasti na kraje, a nawrhuje také zwláštní rozdělení totiž na 9 krajů, a sice 3 české 2 německé a 4 míchané. Jisto jest, že w tom Němci welmi přeceňují swůj počet, hlawně ale žádného ohledu neberau na poměr země, kterau obýwají Němci a kterau Češi, což hlawně platí o Čáslawsku a Táborsku. Brzy budeme w stawu podati nejen počet obywatelstwa německého a českého w jednotliwých krajích, nýbrž i počet čtwerečních mil obywaných od Němců a Čechů. A tak se bohdá wšem pochybnostem konec udělá. Přáli bychom si, aby také někdo na Morawě ( k čemu by p. professor Šembera nejlépe wyhowěl ) podobnau owšem newděčnau práci na sebe wzal a za wčasu podobná dáta uweřejnil, než ještě se nowé rozdělení stane.


9. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Shromáždění Národního Výboru dne 7. června 1848, Autor: Havlíček, Karel
Shromáždění Národního Wýboru dne 7. čerwna 1848. Podařilo se konečně Národní Wýbor tak poznenáhla „ šikowným způsobem " zničiti, že jenom pauhé jméno zůstalo. Podíwejme se ku příkladu jenom na program dne 7. čerwna, který od p. presidenta hrab. Thuna wydán jest; obsahowal 7 punktů: 1. Wolení 4 audů, aby se Stawowským Wýborem dohromady dělali řád jednání pro budaucí sněm zemský. ( Tu tedy nastalo wolání wšech přítomných spoluaudů jednoho po druhém, aby cedulky swé odewzdali; ztráta času čtwrt hodiny. ) 2. Oznámení wolby sekce nowé pro záležitosti církewní. 3. Wolení několika nowých audů do Národního Wýboru, a to hned hezký počet najednau. A pro každého zwláště musí být celé shromáždění jeden po druhém ze jména wywoláwáno, 218 tak že se toto dáwání bílých a černých kuliček přes tři čtwrtě hodiny zdrželo, a ještě déle by bylo trwalo, kdyby wětší část spoluaudů zatím nebyla sál opustila, čím se celá wěc znamenitě urychlila. Tážeme se: nač toto nowé wolení do N. W. zrowna několik dní před sněmem? ne-li proto, aby jen N. W. k žádnému pořádnému rokowání nepřišel, aby se tak ten Boží čas až do sněmu promarnil, a aby se aspoň až do poslední chwíle mohlo panowati samowladařsky! Nedíme tu nic proti ctihodným osobám nawržených – ale jen proti wěci samé. 4. Bylo opět twoření nowé sekce, a teprwa 5 a 6 obsahowalo nějaké skutečné rokowání. Hned z počátku oznámil hrabě L. Thun, že se den, kdy sněm český započat býti má, nikterak určiti nedá, a že se čeká na odpowěď od J. M. krále našeho; den 12. a 13. jsau k wolení we vikariátech ustanoweny, komissaře již naznačilo zemské presidium. Pak se odewzdaly cedulky na wywolení 4 audů, aby zároweň se Stawowským Wýborem učinili náwrh řádu pro budaucí sněm zemský. Pak wystaupil p. Trojan prawě: Roznáší se po městě neprawá powěst, jakoby dosawadní Stawowský Wýbor též sám o sobě wedle Národ. Wýboru nějaké příprawy činil k sněmu. Já, jenž důwěrau města Prahy zwolen, též jsem audem tohoto wýboru, mohu zde oswědčiti, že teprwa na mé powzbuzení počalo se jednati o připrawowání místnosti pro sněm, a jmenowitě we Wladislawském sále. Palacký: Litujeme, že se španělský sál k tomu newywolil. Trojan: Wladislawský shledán jest w každém ohledu za příhodnější, jmenowitě co se slyšitelnosti týče. Na to oznámen jest wýsledek wolení do sekce pro náboženské záležitosti, a zwoleni jsau: pp. Wiesner, Růžička, Štulc, Košut. Čteny jsau nyní dopisy pp. Stawů Morawských a Slezkých, we kterých za příčinau odjezdu J. M. C. z Wídně swé dobré známé smýšlení oswědčují. Nyní teprwa nastalo rokowání skutečné o wěcech důležitých, ale času již tolik uteklo, že wětší část jak spoluaudů tak posluchačstwa zatím sál opauštěla, tak že okolo 10. hod. ku konci rokowání již jen málo osob přítomných bylo, ačkoli se rokowalo o wěcech nejdůležitějších, totiž o budaucí konstituci, o práwu woličském, o jedné neb dwau komorách atd. Sekce astanowena pro nawržení budaucí konstituce české přednášela zásady swé: 1. Z 20.000 duší má se posílati jeden deputowaný na sněm; města, která 6000 obywatelů mají, pošlau též jednoha, která 10.000 mají, aby dwa posílala, a Praha 12. Heller táže se, proč městům dána jest přednost před zemí? Palacký: že jest we městech wíce intelligence, průmyslu a bohatstwí, a proto wětší wáhu míti musí. Heller nenahlíží přece ještě tu potřebu; a když by se již rozdíl mezi obywatelstwem měst a ostatní zemí dělali měl, proč se wšem městům dohromady nedá jistý počet hlasů, proč jen některým? Wocel: žeby města jinák neměla zastaupení we swých zwláštních záležitostech. Swoboda: Proč se nezůstalo při 4000? Palacký zastáwá náwrh sekce. K. Hawlíček proti náwrhu: Když se mezi jednotliwci žádný rozdíl nečiní, a wšichni daně direktní platící stejné práwo mají, proč mají města nějakého privilegium užíwati, a to jest jistě privilegium a nesprawedliwost, když 6000 tolik práwa mají jako 20.000. Ostatně ani to nestojí za tuto nesprawedliwost, proto že beztoho těch několik deputowaných z měst rozhodujícího hlasu míti nebudau, a tudy nemohau ani zastupowati záležitosti měst. Trojan: že zapotřebí jest, aby aspoň na sněmě byli mužowé, kteří by we wěcech průmyslních mohli wyswětlení podati, a proto zapotřebí zwláštní representace měst. Brauner: Jsem přítel swobody a rownosti, ale často něco wypadá jen jako swoboda, a we skutku není. Privilegia měst jsau owšem středowěká, ale práwě w těchto středowěkých twrzích proti násilí a tyranstwu zachowala se wzdělanost, zachowaly se průmysl a kwět země. Proto jsem toho mínění, aby se na to ohled bral, aby se aspoň na čas, pokud wětšího politického wzdělání nedosáhnem, ponechala městům tato přednost. K. Hawlíček: Proti tomu, co p. Trojan twrdil, musím namítati, že není zapotřebí k wůli wyswětlení průmyslných záležitostí zwláštní representace měst; a když bez toho ani politický staw mnohem důležitější u nás žádnau zwláštní representaci nemá míti, nač průmysl měst? ( Námitky od audů sekce: „ že jest representowáno rolnictwí. " ) Prawím, že není, proto že mezi woliči na wenkowě nemají skuteční sedláci a rolníci wětšinu hlasů, což se i ukáže na letošním sněmu. Marek: Nemá se dělati rozdíl mezí stawy, a kdyby se i dělal, musíme říci, že jen wětší města takowá, která 20.000 obywatelů mají, jsau wlastně průmyslní, a takowá by beztoho měla swého deputowaného. Heller: že beztoho každý deputowaný musí zastupowati záležitosti celého okrsku, tedy i záležitosti města w okrsku jeho ležícího. Šebek: žeby různice powstaly mezi měsly a krajem, kdyby města zwlášť newolila, proto žeby města wšude od wenkowanů přehlasowána byla. Hamerník: Práwě naopak tím potvstanau wětší různice, když náwrh sekce projde, proto že se pak wšechna města, která 6000 obywatelů nemají, mrzeti budau, a těch je wětší počet. Fasler: Že Praha zastaupí interessy průmyslu, a mají-li i ostatní města zastupowat, ať se zůstane při 4000. Palacký: Nesmíme jedním skokem wšechnu minulost zatříti a jako tabulam rasam učiniti, a že jest přece zapotřebí šetřiti poněkud města. K. Hawlíček: Upírám, žeby města u nás representowala industrii, a zdá se mi, že sekce jen nápodobňowati chtěla jiná země. O městech ku př. anglických owšem se může říci, že representují průmysl, ale ne o našich. Co jest průmysl? Fabriky a řemesla. A tu kromě Prahy a Liberce nemáme průmyslowých měst. Fabriky práwě nejdůležitější jsau w kraji, a řemeslníků je též w okrsku 20.000 obywatelů wíc, než we městě 6000 obywatelů. Wocel: že se městům musí ale pomáhat, aby se zwedala. Strobach: že se nemá na čísla počítat, ale wážit důležitost, a tu že owšem města 6000 tolik wáhy mají jako okrsek 20.000; již to, že 6000 obyvv. mají, jest důkazem průmyslu, neb rolníků nikde tolik prohromadě žiti nemůže. Kliebert: že sekce městům proto onu přednost určila, poněwadž má být representowána i intelligence ( rozum, wzdělanost ). ( Trojan odwracuje od sebe wýčitku od dra. Štrobacha nepráwě mu učiněnau, jako by myslil, že města jen votum informativum míti budau. ) Hawlíček: Dr. Kliebertowi musím namítnauti, že sekce welmi otčimsky o intelligenci se postarala, myslila-li, že 14 deputowaných má zastupowat intelligenci. Intelligence dowede sama proklestiti si cestu na sněm, a jsem přeswědčen, že si alespoň na druhý sněm wšechny okrsky intelligentní lidi za zástupce wywolí, a ti pak i průmysl dowedau zastaupiti. Prawím tedy ještě jednau, že tato přednost měst jest zbytečná nesprawedliwost, proto že beztoho městům nic platna být nemůže pro malý počet jejich deputowaných. ( Dokončení. )