3. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Medvěd. Od hrabětě V. Sollohúba, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Nedwěd. Od hraběte W. Sollohúba. I. Petershofská slawnost skwěla se w úplném swém skwostném hýření. Nádworní kočáry blýskaly po ozářených aleích. Oswícené fontany s jakausi radostnau čarowností zdwihaly se k nebi, a wesele se rozpadáwaly co wlažné jiskry, a třpítící se wodní prach. Tlupy lidu praudily se na wšechny strany sadů, a hlučné chory wojenské hudby přidružowaly se k howoru wodometů a k radostným křikům ruského národu. Petrshofská slawnost také proto jest krásná, že je slawnost národní, ku které se hlásí weškeré Rusko. W tento den, kdy se wšechny stawy w jednom weselí splýwají, otewřeny jsau wšem cárské sady i cárské paláce. Tu jsau wšichni zwaní hosté. Tam se ruský mužík w kaftaně postawí wedlé welmoži we wyšíwané uniformě, a nahleděw se do sytosti, již pozdě w noci wrací se, hladě si bradu, do swé chalupy, kde bude mít welmi mnoho co wyprawowat ženě i sausedům. Tam se wšude pestří oděwy, rozlíhají se pokřiky a oko nemůže spočísti besedníky. Řemeslník ruský, řemeslník z Němec, roznášeč, tambourmajor se swau manželkau, wojáci, děti, šwiháci, komorné, dámy, slečny wznešené i obyčejné, cizozemci wausatí i newausatí, provincialé s tlustými manželkami a suchaunskými dcerami – kdož by nebyl při Petrshofské slawnosti! Pozorowatel ani nestačí poslauchat a hledět. Na lewo rozfukují se báryně ( dámy ) nazýwajíce wšechny dwořany w kočárech ze jména, pokud možná hlasitě, aby ukázaly swau wznešenost, a přinutily tlačící je lokte k náležité úctě: – chytrost to ostatně málo platná. Na prawo polemizuje rozhýřený řemeslník: „ Opowaž se nadáwat potwor! sám takowý! zde nejsau žádné potwory! rozumíš? lidi se chodí díwat na lumenací. “ Dále slyšeti wysoký hlásek: „ Nezůstáwejte pozadu, ma chère. Pořád jste pozadu s wašimi distractions a s wašimi beaux yeux. “ Pensionérka křičí citliwě: „ Ach! maman, čarowná krása! “ ale tlustá maman diw že se wleče, přehaupáwajíc se se strany na stranu, a nechce se jí jaksi do toho swátku. Mladí wostřížowé ( štucr ) podkukují do klobauků a dosti hlasitě projewují mínění swá: „ Toť je kukuč! Tuhle ta je, jak se patří.. projde … neřád … kdybych měl takowau tetinku, říkal bych jí babičko … No což mon cher? Nic mon cher! … No, mon cher, tedy jděme dál. “ Časem zazníwají břešťawé nářky stisknutých dětí. Roznášeči z plného hrdla nabízejí swá zboží. A wojáci mačkají wtipy dle swého spůsobu a hlasitý ruský smích prowází podařenau průpowídku. U prostřed powyku a tlačenice sestupowaly dwě dámy s mramorowých schodů blíž Samsonowa fontanu. Jedna z nich dle wzhledu nuceně-wážného a důstojnosti čerweného nosu patrně náležela do třídy wychowatelkyň. Druhá, hezká díwčina, s půwabnau hlawinkau, byla očiwidně její schowanka, ostatně schowanka newelmi bázliwá, proto že se hned při prwním na ni wzhledu jasně jewilo, že trpí u sebe guwernantku, jenom k wůli newyhnutelné slušnosti. Wšichni mimojdaucí, obzwlášť mladíci, ohlíželi se na ni zwědawě a s libostí. A owšem byla půwabná a milostná. Z pod slaměného klobaučku blýskaly se weliké temné oči, obstíněny hustými brwy, a jak se zdálo, hotowy sklopit se tichau zamýšleností, ale na ustech ustawičně hrál dětský úsměch, a hlasitý weselý smích ne zřídka, ku podiwení wšech besedníků, swědčil o šťastné bezohlednosti spůsobů jejich. Ostatně se musí říci podle prawdy, že by jí nebylo bez pochyby tak weselo, kdyby šla toliko se swau guwernantkau. Na štěstí nescházelo jí obranců. Tři oficíři a mladý šwihák we fraku horliwě ji bránili w neuctiwé tlačenici, nátisk splácejíce nátiskem a nadáwky smíchem. Oficíři byli hodní hoši, náwidění w pluku: kornet Pepík Bičíkowský, poručík Dolfík Ostruhowský a štabsrotmistr Adam Adamowič Šoningbuš, Němec. Civilní nebyl žádný jiný, než sám 210 kníže Muchrobatow, ten samý, jenž byl na cestách za hranicí a od té doby přiwlastňowal si práwo, dopalowat wšechny a každého nezanímawým wyprawowáním swých cestních dojemů. Rozmluwa, jak si lehko pomyslíme, nemohla se wyznačowat plynností při tak těsných okolnostech, a wšak, když wyšli na prázné místo a mohli se rozšířit řadem po celé alei, tu si Adam Adamowič Šoningbuš narownal šawli a řekl welmi whod: – „ Překrásná pohoda … “ Ostruhowský použil jeho myšlénky a pokračowal: „ Pohoda wýborná … “ Bičíkowský sotwa že chtěl říci také něco o pohodě, aby nezůstal pozadu, ale wrazil w tu dobu jakémusi Němci zrowna do westy, tak že Němec zakašlal a diwokým hlasem wypustil takowý wýdatný schwernoth, že Bičíkowský neměl smělosti wyřknaut již hotowé slowo. „ Nynější noc “, prawil wzdychna šwihák, „ připomíná mi drobet italské noci. Ale jaký rozdíl! Předstawte si kněžno wzduch teplý, teplaunký, až milo … a kolem samé pomeranče. " „ Nemůže být! “ odpowěděla kněžna. „ Mohu wás ubezpečit..... a na nich samé owoce … Zrowna rukau se mohau trhati. A u nás podíwejte se: jedle, sosny a břízy … “ Kníže potopil se w melancholii. Adam Adamowič neobrátil pozornost na tak pohútliwau elegii, a z nowa začal rozmluwu, a to opět welmi šikowně. „ Jaká krásná slawnost! “ „ Přewýborná slawnost! “ – wskočil mu Ostruhowský do řeči. Bičíkowský začal: „ Slawnost … “ ale z celé síly šlápnul na nohu tlusté báryni trpící od dětinstwí na kuří oka. Báryně počala se wadit. „ Což Wašnost, hoří wám hlawa? Což pak je sad jenom pro pána samého! Nestačí wám místa! Hrubši! Umazánku! … kam ste dal oči … “ Kníže Muchrobatow usmál se hořce. „ Jaká pak to je slawnost? “ prawil. „ Jako by se zde dowedli wyrážet? To jsau za hranicí jiné slawnosti! “ „ A kde? “ zeptala se kněžna. Kníže Muchrobatow trochu přemýšlel. „ Nu tak “, prawil taženým hlasem, „ třeba wlaský karneval; ku podiwu krásný! We wšech ulicích maškary, koně se proskakují s peřím. Hnedle člowěka celého maukau zasypají. To jsau slawnosti … Kdybyste widěli Piace del Popolo, když je na něm mnoho lidstwa … Byl ste w Italii? “ zeptal se Ostruhowského. „ Nebyl “, odpowěděl Ostruhowský, začerwenaje se, „ ale jak dostanu na rok odpustěnau, hnedle tam pojedu. “ „ Já se wloni chystal “ prawil Bičíkowský, „ ale prohrál jsem a zůstal jsem na holičkách. “ „ A já nepojetu “, prawil Šoningbuš. „ U nás i f Kurlantu je hezky. “ Kněžnu rozesmála myšlénka, že každý z jejích nášlapníků w duši swé proklíná saudruhy, a w duši swé tají pro příhodu plamenné řeči, ana se zatím weřejná rozmluwa táhnula welmi wlažně a bezkwětně. Oni wšichni byli do ní zamilowáni, a sám kníže Muchrobatow, ujišťující wždy, že jsau ženské jenom za hranicí, byl tajně přeswědčen, že Saratowské panstwí a statek u Moskwy, o kterých byl slyšel, přece mají jakýsi půwab pro rozervaného člowěka, a zwláště s obličejem takowé majitelky. Co se kawaleristů týče, ti byli zamilowáni, tak rownau cestau, bez dalších plánů, proto že byli oficíři a mladí. Bez ohledů a bez naděje řezali kuru, aby zmařili oficírský čas, který jim nesmírných starostí nadělal mezi execírkau a diwadelními starostmi. Mimo to byla kněžna půwabná a krásná, že se jejich fantasie někdy oprawdu rozčílila a hlawa její wznášela se před nimi nejasně w oblakách tříkrálowého dýmu, aneb se míchala s párau zhříwaného před nimi punše. Ostatně byly známky jejich wášně ještě určitější. Když hráli bank, Bičíkowský sázel nejwíce na čerwenau dámu, a když prohráwala, nikdy ji neurážel neslušnými nadáwkami. Nejmilejší kůň Ostruhowského, parádník, na kterém jezdil na ordinance, jmenowal se „ kněžna “ ke cti něžnym zpomínkám citliwého poručíka. Šoningbuš konečně wěčně střízliwý a nezwratný při oficírských kwasech, nikdy nemohl odepřít pití na zdrawí překrásné kněžny, a jediné z té příčiny se někdy tak opil, že počal prowádět prawdě nepodobné hlauposti, pročež také saudruhowé, znajíce tuto jeho slabost, nikdy nezapomínali opětowat tento drahocenný toast, očekáwajíce odtud mnohé weselé následky. – – Slawnost se již chýlila ku konci: noc ale byla wěru čarokrásná. Bičíkowský, w tajné naději, že wzdálí swé rivaly, učinil náwrh, aby se šlo až k břehu morskému. Náwrh jeho přijala kněžna s jakausi podiwnau radostí, a hneole se wšíchni ubírali k Petrowskému dworci. Čím blíže přicházeli, tím wíce mizely weselé ohně, a příroda jaksi opět nastupowala we swé práwo. Nebe bylo jasné. Jeden toliko černý mrak jako ohromným křídlem zakrýwal čásť oblohy. W lewo se blyštěly oswícené koráby, tiše ležící na kotwicích, a w prawo plný měsíc rozsýpal stříbrné jiskry po lůnu wln, tiše bijících o kamenné nábřeží. Kawaleristé, přemoženi welikostí pohledu, zastawili se s mimowolným zalíbením. Šwihák mluwil o středozemním moři. Ale kněžna ho neposlauchala … kněžna se nedíwala na čarowný obraz. 211 Co zaňalo jejího ducha? – U samého zábradlí, s rukama založenýma, klobauk do očí wtlačený, w černém zapnutém kabátě, stál wysoký muž, a byl, jak se zdálo, pohraužen w myšlénkách. Sám, w tuto slawnostnau noc, kde se wšichni známí i neznámí, přátelé i nepřátelé hotowi jsau obejmaut na znamení wšeobecné radosti, sám on, jak se zdálo, wzdalowal se hřmotu, a zapomenut, jediný, opowržen od lidí aneb pohrdající jimi, opustil blesk, radost, swět, aby osamotěn u zrcadla nesmírného moře, občerstwil se morským chladem a tichým kauzlem noci. Kněžna, romantická jako wšechny rozmazlené děti, prohlížela neznámého s patrnau zwědawostí. Bystrým ženským okem přejela jej od hlawy k patě, zpozorowala nedbale uwázaný šátek, faldowatý kabát, nemodní frisuru a široké rukawičky. Pak se pozorně podíwala do jeho neprawidelného obličeje, wšimla si jeho temně-zarytého pohledu, a jako radujíc se z dáwno očekáwaného setkání, nespauštela z něho oči. Dle podiwné protiwy to, co by dozajista zničilo w jejich očích mladého člowěka w saloně – nemotorný oblek a nehladký zewnějšek – učinilo na ni w tuto dobu silný dojem, a kníže Muchrobatow s podiwným, kosým frakem, šitým w Paříži, zdál se jí nad míru směšný a bídný. Ale příchod kněžny a komonstwa jejího úplně naopak působil na neznámého. Obočí zamračil mrzutě, jako by nezwaní hosté přerušili dáwno wyžádanau a tajnau schůzku. Nechtíc žalostně počal se wzdalowati powolným krokem, smutně obracel se wždy za chwílku, pohlížeje posledním prosebným pohledem na čarowný obraz, o který se, z podiwné řewniwosti, nechtěl dělit s jinými chladnými diwáky. „ Co je podiwín, je podiwín! “ řekl posměwačně Ostruhowský. „ Znáte jej? “ tázala se kněžna. „ Owšem! Byl w našem pensionatu. Nazýwali sme jej nedwědem. Ne prawdali, že se podobá nedwědu? “ Kněžna se usmála. „ Mně se již tak zoškiwili lwi, že bych se welmi ráda seznámila s nedwědem. “ „ Poraučejte, budu jej hledět k wám přitáhnaut. Takowých zwířat ste myslím málo widěla. “ ( Pokračowání. )


27. duben 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Žihadlo, Titulek: Malá exhortička p. Jakubu Malému., Autor: Havlíček, Karel
* — * Malá exhortička p. Jakubu Malému. Text: „.... wděčně přijímám každé ponaučení... neboť wězte že já to za žádnau opowážliwost nepokládám prawdu mluwiti, pokud lze, byť se kohokoliw týkala. “ Takto čteme u p. Jakuba Malého we Kwětech 1847 č. 49. Za našich zlých časů, kde každý na každého číhá, hledě jej w nějaké chybě postihnauti, aby pak o tom do časopisů nějaké špičky podal, za našich prawím zlostných časů měli by zwláště redaktoři časopisů, moji wážení a milowaní kollegowé, tím bedliwěji každau kapku inkaustu uwažowati, než jí papír postrakatí. Neboť ještě jeden redaktor s perem w ruce přendáwá myšlénky z mozku swého na papír, již druhý obchází jako lew řwaucí hledaje, kterak by některau pohltil. Proto jest prwní powinnost každého řádného redaktora, aby nečekaje na nejistau chwálu od jiných sám sebe wždy wychwalowal, jako jste w čísle 49. Kwětů a často dříwe učinil, pamětliw jsa toho, co dobře prawil král náš Wáclaw r. 1409 dne 18. Ledna, „ že prawá láska wždycky začíná sama od sebe. “ Přede wšemi jinými dobrými wlastnostmi swými wážíte si w č. 49. swé prawdomluwnosti, nestrannosti a hrdinského smýšlení. Budu zde o nich trochu pochybowat, tak jako w Římě před kanonisací wywracuje diabolus rotae zásluhy Blaženého, ne snad na jeho ujmu, nýbrž pauze proto, aby utuženy jsauce lepšími důkazy sláwu jeho tím pewněji založily. Přede wším se wyznáwáte, že jste „ w celosti pochwálil Zeměpis Zapůw ( I. díl ) nazýwaje jej spisem užitečným a w celku welmi dobrým. “ Ale jste sám zas hned před tím po-dotknul, „ že jste tu knihu nepřečetl, nýbrž w ní jen powrchně se probíral. “ Jak jste ji mohl tedy w celku pochwáliti? Již w loni měl jsem čest dokázati Wám, že jste knihy haněl, které jste nečetl Wymlauwal jste se tenkrát we Kwětech, že jste tu knihu četl, ale ji teprw posuzowal, když jste již byl zapomněl, co w ni stojí. Tím jsem se tenkrát spokojil, neboť dobrá wýmluwa stojí za peníze., ba které ještě ani newyšly a také nikdy newyjdau. Teď zas chwálil jste knihu, kterau jste celau nepřečetl, a to by ještě prošlo: ale dokáži Wám hned, že jste také jednu knihu chwálil, kterau jste ani newiděl. Stalo se to Letha Panie 1841 a sice w Čas. Česk. Mus. sw. II. str. 288 kdežto píšete: „ Prostonárodní přírodopis jest důkazem neunawené pilnosti spisowatele jeho, wáženého pana doktora Wáclawa Staňka. Obzwláštní zásluhau knihy ta jest, že w ní zaroweň wědecké saustawy i prostonárodního přednášení šetříno, čehož w té míře u skrowného počtu populárních spisů nacházíme. Postupuje z dola na horu začíná Staněk u nerostů, pak přejda k rostlinám a od těch k žiwočichům končí s člowěkem atd. “ Wezměte starý hříšníče posuzowačský! onu knihu do ruky a kajte se, neboť začíná se s člowěkem, až do str. 264 trwá o žiwočiších, odtud až do 410 rostlinopis, pak až do konce nerostopis, tedy z cela naopak. Nechoďte mi s tau wýmluwau, že snad jako hebrejský národ knihy od zadu čítáte! — A tyto wšechny posudky nepřečtených, nečtených a newyšlých knih podal jste w Musejníku, „ bylo to sepsáno s tau pílí a bedliwostí, jaká na spis wědecký sluší, na spis wydaný pod takowau záštitau jako jest Matice česká? “ ( jak sám prawíte o p. Zapowi ), kterak pak obstojí hrdinské Waše smýšlení strany Matice? Prawíte, že se jí nebojíte, že byste se hned do ní pustil, kdybyste příčiny měl. To wěřím, ale budte zatím rád, že se Matice do Wás již dáwno nepustila, který jste jí prodáwal takowé lži za hotowé peníze. To wšak jsau wšechno jen mé osobní náhledy a námitky, které si wywrátiti můžete, jak dowedete. H. B.


3. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Říšský sněm, Autor: Havlíček, Karel
Říšský sněm dne 30. září. Welmi zajímawé bylo pro nás Slowany dnešní sezení swými interpellacemi. Smolka interpelluje weškeré ministerstwo: Již po několik dní se roznáší powěst po městě, že ministr wnitřních swůj auřad do rukau císaře pána složil. Úžas, s jakým tato powěst se poslauchá, jest důkazem uznání rozšafnosti pana ministra. ( Potlesk. ) Musím wyznati, že i nás haličských deputowaných se jakési obáwání zmocňuje, neb dobře nám známo jeho snažení, aby i w Haliči konstituční žiwot zawedl. Táži se tedy wysoké ministerium, zdali pan Dobblhof z ministerstwa wystaupil? Wessenberg: Newystaupil ( celá komora tleská ), ale choroba mu nedowoluje přítomnu býti. Borrosch interpelluje ministerstwo, uslyší-li již dnes dostatečnau odpowěď na swé 3 otázky, aby komora wěděla, je-li swrchowaným shromážděním, nebo je-li jí toliko powoleno, oktrojowanau konstitucí w poradu bráti? Bach: Ministerstwo se již 7. září wyjádřilo, a je-li swobodno, jak se má interpellowati, musí býti též wolno, jak se má odpowídatí. Borrosch: Tedy platí protest můj posud. Bach: Jak komora sama uznáwá, nemůž býti protest předmětem diskuse. Borrosch: Jaké wýsledky podalo wyšetřowání od 13. září? Bach: Hrdelní saud tyto události wyšetřuje, jak bude wyšetřowání skončeno, nebudu meškat wýsledky předložiti. Facchinetti čte dwa dekrety od Weldena a Radeckého, w nichž se každému, kdo by wojáka urazil, smrtí wyhrožuje, kalabreské klobauky a kokardy zapowídají, a wojsku nařizuje, jak wíc než tři osoby pohromadě stojí, do nich pálit. Upomíná na trůní reč, že w ní wysloweno, naše wojsko tam táhne co oswoboditel, a stawí následující otázky: 1. Zná ministerstwo tyto dekrety? 2. Má se uražení wojáka smrtí trestati? 3. Má se do lidí jen proto stříleti, že pohromadě jsau? 4. Srownáwá se toto jednání s wyjádřením Rakauska? Latour: To snad bude z piemontských nowin wzato; prosím mi wše podrobně wyprawowati, a já se Radeckého na jednotliwá dáta zeptám. Borrosch: Události 13. září se wyšetřují; komandant národní gardy by měl tedy swau hodnost prozatím složit, než wyšetřowání bude u konce; já podáwám panu ministrowi důkazy od 50 poctiwých mužů. Latour: Komandant národní gardy tenkrát prawil w přítomnosti pánů ministrů, že onen powěstný lístek za klobaukem neměl, ale ze přinucen byl, jej w ruce držeti. Borrosch: Má dáta nejsau z piemontských, nobrž z uhersko-německých nowin. ( Jak pan Löhner slowo uhersko-německých zaslechl, letěl, radostí ozářen, že opět mohau Slowanům jednu zasadit, k Borroschowi s dobrau radau: Lesen. ) Uposlechna wáženého poslance ze Žatče čte wyjímky ze psaních bána Jelačiće, které se Maďarům do rukau dostaly. W jednom na Latoura žádá Jelačić o 600.000 zl., w druhém na barona Františka Kulmera prawí, že se mu dělala naděje, že jeho wojsko, jak mile do Uher přijde, do řádného aerárního zaopatření wstaupí, a že bude morální silau podporowán, a že doufal ještě w čas Brückenequipage a 12 lib. batterii dostati. Ptá se ministra, co na to může odpowědíti? Latour: Na psaní, které jsem neobdržel, nejsem powinnen odpowědíti. ( Sykot a tleskot. ) Ostatně ale wyznáwám, že baron Jelačić několikráte mě o dělostřelectwo a peníze žádal, já ale nikdy pohnútky neměl, mu něco takowého poslati. Když ale uherské ministerium se zdráhalo slawonské wojsko platiti, nemohl jsem císařské důstojníky bez gáže a wojsko bez lenunku nechati, a poslal jsem mu 280.000. ( Hřmotný potlesk na prawé a centrům. ) Ostatně jsem mu ty peníze nedal, nýbrž jen předestřel. Omráčen tauto neočekáwánau odpowědí sedl si interpellant, ale hned se zase schopil: Tážu se dále, wida, že tato záležitost se stala otázkau stran, kdy ministerium ubohé zemi této pokoj zjedná a ji weškeré wlasti nawrátí? Wessenberg ( zlobiwě a poprwé nahlas, co je ministrem ): My neopominem mír zjednati, ale jen na základě rownosti wšech národností. ( Wýborně a tleskot bez konce. ) President: Nemáte již žádnau interpellací? Borrosch: A ještě několik pro příští sezení. Wessenberg dal odpowěď na interpellací 26. t. m. na něj učiněnau: že obchod na Dunaji až posud nelze chrániti, neb nepokoje w Uhřích ještě nepřestaly; konsuláty w podunajských knížetstwích budau co nejlépe obsazeny, a Rakausko nejen w Cárhradě nýbrž i w ostatních zemích důstojně zastaupeno; dříwe ale třeba, by Rakausko wnitřním uspořádáním si wážnost ewropejských států získalo. Na denním pořádku: Powolení daní na rok 1849. Potocki: Kdybychom byli konstituowaný sněm, newím, zdali by jeden hlas se našel, který by z této otázky učinil wěc důwěry; neb prowolání daní jest nejdůležitější otázkau wšech sněmů, jediná garantie swobody. Šuselka nás napomínal, bychom nejednali tak příliš provinciálně. Jsme tady snad k ustawení monarchie? Já myslým, že k oblažení národů. Dokawad nás stejné interessy spojují, budem držeti pohromadě. A když se rozpadnem, bude to nějaké neštěstí? Hlasuje pro náwrh wýboru. Strasser žádá, by se potrawní daň w Tyrolech newybírala obwyklým způsobem, jen chudému k obtíži padajíc, nýbrž aby quantum, které na Tyroly wypadá, od auřadů rozepsáno bylo. Trummer nawrhuje, powoliti daň pro celý rok. Purtscher: Jsme pokladníci národu, nesmíme nakládání s jeho penězi ponechati odpowědnosti ministrů; mohlo by se snadno státi, žeby ministr, jako Schäfern w Badensku plnil rozkazy komory a knížete najednau, a jsa k zodpowídání pohnán, odpowěděl: „ Nechť kníže za swé rozkazy odpowídá. “ Kárá ministerstwo, že již w Štýrech a Haliči rozepsalo daně, o kterých newí, budau-li powoleny, čili nic. Umlauft a Bilinski mluwí proti náwrhu. Hein powažuje powolení daní za newyhnutelnau potřebu. Finanční saustawa se nedá jedním dnem zbořit, jako předešlé policajtstwí a censura. Ulepič je pro powolení. Goldmark metá filipiku proti ministerstwu a počítá mezi nejhlawnější jeho chyby napodobňowání. Demokraty napodobňuje se swými šturmpeticemi, nejdříw o 20 míl., nyní zase o nepowědomau sumu. Šuselka nám prawil, že musíme daně powolit, chceme-li monarchii udržeti. Dobře tak! k udržení monarchie není wíce zapotřebí, než daně powolit a ultra-radikální buřiče wyhnat. Löhner: Přiznáwám, že jsem dnes trochu ostýchawý ( smích ). My jsme mladý parlament, já sám jsem ještě nowáček; rád bych mluwil o štwanicích národů, ale obáwám se, bych nebyl k pořádku wolán, ačkoliw se to jiným promine, když mluwí o hezkých wausech. Naráží na Riegra, který prawil, že newí, proč by Maďarů deputace měla býti předpuštěna, snad bychom její krásný waus obdiwowali. Naše minislerstwo wládné jednau rukau konstitučně a druhau nekonstitučně, a my – dáwáme oběma peníze. Kárá ministry ze slabosti a komoru z mlčení. Císař jest we Wídni konstituční, w Haliči absolutní. Slyším, že se má uzawříti aliance s Prušáky a Rusy: snad jen k obraně swobody. – Dále se uchýlí řečník od wěci samé a wede polemiku welmi sarkastickým tónem. – Musím prawdu mluwiti, by co cherub, obklopená hromy, s nebe sestoupila. Budaucí sezení w auterý.


6. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [Zatknuté osoby], Autor: Havlíček, Karel
* * * Kupecká beseda ustanowila se na tom, že se w Praze nikdo za deputowaného woliti nesmí, kdo byl audem Národního Wýboru!!! * * * Dworní komisse z Wídně wčera již přijela do Prahy. * * * Radda městská se počíná ucházeti o zrušení obtížného stawu obležení Prahy. Bohužel, že jsau mnozí z obywatelů tak bez powahy, že prý sobě setrwání w stawu tom ještě žádají – pro samý strach, jakoby nápotom nebyli dost bezpečni. Lidé takowí trestají se sami neustálým strachem. A wšak ať se přestěhují na hradby Marianské a tam si ustelau třeba zrowna pod děla, když se nemohau s nimi rozlaučiti. My tu newidíme žádné auklady ani jaké nebezpečenstwí; wšecko je w pokoji a tauží jen po prawém pořádku. A. T. * * * Jak známo, panowala u wojska proti národním barwám, co znaku dobyté swobody, ještě po strhání barrikád náramná rozhorlenost. Pisateli toho se přihodilo, že byl, jda na Malau stranu, na mostě tyto dny od mysliwce k udeření na prsa napřaženau ručnicí nazpět hnán, protože měl bílý klobauk s čerwenobílau stužkau. Předwčírem se to samé přihodilo dwěma gardistům, jimž mysliwec na stráži stužku s klobauku strhl a do wody hodil se slowy: Jetzt ist keine Constitution! německá věta zapsána starším způsobem ( Teď není žádná konstituce! ) nač si tito u důstojníka strážního stížnost wedli. Tento obdržel od wojáka na dotázku, kdo by mu byl takowé počínání přikázal, za odpowěď, že jeho zawáděč na stráž. Uražení gardisté dostali na to od důstojníka ubezpečení, že zawáděč trestu swému neujde. My nechceme takowé počínání jednotliwců za wýraz obecného smýšlení wojska našeho a za protiwnictwí jeho proti nabyté swobodě občana powažowati, přeswědčeni jsauce, že wzdělaná část jeho w srdci swém lidu wšecky wydobytky jeho přeje. Nemůžeme wšak přece zamlčeti, že wýjewy podobné za následky špatného ponaučení sprostého wojáka o událostech a požadawcích nynější doby máme. Dobrého ponaučení jest w skutku welmi zapotřebí; neb není diwu, že takowými wýjewy wojsko w podezření upadá, že jest podporau strany swobodě lidu nepřátelské, a že někdejší doby despotičnosti a poroby opět zawésti zamýšlí. W. L. * * * Nebyli bychom wěřili, že je u nás ještě tak mnoho lidu lehkowěrného, jako se teď ukazuje; toť jakoby mnozí byli ztratili hlawy neb aspoň rozum. 1. Každému, kdo w Praze byl, je powědomo, že na kamenném mostě socha skoro žádná nestojí rowně; tak též stojí socha sw. Jana tělem obrácena wíce na Malau stranu, obličejem ale spíše k Starému městu, tak že hledí aspoň zrowna před sebe na most a lid okolojdaucí. Nikomu to nebylo nic diwného, až si kdosi usmyslil žertík, zůstal tam státi a pohlížel na sw. Jana. Hned se postawili k němu jiní, i brzo byl most diwáků plný, jak je široký; druhý widěl již to, co twrdil prwní, a třetí si to nenechal wíce ani wywrátit. Jakýsi čtwerák wypátral ale konečně i příčinu, proč že se odwrátil sw. Jan? Nechtěl prý se díwati na jednoho ze swatých swých sausedůw, kterému ( na čtwrtém pilíři od wypálených Staroměstských mlýnů ) kaule onehdy urazila hlawu. 2. Kdosi mluwil tuty dny málomyslně o nejnowějších báchorkách: mnoho-li tu mělo býti zabito Němců atd. I musil se sám přiznati, že nepochopuje, jak by se mohlo tolik tisíc lidí ( až na 70.000 ) na jednau odprawit. Maje jej k lepšímu, powěděl mu jeden z přítomných, že je zde takowý stroj, který když se pustí, sám po městě jezdí, osoby zaznamenané wyhledá a pobije. Uwěřil a na druhém místě to již wyprawowal za pauhau, jistau prawdu! – Jinému zas powěsili bulíka na nos, že se měl podkopat wrch Petřín a prachem swrhnauti na Prahu! –! Nejznámější osoby zatknuté jsau: hrabě Buquoi, hr. Wojtěch Deym, bar. Villani, Dr. Brauner, Dr. Amerling, Karel Sabina, P. Krolmus, P. Wiesner, Faster, Šlesinger, farář Arnold, Ruppert, klobaučník Pešina.


3. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 31. srpna Dnes byl přijat celý náwrh Laszrůw, jak wčera učiněn byl, i se změnau od Smolky nawrženau. Sezení trwalo od 9 ráno až do 5 odpoledne, a bylo tak bauřliwé, že podobného nepamatujeme, tak že se president Dr. Strobach již z presidentstwí poděkowal, a wšak přece opět hned na to jednohlasně skrze aklamací wywolen jest. Při otázce, má-li se náhrada dáti, hlasowalo se woláním jmen, a 174 byli pro náhradu, 144 proti ní, 36 nehlasowalo ani ano ani ne. Při otázce, má-li každá province sama pro sebe tyto wěci wypořádati, hlasowalo se též tak: 224 byli pro to, jen 125 proti tomu ( celá síla centralistů, kteří chtějí, aby province přestaly ). Když se hlasowalo o náwrh Kudlichůw, přijat byl napřed náwrh jednotliwý, „ aby stát náhradau zaplatil, “ 168 hlasy, proti 120, poněwadž mnozí dokonce hlasowat nechtěli. Pak ale, když se o celý náwrh Kudlicha dohromady hlasowalo, propadl celý, tedy i to ustanowení, že stát náhradu dáti má. Mám-li podati jen trochu prawdě podobný a pochopitelný obraz tohoto znamenitého dne, newím skutečně, dá-li se to slowy docíliti. Na každý pád má ten, komu přáno bylo, co očitý swědek díwati se na tyto podiwné skoky mladého, neobratného parlamentu rakauského, mnoho zkušenosti, která se nedá z pauhého čtení nabýti. Wčera sice ustanoweno bylo, že hned beze wšech řečí bude hlasowáno o Laszrowu náwrhu, který již znám jest ( č. 116 Nár. Now. ). Přece se ale strhla hned z počátku debatta o mnohých pochybnostech náwrhu Laszrowa, konečně se ale přistaupilo přece k hlasowaní. Prwní paragraf: aby wšechno poddanstwí se wšemi na ně se wztahujícími zákony přestalo, přijat jest jednohlasně. Též tak druhý, aby přestaly wšechny rozdíly mezi dominikálními a rustikálními statky. Též třetí §., jenž zejména jmenuje wšechna ta poddanská břemena, která od nynějška přestati maji, přijat byl jednohlasně. Pokaždé následowal hřmotný potlesk celého sněmu i na galeriích, na které se tu oko presidentowo zamhauřilo. Když ale bylo po těch, wystaupili páni řečníci lewé strany, jmenowitě Umlauft, že oni dále podlé swědomí swého hlasowati nemohau, že oni se netraufají o jednotliwých wěcech rozhodowati, aby to celé bylo odewzdáno komissí. Tato Frankfurtská strana totiž, cítíc swau slabotu we sněmě, chce naschwál otázku o robotě a o poddanstwí hodně dlauho nerozhodnutau nechati, totiž má-li jaká náhrada daná býti neb snad zcela žádná, aby zatím po celý sněm mohla wládnauti deputowanými selskými ( jmenowitě z Rakaus a z Haliče ) slibujíc jim wždy, že zcela žádnau náhradu platiti nebudau. Konečně by owšem přece na náhradu přišlo, zatím by ale tito pánowé aučele swého auplně dosáhli. Oni dobře wědí: wypadne-li uzawření sněmu docela proti náhradě, jak my slibujeme, poděkuje se ministerstwo, a sněm bude buď rozpuštěn, neb aspoň toto uzawření jeho od císaře potwrzeno nebude. Wypadne-li ale uzawření sněmu, že se za něco mírná náhrada ustanowí, tu opět my u těch, jimž jsme wšechno zadarmo a bez náhrady slibowali, důwěru ztratíme na budaucnost. Proto tedy wšemožně usilowali, aby se nic jistého neustanowilo, nýbrž celá wěc komissí odewzdána byla. Peitler: Nemá-li být hlawní bitwa ztracena, tedy nawrhuje, by se o jednotliwých náwrzích hlasowalo. ( Bauřliwý potlesk. ) President připomíná, že to proti wčerejšímu uzawření. Peitler: Žádám tedy, by se sezení na 10 minut odročilo. Je podporowán. W těch 10 minutách se wytratí welká část Lewé a wšickni sedláci. Chtěli totiž, aby dále rokowáno být nemohlo, kdyby totiž 192 audů we sněmowně nebylo, jak předpisuje řád jednací. President je přinucen, nechat počítat, zda-li dostatečný počet audů komory pohromadě. Je jich přes 200, tedy se přikročí k dalšímu jednání. Poznenáhla se nawracují wen wyšlí, widauce, že jejich lest se nepodařila. Wětšina se potutelně směje. Löhner mluwí smířliwá slowa. Šuselka myslí obě strany tím spojit, že nawrhuje, by se hlasowalo o náwrzích, které zcela proti náhradě jsau. President: To je proti wčerejšímu uzawření. Borrosch prosí we jménu swobody a sprawedlnosti, by se obě strany smířily, což se státi může skrze zjinačení §. 5., o kterém se nedá hlasowat ani s „ ano, “ ani s „ ne. “ Borkowski myslí, by se stranu náhrady hlasowalo hned, ostatní ale přenechalo komissí. Dylewski: Celá zem je w napnutí, brzy ji bude následowat mrákota, jestli wěc tu hned neukončíme; odkazowat wšecko komissí, prozrazuje bázliwost. Umlauft: My nejsme bázliwí, ale swědomí nám nedowoluje tak auhrňkem hlasowat; zejména musí být každá powinowanost udána, neb tolik je jich tu ( ukazuje na sedláky ), kteří ani newědí, co se pod kterým pojmenowáním wyrozumíwá. ( Celau řečí tleská jeho strana, tak že málo co rozumět. ) Hawelka: Wčera jsme to sotwa tak daleko přiwedli, že jsme se sjednotili, oč budeme hlasowat, a dnes již zwrhujeme naše uzawření. Kdo teď po třínedělních řečích ještě nerozumí, jak má hlasowati, toho tomu ani komisse nenaučí. Co si budau naši komitenti myslit? – Aby udělali to, co my, a zwrhli také naše uzawření. Smolka činí doplňující náwrh k §. 5., by se co nejdříw wyšetřila náhrada ze státních prostředků, a zda by tento náwrh neprošel, činí druhý, by se jen pro Halič ustanowila náhrada ze státních prostředků. Lubomierski by rád mluwil, ale pro powyk není w stawu. Violand nawrhuje, by se jen o princip hlasowalo, totiž že jen za něco náhrada dána bude, a prowedení komissí zůstawilo. Neboť je zapotřebí sedláku říci, že je poddanost wyzdwižená; ale dříw než hlasujem, musíme wědět, zač máme náhradu powolit. Jinak nemůžem ' s dobrým swědomím k hlasowání přikročit. Borrosch nawrhuje, před §. 4. Laszrowa náwrhu přiwésti doplňující náwrh Kaučice k hlasowání. – Totiž: Za některá zrušená břemena se nedá žádná náhrada, za některá se dá. Jonák: Tolikrát se tu již mluwilo o servitutech, a když posud lidé jsau, kteří tomu nechtějí rozumět, tak to není naše wina. Odhodlanost a mužnost se tu dříwe kázala, tedy přiweďme dílo naše w srpnu ke konci, bychom swobodný září měli. Helfort nawrhuje, má-li se ostati při wčerejších uzawření, „ že se má o celém náwrhu Laszrowu hlasowati, “ a které dnes opět potwrzeno bylo, čili ne? Doliak: Buď o celém náwrhu hlasowat, neb zcela nic. Já sám jsem proti mnohému §., ale proto bude komisse zwolena, by doplnila, w čem pochybeno. Ostatně to ale jmenuji nepoctiwostí, zrušení wšech břemen wyřknaut a pak nechtít dál hlasowat. To, co ti pánowé dnes mluwí, mohli wčera říci, než se uzawřelo, že bude o celém náwrhu Laszra hlasowáno, ne ale nyní, když prwní tři § §. přijaty jsau. Goldmark: Náš zámysl je dwojí: 1. poddanost zrušit; 2. za některá břemena dáti náhradu, a za některá nic. Již dříwe bylo uzawřeno, by se detail ponechal komissí. ( Tleskot. ) Držme se tedy toho. President chce Helfertůw náwrh přiwésti k hlasowání, poněwadž jeho přijmutím ostatní odpadnau; na Szablowu námitku ale, že Helferlůw náwrh i po přijmutí Borroschowa náwrhu, swau platnost podrží, prohlásí se shromáždění pro prioritu Borroschowa náwrhu. Oba náwrhy jsau přijaty. Mayer to nachází směšné: hlasowati wůbec o tomto náwrhu. Řeknu-li „ ano “, prohlásil jsem se pro prwní díl a druhým jsem opomítnul; řeknu-li „ ne “, opomítnul sem prwním dílem a přijal druhý. Szabel: Zde se nejedná, přijmauti prwní neb druhý díl, nýbrž prohlásiti se pro princip, který w celku obsažen. President nechá hlasowati, a skoro jednohlasně jest Kaučičůw náwrh přijatý. ( Hřmotný tleskot. ) Tím jest princip náhrady wyřknut, skoro celé shromáždění se raduje, ministrů twáře se září radostí, kteří takřka w zimničné napnutosti rohodnutí této otázky očekáwali. S ní se rozhodlo „ být či nebýt “ ministrů. Palacký žádá nowé formulowání tohoto uzawření, a sice následující: „ Za některá z těchto wyzdwižených břemen má se náhrada dáti, za některá nic. “ Tato formulace se přijala. Tu ale wystaupí opět nowá bauře. Ambrož z Krajinska s welikým křikem mluwí obšírně asi w tento smysl: Činím náwrh, by se porada o následujících punktech komissí ponechala. ( Hluk. ) Až potud a ne dále šla Strobachowa trpěliwost. Strobach, který dnešního dne swau obezřetnost, trpěliwost a bystrost ducha w nejkrásnějším swětle ukázal, widěl, že wšecky moci se spikly, by jeho trpěliwost zlomily. Jeden náwrh po druhém usilowal předešlá uzawření komory zwrhnauti; to nemohl déle snésti a poděkowal se z presidentstwí, wyzýwaje vicepresidenta, by jeho místo zaujal. Celý dům wolal: „ Ne, ne, ostaň. “ Strana uzawření komory odporující byla takměř omráčena, a Strobach per acclamationem opět za presidenta zwolen. Strobach se chopí slowa pod náramným tleskotem: Jen pod tau wýminkau to přijímám, zdali se Ambrožůw náwrh nazpět wezme. Borrosch: Jest beztoho neplatný, neb byl proti uzawření komory. President: Přikročíme tedy k hlasowání o punktu. Totiž aby přestala wšechna z osobní poddanosti pocházející břemena, která na gruntech nelpí, nýbrž na osobě bez náhrady. Přijmut skoro jednohlasně. ( Silný tleskot. ) Před pátým §. náwrhu Laszerowa, jenž zní: „ aby za takowé práce, naturální a peněžité odwody, které majitel statku poddaného wrchnosti platil, byla ustanowena brzy mírná náhrada, “ wystaupil dep. Rieger: Nemohu pro tento §. s upokojením hlasowati, pokawad určitě sněm se newyjádří, že i tu budau jisté powinnosti, kterých bezpráwnost komisse uzná, bez náhrady odpuštěny. ( Mnozí ze sněmu: Owšem! Owšem! ) Thinfeld: To se již dle předešlých ustanowení samo rozumí; neboť jest tento §. jenom prawidlo, wýmínky potom ustanowíme a wšeobecnost jeho obmezíme. Rieger: Stalo se wšak přece kolikrát, že se to 484 co ustanoweno jest, později jinak wykládalo; tento pád jest ale příliš důležitý, a žádám, aby se sněm wýslowně a určitě o tom wyjádřil. Jednalo se totiž p. Riegrowi o to, aby se pak později dle smyslu řeči dra. Braunera takowé powinnosti, které nepráwě a nesprawedliwě powstaly, odtud wylaučiti a bez náhrady odpustiti mohly. ( To se stalo. ) Nastaupilo hlasowání, a sice zejména, a 174 hlasy bylo ano, 144 ne, 36 se nechtělo wyjádřiti. Ostatní punkty náwrhu Laszrowa přijaty jsau již pokojně, až se přišlo k amendementu p. Smolky, jenž zní: že má komisse ze sněmu wywolená ustanowiti míru a welikost náhrady a kasu takowau w každé provinci, z které se jedině pro tuto provinci náhrady wypláceti budau prostředkowáním státu, a který byl zcela proti mysli centralistům jak Frankfurtským tak i bürokratickým, neboť tito by rádi každau památku provincí wyhubili. Zwláště p. Borrosch z Prahy wyznamenal se we swé centralistické zůřiwosti, we které on p. Löhnera přewyšuje. Žádali konečně i tu jmenowité hlasowání, a bylo 224 hl. pro Smolku, jen 125 hlasů proti němu. W této otázce hlasowali dohromady Čechowé, Morawané, wšichni Haličané, Tyrolští, Dalmatinci a Štýrowé, proti nim byli jen Němci, jmenowitě wšichni rakauští sedláci, protože oni welké powinnosti mají a rádi by, aby ostatní province za ně za boháče část zaplatily, a pak nejwětší část Krajinců, protože jest jejich země příliš chudá. Nyní oznámil president, že se bude hlasowat o náwrhu Kudlichowu ( již dříwe w Nár. Now. podaném ). Kudlich: Poněwadž již tím, že náwrh Laszrůw přijat jest, weliká část mého náwrhu také odbyta byla, beru jej nyní nazpět, a žádám, aby se jen o těch punktech hlasowalo, které nejsau w Laszrowě náwrhu. Löhner ( zlobiwě ): Když p. Kudlich swůj náwrh nazpět béře, činím já jej swým náwrhem a žádám, aby se o celém hlasowalo. Nastala nyní hádka mezi pp. Peitlerem, Klaudim, Dylewským, Goldmarkem, Löhnerem, Jonákem, Trojanem o této wěci, až konečně ustanoweno jest od sněmu, že prwní čtyry punkty náwrhu Kudlichowa již přijitím Laszrowa náwrhu odbyty byly, a že se jen o poslední tři hlasowati bude, totiž o §. 5., 6., 7. O §. 5., jenž obsahuje, aby celý stát náhradu zaplatil za wšechno, co není pauze z privátního kontraktu, bylo hlasowáno woláním jmen; 168 hlasů bylo pro, 120 proti němu, weliká část ( asi 60 ) nechtěla býti ani proti, ani pro něj, protože toho aumyslu jest, aby se něco z weřejných kas dalo, jednu část ale aby si sedláci sami zaplatili; neboť nechtí, aby nyní schudlý měšťan, pak ubohý lid, konečně i ten sedlák, který se dříwe již draze wykaupil, musel nyní platiti náhradu za sedláka, což by ale se stalo, kdyby celý stát náhradu přejal. Druhé dwa § §., totiž 6tý a 7mý rowněž byly přijaty. Jest obyčej nařízený w řádu jednacím, aby wšechny náwrhy, které z wíce punktů neb § §. pozůstáwají, napřed jeden §. po druhém, pak ale ještě jednau w celosti přijaty byly. A to proto, že někdo ku př. jeden neb druhý punkt neb několik punktů rád přijme, proti jiným ale hlasuje; když ale tyto, proti kterým hlasowal, přece přijaty byly, raději celé zawrhne, i ty punkty, které napřed přijal, jen aby ty, proti kterým hlasowal, také spolu padly. Tak se i stalo tuto, když o celém Kudlichowě náwrhu hlasowáno bylo, propadl celý. Totiž wšechny ty tři paragrafy. Wětšina ale nebyla welká, tak že museli sekretáři celau sněmownu počítati, což asi čtwrt hodiny trwalo, a ukázalo se, že 152 jsau proti, 148 pro něho. Nastalo nesmírné bauření rolníků rakauských Tito myslí totiž dokonce, že stát jest něco takowého, po čem jim nic není, a že, když stát náhradu platiti bude, oni dokonce nic nedají. Proto si také ubozí libowali tolik w tomto náwrhu, který nyní propadl., skoro celá strana, která proti tomu byla hlasowala, opustila nyní ( we [ tři čtvrtě ] na 5 ) sněmownu, kdežto ale mnohé trpké slowo padlo, až konečně sekretářowé ještě oznámili, že wětšina zcela nepochybná jest, poněwadž oni asi sebe sami nepočítali ( jest jich 6 ), kdežto wšichni proti náwrhu hlasowali, a tedy wlastně wětšina byla 158 proti 148. – Dne 1. září. Dnešní sezení nepřineslo téměř žádného owoce. Hádka ustawičně se točila okolo samých formálností, jako to obyčejně býwá w našem sněmu. Jediné, co uzawřeno jest: že přestati má wšechno nucené odbírání piwa a kořalky. Interpellace ale byly důležité. Brauner tázal se justičního ministra strany wyšetřující komisse w Praze. Po událostech březnowých ustanowen jest wojenský saud beze wšeho potwrzení neb dowolení ministerstwa. Nejlibowolnější zatýkání dělo se zrowna jen podlé obyčeje neb podlé čepice a kabátu neobyčejného. Nyní odewzdáno bylo wšechno kompetentnímu saudu. Jestli ale již dříwe každý ze zatknutých měl práwo tak dlauho na swobodě zůstati, až mu skutečně dokázáno bude, že jest podezřelý z přestupku, tím wíce potom, když řádný saud wěc přejal, nadíti se bylo, že se brzy dle sprawedliwosti stane. Nyní ale již pět neděl od té doby prošlo, a ještě posud zatknutí asi 41 w počtu, mezi nimi hlawy rodin, kterým z tohoto zatknutí nejwětší škoda powstane, we wazbě sedí, čekajíce na rozhodnutí, budau-li jen za podezřelé uznáni. W Paříži bylo po posledních událostech 3000 těžce obwiněných za 8 dní wyslechnuto, táži se tedy ministra sprawedlnosti, proč tak dlauho ono wyšetřowání trwá? Bach: že již dáwno do Prahy přísný rozkaz podal, aby co nejrychleji ono wyšetření ukončeno bylo. Wčera dostal telegrafickau zpráwu, že z těch 27 neb 28 osob, které posud ještě we wězení jsau, ještě w tomto týdnu několik na swobodu přijde, a také zpráwa o celé záležitosti ještě w tomto týdnu bude předložena kriminálnímu saudu. Ujišťuje, že ministerstwo aumysl nemá, z wěci této tendenční proces učiniti. Herzig nemůže nikterak ztráwiti to, co posud w komoře mluweno bylo o sněmích provinciálních, a táže se tedy ministrů, jestli snad oni, nečekajíce na rozhodnutí říšského sněmu, nějaké kroky učiní k prospěchu těchto provinciálních sněmů. Dobblhof: že ministerstwo nikterak nechce před uzawřením sněmu říšského něco we wěci té učiniti.


12. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Hádka v hostinci]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. * – * W jistém hostinci w Praze byla hádka mezi Rakušanem a Čechem o přednostech jazyků. Mezi jiným wyčítal Rakušan Čechowi, že jazyk náš nemá slow pro důležité wěci, pro které Němci krásná pojmenowání mají. „ Jak mi ku př. přeložíte na česky: generalmajor? “ prawil konečně Němec. Čech chwílku přemýšlel, a pak usmíwaje se odpowěděl: „ Až mi wy řeknete, jak se generalmajor po německu jmenuje, powím wám hned také jak se po jmenuje česku. „ Co, že generalmajor není německé slowo? “ – „ Owšem, že není, “ – Rakušan se pozastawil, a rozmýšleje se chwíli prawil konečně: „ Máte prawdu, generalmajor není německé slowo, ale to mi aspoň nebudete upírat, že je přece wíc německé, než české. “ * – * Jistý statkář w Cellech chtěl nemocné swé šwegruši do Berlína po železnici poslati oslici franko; pánowé u železnice neměli pro takowý náklad žadné taxy, a chtěli aby oslice jen nefrankowaná se poslala, w Berlíně že si sami plat určí. Ale i tam newěděli, co by měla oslice platit, až jim udělil radu nosič, který k dowedení oslice na místo powolán jsa, rokowání wysleche: „ I, ať platí jako z prwní třídy, wždyť se bez toho říká: že je osel, kdo w prwní třídě jede. “ * – * Průmyslnost anglická. Za swého pobytí w Birminghamu byl Ibrahim Paša zwědawostí sweden, podíwati se na kostru welrybí, kterau tam práwě asi za groš ukazowali. Wešel se swým komonstwem do baudy, a dal se od majitele kolem woditi; když ale opět wen se dostati chtěl, zmizel najednau průwodčí. Použil totiž příležitého okamžení k uklauznutí, a ze wšech sil swoláwal wenku lid: „ Nyní, pánowé a paní, jest čas wstaupiti! Ibrahim, král egyptský, a wšichni jeho důstojníci jsau we welrybím břiše, a nemohau beze mne wen. “ Nawzdor hned zdwojnásobněnému wstupnému byla bauda přeplněna, a Ibrahim byl rád, že konečně malým otworem wywáznul z tohoto labyrintu. * – * Jakýsi p. Eduard Ludewig, kněhkupec w Hradci Štyrském ohlašuje w tamějších nowinách, že prodáwá za 8 kr. stř. malého kauzelníka ( knížku ), který prý majiteli swému wždy udá, kolik peněz kdokoli w kapse má, a sice na halíř. Toť musí být welmi užitečná knížka zwláště pro hospodské atd.


7. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [první část úvodu redaktora], Autor: Havlíček, Karel
Časopis Wídenský „ Oesterreichische Zeitung ", jenž se powažuje a jest ozwěna smýšlení u wlády Wídenské panujícího, podáwá hned w prwním čísle pod nowau redakci swau článek weledůležitý, kteréhožto hlawní smysl zde kladauce, snažně žádáme, aby obecenstwo naše pozornost swau na tato slowa obrátilo. Píšeť takto: „ Národowé Rakauští jsau rodem duchem mezi sebau rozdílní: na rakauské půdě stéká se wíce welikých národů Ewropejských, i národů, jenž dáwnau wlastní historii mají, zwláštní swá zřízení měli, a jež politika Josefa II. nejen že neslila wespolně, ale k uwědomění sebe wzbudila a k rozkwětu národnosti z prachu sebezapomenutí wyzdwihla. Nyní, w boji národu o nejswětější práwa swá, wyjewily se národnosti w Rakausích u welikosti swé tím rozhodněji tam, kde odpor aneb utlačení bylo. Swoboda bez národnosti je tělo bez ducha. — Rakauský stát je sbor národů, jakého na swétě jinde newidět, a práwě proto nebyl nikdy w takowém nebezpečí jako nyní. Potřeby každého jsau zwláštní, na něž w druhém třebas ani pomyšlení není. Dlauho byly nuceny pod klobauk tétéž wlády; jedna a táž wláda nesjednotila je, za ní připrawowaly se k těmto dnům, hleděly a pílily k prostředu, sobě jen obecnému, a se starau wládau klesly spony, jenž prwé národy rakauské wespolek swíraly. Co se nyní s mocnářstwím bude díti? Rozpadne-li se? Co mnohá století stawěla, zwrtne-li se dobau? A rozpadne-li se, jaký bude osud jednotliwých zemí? – Kterak se chowat w obecném skutečném tomto hýbání? — Nechte odlaučit se, co se nedá držet. Pusťte, co nechce s námi býti z celého srdce, a co přirozeným způsobem s sebau sauwisí. — Odděltež se národnosti, nechtež se jim jich wůle, neboť není možná w posawadním spojení je udržet. Žádná moc wojenská není sto, žádná kasa státní prostředky ktomu nezjedná. — Proto ale nemusí být po monarchii weta. Staň se srozumění s národy jednotliwými o základech těchto: 1. Každý národ sprawuj se sám, zřiď se podlé potřeb swých we wšelikém ohledu spráwy. 2. Každý přejmi poměrnau částku zemského dluhu na sebe. 3. Každý wydržuj poměrnau moc wojenskau pro potřebu obecnau. 4. Na dwůr a slřední auřady plať každá země něco, podlé jistého klíče. – Jinak není možná, spojení národů rakauských ani na okamžení udržet. Neustupnost w tom ohledu byla by zkáza, byla by zrada. Země rakauské sestuptež se we spolek státní. Tento spolek záležel by ze státu německého, českého, polského, wlaského, magyarského a ilirského. Tento spolek neměl by nic společného ani podobného s posáwadním německým, jenž jest rozličných wlád spolčení; národ je jeden: zde naopak. Awšak každý národ takto zřízený — se zwláštním sněmem a pod společnau hlawau — mohl by se připojit k jiným zase zemím, s nimiž je národnost a řeč přirozeně wíže. Jako jsau nyní země tak nazwané německé část spolku německého, tak by mohla pak — bez proměny panowníka — země polská spojiti se ke spolku státnímu s druhými polskými zeměmi, wlaská s druhými wlaskými, uherská se Sedmihradskem, jižní Slowané s tureckými Slowany, arciknížetstwí Rakauské, Tiroly aj. s německým spolkem. " Jasně widíme tedy, že již we Wídni zcela jinák se smýšlí o naší budaucnosti, a daufáme, že tato zpráwa pro mnohého bázliwce z našich bude welmi spasitelná, kterýž se posud odwážiti nemohl na myšlénku, abychom w Praze měli swau wládu, swůj parlament, swé wojsko atd. Proto zůstaneme přece w císařstwí Rakauském, ale přede wším budeme w králowstwí českém. Co se uwedených zde punktů týče, jsme w celosti stejného mínění s Oesterreichische Zeitung a jen dokládáme tolik, že přede wším naše potřeby žádají, abychom se swau korunau odstaupili od Spolku německého. Budeli toho pro bezpečnost naší národnosti zapotřebí, na každý pád dowedeme se spojiti we wěrné allianci s bratry swými Poláky a Iliry. Dowolíli okolnosti, dowedeme si též wzpomenauti, že Slezsko jenom bezpráwím od naší koruny odtrženo jest, a že k nám i Lužice náleží, jestli k nám chtí náležeti se zwláštní municipální neodwislostí, asi tak jako Chorwatsko k Uhrám. To se wšechno podle času ukáže. Přede wším ale musíme stát nyní na tom, abychom přestali býti částí německého „ Bundu ", w čem nám owšem sami Němci nejlépe cestu usnadní. Neboť až si jedno císařstwí německé neb snad jednu republiku německau utwoří, rozumí se samo sebau, že nebudeme čásť tohoto nowého státu, leda by nás mocí podmanil, čehož se ale tuším nebojíme. W takowém pádu, bratří! nenajdemeli nikde jiného zastání, pomůžeme si sami: učiníme opět apellací na staroslawné cepy české, které we spojení bratrském se slawnými kosami polskými zajisté dokáží ubránit naši samostatnost. Němce w Čechách utiskowati nebudeme nikdy, ale kdybychom se k německé říši připojili, byli bychom co slabá čásť jistě utištěni.


21. listopad 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: [Speciální události], Titulek: Pohřeb Jungmannůw., Autor: Havlíček, Karel
Pohřeb Jungmannůw. Čtenářstwu našemu – bohdá – jest známo, že nepřejeme pauhým newýznamným slawnostem a pompě, kterýchžto popisu bychom mohli dosti podáwati čtenářstwu swému, kdybychom se schwalně newarowali prázdných řečí dráždících toliko planau zwědawost bez wšelikého užitku a bez powzbuzení. Jestli tedy tentokrát wýjímku činíme, neděje se z jiné příčiny, než že se potěšiti chceme i se wšemi našinci stejně smýšlejícími, kterak wěc naše w osobách hlawních wůdců našich od weliké části národu ctěna a wážena jest, což se při pohřbu J. opět nejskwěleji dokázalo. Neníť w Praze pamětníka, aby kdy pohřeb osoby, w státní důstojnosti ne wysoce postawené, tak hlučně, w tak četném mnoha tisíc lidi průwodu, s takowým aučastenstwím weškerého obywatelstwa Pražského se odbýwal jako Jungmannůw. Skwělá, nejwýbornějsí odměna jeho swatého, nezištného snažení o nowý rozkwět národu našeho, které když od něho s hrstkau stejné smýšlejících přátel počato jest, co nějaká nepraktická, přeučená chautka několika přehnaných učených powažowáno bylo, nyní wšak při skončení žiwota jeho již tak do žiwota a do krwe weškerého národu wstaupilo, že i u protiwníků úcty nalézá. Krásný důkaz, že nežil náš Jungmann žiwot swůj nadarmo! Když na počátku nowozrození českého Jungmann s několika saudruhy swými radíce se o záležitosti wlastenecké w jednom pokoji pohromadě byli, podotknul jeden z nich položertowně, polosmutně: „ Což by se stalo s národností naší, kdyby strop na nás dolů spadnul? " a nyní – nyní náš počet již tak wzrostl wšude, že by již celé nebe na nás dolu spadnauti musilo, kdyby se měla myšlénka národnosti naší úplně zničiti a udusiti! Truchlíce o starostu našeho, těšme se zároweň blahými wýsledky jeho aučinliwého, nám wšem wěnowaného žiwota! – Pohřeb byl ustanowen na 17. Listopad o 1/2 4 hodiny, a wšak již před třetí hodinau počaly se ulice okolo obydlí jeho jmenowitě Široká, Nowé aleje, Františkánský plácek, a Příkopí lidstwem plniti a nedbajíce na nepohodlné počasí, shrnuli se ctitelowé jeho w tak hojném počtu, že o 1/2 4 již těžko bylo do obydlí jeho se protlačili a jen s tíží se sbor ozbrojený pěchoty měsťanstwa Pražského, jenž zwěčnělému poslední čest proukázati ustanowil, před domem do řad sešikowati mohl. W domě samém se zatím byli shromáždili bližší přátelé, z nichžto někteří, jako jeden z našich veteránů, pan děkan Marek z daleka byli přijeli, četné duchowenstwo a počet těch, kteří ještě naposledy pozůstatkům jeho úctu swau proukázati chtěli, byl tak weliký, že prostory nestačily a weliká část se na snažné prosby pořádajících opět dolů obrátiti musila. Swaté obřady nad rakwí w domě samém konal a průwod až k bráně wedl prwní prelát králowstwí Českého, infulowaný kapitulní probošt u Sw. Wíta p. Fr. de Paula Pöllner, jenž jsa stejného dne s Jungmannem narozen, též jeho předstawený co direktor studií gymnas. a též zároweň s ním rytíř řádu Leopoldowa, ač práwě churaw, přece z lůžka wstana sám ochotně se k této poslední službě přátelské propůjčil. Bylo se wěru w čas průwodu i bolestně i s úctau podíwati na tohoto ctihodného starce, jak w těžkém obřadním oděwu a po zlé cestě časem od ostatního kněžstwa podporowán býti musil, aby neklesnul. Díky mu za tuto přátelskau horliwost. Zpěw w obydlí přejala Žofínská akademie pod ředitelstwím p. Škraupa, a mezi zpěwem se dole před domem rozdáwala báseň od p. Pešky k této příležitosti složená. Ke 4té hodině hnul se průwod z domu, jejž počalo oddělení sboru pěchoty měšťanské, po něm následowala mládež školní a gymnasiální. Těžko wsak bylo rozeznati prawý průwod, neboť wšechny ulice, kudy průwod šel, totiž Široká, Owocní, Příkopí, Hyberňátská atd., byly ( ač jsau nejšiřsí ) tak naplněny lidstwem, že se průwod sotwa protlačil. Za hudebním sborem pěchoty měsťanstwa Pražského, jenž pochody smutkowé wýborně hrál, šli zpěwáci, po nich následowalo již welebné duchowenstwo na počet 24. neboť se mnozí wel. p. farářowé Pražští w pluwialech k průwodu přiwtělili, jakož i důstojný p. kanowník Pešina. Rakew ozdobena byla jednoduše ale wkusně znaky hodnosti doktorské, zlatými řetězi doktorským a rektorským a řádem Leopoldowým, kterýžto, jak J. M. C. král náš sám w diplomě zjewně prawí, udělen jest Jungmannowi za jeho zásluhy literární, zwlášť za dokončení welikého slowníku a zásluhy o českau řeč a literaturu, a newezla se jako obyčejně na pohřebním woze, nýbrž nesena jest střídawě od 32 spisowatelů, doktorů a měšťanů, obklopena jsauc 24 pochodněmi. Za rakwí šlo wšech 5 pedelů wysokých škol Pražských w oděwu slawnostním, nesauce znaky fakult a university. Pak následowal wlastní pěší 386 čestný průwod, napřed krewní příbuzní zesnulého a pak ostatní přátelé a ctitelowé jeho wšech stawů a důstojností. Bylať tu šlechta, auřednictwo wšelikých stupňů, profesorové ode wšech fakult wysokých škol, gymnasií, duchowenstwo, měšťané, důstojníci gard měšťanských w uniformách, audowé besedy měšťanské, jejímžto čestným audem byl J., spisovatelé, doktoři, studující, alumnowé, a kdožby wypočetl všechna důstojenstwí jak církewní tak občanská zde we welikém dawu shromážděná, pro kterýžto daw nebylo možná jednotliwé osoby pozorowati. Pokud jsme rozhlednauti mohli, byli w pěším průwodu J. Exc. hrabě Matyáš Thun, hrabě Wojtěch Deym, pan purkmistr Pražský rytíř Jos. Müller, náš Šafařík a Palacký atd. Zvláště každého těšiti musilo, widěti mezi průwodem také četné uniformy důstojnictva c. k. wojsk, od pěchoty i dělostřelectwa. Druhé oddělení měšťanského sboru pěchoty za těmito táhlo, a pak následowal lid wšelikých stawů w nesčíslném množstwí. Za ním jel wůz černý pohřební, obwěšený znaky zemřelého a po něm táhla se nepřehlednuteluá řada jiných ekipáží s arcibiskupskau v čele. Mezi těmito wozy, jichž počet někteří až blíže ke stu kladau ( přes osmdesát bylo jistě ), byl nejwětší počet privátních poslaných z nejwáženějších domů Pražských. Průwod samotný po ulicích Pražských můžeme dobře položiti na 10–15.000 osob, a kudy se šlo, wšude byla okna obsazena a na hradbách městských čekaly zástupy hlava w hlavě, ramena v ramenau. U nové brány zastawil se průwod, konány jsau sw. obřady, garda měšťanská sešikowawši se presentujíc učinila zvěčnělému poslední úctu, a rakew wložena jest do pohřebního wozu. Ustanoweno bylo sice, že až na Sw. Pole bude nešen w Pánu zesnulý, a jistě by byl w tomto pádu celý průwod následowal: poněwadž ale powětrnost byla příliš nepřízniwá a také již wecer silně se přiblížil, upustilo se na radu zkušenějších. Nicméně weliký počet ctitelů dílem ve wozích, dílem pokud se směstnati nemohli pěšky následowali do Wolšan, nedbajíce nic na weliké nepříjemnosti cesty a počasí, a tam se shromáždili auzce se sestaupiwše u připraweného hrobu. Sw. obřady konal zde náš slowútný wlastenec a spisowatel, důstojný pan kanowník, Wáclaw Čechorod Pešina, a zpěw řídil náš Jelen. Byloť to okamžení welebné nad wšeliký popis. Temná noc wůkol, jenom časem prokmitnul měsíc mezi oblaky, a okolo nowě vykopaného hrobu při černé rakvi stáli jsme těsně pohromadě ozářeni swětlem pochodní, a w prostředku mezi námi na wywýšeném místě skwěl se welebný, infulowaný stařec we skwostném rauchu církewním a promluwil od srdce k srdci následujícími wznešenými slowy: „ Slowútní a vzácní přátelé w Pánu zesnulého a wážení wlastenci! Jestli která doba pro wlast naši, vzhledem na literaturu, žalostnau byla a bolestnau: jistě doba nynější jest nejžalostnější a nejbolestnější, an stojíme u rakwe muže wznešeného, který jako slunce swítil na obloze wlasti naší, který byl naším vzorem a naším wůdcem, který wšecky swé síly a schopnosti obětowal, aby ustydlau a téměř wyhynulau lásku k mateřskému jazyku našemu w srdcích našich zbudil a roznítil, aby naši literaturu uwedl do nowého žiwota a tím aby přispěl k sláwě celého národu. Jungmann, patriarcha náš, muž we wšelikém ohledu přewýborný, jehož ztrátu celá wlast po dlauhý čas hořce a bolestně bude želeti, a po místě jím uprázdněném my dlauho se ohlížeti budeme, opustil pozemské sídlo, by – zde dosáhna stupně wšemožné dokonalosti ducha, w nadhwězdném swětě se pozdwihl k řadám nejoswícenějších duchů, by odtud i dále a mocně působil na nás, bychom na dráze, kterau nám w dobách nejnepřízniwějších otewřenau zachowal, jeho wěrně následowali a tak památek jeho přewzácných, nám w slawné dědictwí zůstawených hodnými se stali. – Tu stojíme se sewřenými prsy nad otewřeným hrobem jeho kwílíce, že nám twář učitele welectěného, spisowatele vysoce oswíceného, wlastence přehorliwého, přítele na nejwýš milowaného a dobrodince srdečného, jehož památka po celých Čechách w požehnání zůstáwá, twář přewelebná na vždy odňata býti má. – Čím jsme jej v drahém živobytí jeho vřele a šetrně předcházeli, to odesíláme nyní za ním na věčnost, – přání naše a prosby, by jemu dobře bylo, věčně dobře bylo jemu na nebesích, dobře jemu bylo wěčným utěšením, že se osiřelá rodina jeho z ochrany Boží těší, a dobře bylo jemu tím vědomím, že na jeho místo mnoho jiných, duchem jeho nadšených vlastenců nastaupí. Nemíním slowy těmito truchlořeč zde přednášeti, krátkost času a mdloba wěku mého překážely mně, abych wzdělal řeč, kteráby wznešenýeh jeho zásluh důstojná byla; – míním toliko jeden přidati kwítek na wěnec, kterým jej zde ozdobil mocnář sprawedliwý a král milostiwý, kterým jej ozdobí wlast wděčná, a který jemu splítá každý z Wás přítomných w srdci swém a přeje, aby se jemu proměnil tam na wěčnosti u wěnec hwězd nebeských, wěčně zářících. To wysoce doufáme, nebo nám přeslawný pohřeb jeho osvědčuje, jak nebeský Pán jeho přewelikau pokoru a skromnost ducha tak slawně odměnil. Není ale zde wíce možná bawiti se jím jakožto ještě žiwaucím; ale krátkost času bolestně již kněze církwe nutí, dokonati obřad církewní a sebrati mysl a srdce zde žalem překonaných přemnohých ctitelů a přátel jeho, a spojiti je ku křesťanské přímluwě, by, když duch jeho opustil zemi, nebe jej přijalo, když duch jeho opustil zde nás, přijali jej nebeští přálelé Boží, a když zmizel duch jeho z očí našich zde: my jej oslaweného a přeblaženého uzřeli zase tam, kde wywinutí přewelebných duchowních wloh a sil jeho nám jej co Cheruba spatřiti dá. – To mu zde přejme, to mu od wěčné lásky žádejme, to mu od Boha wyprosme, by doba našeho wezdejšího rozlaučení zwýšila a rozmnožila jemu oslawení, nám pak přinesla ukojení, že není doba tato poslední, w které s ním obcujeme. Pozdvihněme již myslí swých k nebesům, a horliwau modlitbau prosme Pána žiwota a smrti, aby mu ráčil milostiwým býti, a tak se s ním rozlučme ". Wyznati musíme, že již dáwno snad nezawzněla takowá slowa, jaká jsau tato našeho wysoce důstojného pana kanowníka Pešiny, jimižto celé shromáždění we swaté nadšení přiwedeno jest, a mnohá slza ronila se za těmito slowy. Rowněž tak pohnutliwá byla modlitba, kterau tentýž důstojník církewní zwláště k tomuto pádu byl složil, kterau wšak zde pro skrownost místa již bohužel! auplně uwésti nemůžeme. Přece wšak si odepříti nemůžeme následující slowa z této modlitby sděliti k wůli mnohým, jimž přáno nebylo slyšeti je z ust samého řečníka na swatém místě: „ Když se nyní hrob jeho chladný před námi nad ním zawírá a my tmawé lože jeho opauštíme, pozorujeme odjitím jeho uprázdněné mezi námi sjawné místo jeho. – O Hospodine! jenž jsi sám stvořil člověku jazyk a sám jsi jej učil, řečí tebau danau slaužiti Tobě, wzděláwati sebe a prospěti bližnímu: ustrň se a wyplň uprázdněné místo jeho po celé wlasti přeslawné jinými oswícenými, a příkladnými pěstiteli a horliteli o blaho jazyka i wlasti; by takowau silau mocně se rozmáhal kwět wšeho dobra, prospěch obecenstwa a sláwa wlasti, a my wšickni w potěšení kráčeli před twáří Twau. " Konec krásné modlitby uzawřen jest nelíčenými srdečnými slowy: „ Již zawři se hrobe! Příteli s Pánem Bohem! " načež všichni přítomní žehnajíce se naposledy s tělem zwěčnělého hrnuli syrau zem za rakwí. Duch jeho žiwý w knihách uložený bude mezi námi wěčně přebýwati, pokud nepomine celý národ náš, čehož nás uchowati ráčiž ó Bože! Okolo jeho hrobu a při slawném průwodu učinili jsme swatý slib, že budeme dle jeho příkladu pěstowati blaho rozkvět národu swého, a mnohý mladík wida jak skwěle, jak vznešeně odměňuje národ služby jemu w oběť přinešené z čistého srdce, zaswětil sebe též k službě drahé wlasti naší!


5. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Písně]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 1. Písně. Složil W. Jaromír Picek. W Praze u Jar. Pospíšila 1847. Str. 85. Spůsob básnění pana spisowatele jest již dostatečně známý, a mnohé jeho písně již kolují po naší wlasti.


15. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Rusíni, Titulek: [redakční poznámka], Autor: Havlíček, Karel
* * * Adressa Rusínů w Haliči k ministerstwu wnitřních wěcí we Wídni o rozdělení Haliče na dwě province. – Wys. ministerstwo. Hlawní sbor Rusínů wznesl již na JMC., na wys. ministerstwo i na wys. sněm říšský opětně prosbu, aby Halič dle přewládajících národů na dwě provincie, totiž na rusínskau a mazurskau rozdělena byla. Hlawní sbor Rusínů oswětlil a odůwodnil w těchto zadáních newyhnutelnau nutnost tohoto rozdělení z hlediště národního, politického a wládního, že na jiné cestě není možná w Haliči docílit auplného pokoje. Stotisíce podpisů, předložených sněmu, dokazují dostatečně, že tohoto rozdělení si přejí nejen Rusíni, ale i wšichni dobře smýšlející w zemi wšeobecně. – Dejme tomu, ale nepřipusťme, že w zemi Rusínů Poláci skutečně národ twoří, neměli by Rusíni, držíce se zásady rownopráwnosti wšech národností, nic proti tomu, kdyby i Poláci národnost swau wywinowali, jen aby si nedowolowali přechwatů do pole národností druhých. Rusíni by jim jistě nebyli w tom w cestě. Žijíť w zemi Rusínů i jiní národowé: Němci, Armenowé, Židé a Karaité; nikdy ale nepřišlo Rusínům na mysl, wstupowat překážliwě wýwinu národností těchto národů do cesty, anebo myslet o Poláku a Židu, by přestal být Polákem aneb Židem. Národa polského w zemi Rusínů wlastně ani není. Historické bytí Poláků w Haliči počítá se od času, kde Halič, býwalé králowstwí Čerwená Rus, pod polskau wládu přišla. Tehdá přišli oni do země rusínské a přiwedli s sebau i jinau nešwaru, totiž Židy. Ale Poláci žijí w Haliči jednotliwě, tu i tam co býwalí gruntowní pánowé anebo gruntowní nájemníci na wsech rozptýleni. We swých dwořích a w pewných hradech jen na swé rodiny a čeleď obmezeni, nestojí w žádném bližším spojení s wlastním lidem, totiž s Rusíny. Ne wětší je jejich počet na městech, kde wedle welmi máločetných polských obywatelů jen ještě auředníci wystupují co representanti národnosti polské. Jen we Lwowě má strana polská pewnějších kořenů; neboť zde co w hlawním městě země sestředila se celá strana býwalých mocníků. We Lwowě co w sídle hlawního učení přewládali synowé býwalých gruntowních pánů a jich úředníků, a wedli hlas nebo nawrhowali se za representanty obecného smýšlení. K nim se přidali spisowatelé a polowzdělanci, jenž si přiosobowali, že zastupují wzdělanost w zemi, a swému mínění wždy neobmezenau moc opatřit hledíwali. Když tito žiwlowé Polskosti we Lwowě za nejnowějsích dob ještě příchody z cizozemska a wystěhowanců znamenitě byli sesíleni, nemohli Poláci we swé lehkomyslnosti pochopit, žeby Lwow nebyl město polské. Nejbližší úsudek těchto nadšenců byl, že jaké město, takowý i wenkow jest a smýšlí. A tak se utwořila w zemi Rusínů z gruntowních pánů, jich mandatorů, nájemníků, písařů a dobrodruhů rodina, která w pohybech tohoto času přijala jméno národa polského, a nejen zem podlé swého rozumu wyssála, ale praobywatelům Rusínům i jméno chtěla odejmaut. Kdo posuzowal Halič jen podlé welkých tahů, jenž ročně do lázní anebo z dlauhé chwíle na cesty do cizých zemí jdau, anebo podlé aučastníků w barrikádních bojů w hlawních městech Ewropy, mýlil by se o prawých obywatelích; neboť by znal zemi jen podlé representantů, kteří se sami jimi býti říkali. Rusíni nebyli krom jich země od nikoho w Ewropě znaní. Rusíni od Poláků utlačeni, od wlády zapomítnuti, bez wplywu, bez moci, nesměli we wlastní zemi dát znamení žiwota swého, poněwadž Poláci a jich staupenci 733 každé hnutí národního žiwota rusínského wládě a swětu udáwali za náchylnost k Rusku. Skácená saustawa wlády newzala si ani tu práci, aby těmto osočowáním pohlédla na dno; wšechno musilo být prawda, pocházelyť osočowání od mocné strany Poláků. Nebylo tedy diwu, že strana Poláků za dnů březnowých, které nám nazpět daly národnost i práwa naše, byla tak smělá říci: Halič je země polská a není žádných Rusínů. A přec jsau Rusíni půwodem, mrawy, způsoby, řečí, písmem a církewním ritusem od Poláků zcela rozdílní. Poláci sami neuznáwali ani, což posud činí, je-li to w jejich prospěchu, rozdíl mezi nimi a Rusíny co jim rownými; jedná-li se ale o to, obnowiti dáwnau Polsku, w čemž by jim Rusíni owšem mohli dát nejmocnější podporu, říkají najednau: Poláci a Rusíni jsau jedno. Ale žádný Rusín nehájil tuto sadu, naopak Rusín se ohražuje proti rownosti a spolku s Polákem, dobře wěda, co znamená polská rownost a bratrstwí a kam toto od Poláků tolik žádané spojení zaměřuje. Wědí Rusíni, že Poláci, jak mile by jen dáwnau swau nepodlehlost dosáhli, nebudau se rozpakowat ani minutu, by wšechny stupně, které jim k dosažení sláwy byly nápomocny, bez ohledu odstrčili a starau despocii opět zawedli. Wědí to Rusíni tuze dobře; že ale Rakauska se drží, nečiní z bázně před polským státním hospodařením; cítějíť w sobě síly dost, aby wšelikau nesprawedliwost mocně odrazili, ale oni to činí z wlastního popudu a z přeswědčení, že ústawní Rakausko jim podáwá dostatečné rukojemstwí pro swobodný národní wýwin, a dala poctiwau wůli na jewo, pojišťowat dobré každého občana. Boj mezi národnostmi, který od položení Haliče pod wládu polskau potichmu rostl, wypukl nyní w plné plameny. Národ rusínský, mocný a silný sám sebau, owědomil se ihned swé posud hnětené národní důstojnosti, přijal boj, chce a wydobude si s pomocí Boží swá přirozená práwa na dráze nejzákonitější. Nejnowější hnutí w Ewropě, z wětší části od polských wystěhowanců způsobené, rozněcují u Poláků naději brzkého obnowení jich býwalého králowstwí. Toto nowé králowstwí by nezaujímalo jen wlastní Polsko, nýbrž wšechny jim poddané celé province. Na Halič se nejwíc stawělo. Posledními událostmi skoro we wšech hlawních městech Ewropy přišly pletichy Poláků na swětlo, s důkazem, že w každém přewratu měli ruce. Truchliwé zběhlosti Wídeňské ukázaly, jak úzce jsau spojeni s revolučními wšech zemí a národů. Ne ze sympathií ke stejně smýšlejícím působili aneb aučinkowali Poláci we wšech těchto zmatcích, nikoli, Poláci neznají sympathií; ne o swobodu, kterau prawí že zwláště hájejí, jde jim, nikoli. W nich je jen jedna myšlénka, o kterau se snaží s wytrwalostí, které dějepis neposkytuje podobnau, a myšlénka tato jest: obnowení starého jich králowstwí. Této myšlénce obětují oni wšechno, nešetří wýloh, proléwají krew swau na každé barrikádě, a spojili by se i s diwokými w Americe, kdyby měli wyhlídku, že tímto spojením obnowí swau říši. Obětownost tato byla by obdiwu swěta dostojna, kdyby skutečně plynula z lásky k prawé swobodě a k wlasti. Ale ne láska k wlasti wládne a wede Poláky k těmto pletichám. Polák se nikdy neučil řádně pracowat a poctiwě si chléb dobýwat; on je zwyklý, nechat jiné pro se pracowat a wýtěžkem cizé pilnosti wlastním radostem slaužit. Proto se bojí on dobře zřízené wlády, která chce každého občana s užitkem upotřebit; proto si přeje swé staré králowstwí, tuto widinu swobody swé, aby w tomto ráji wztýčili se opět na znaku poddaných swého panowničího trůnu. Po nešťastném powstání roku 1831 a po práwě nezdařeném zdwižení w Poznaňsku a w Krakowě zdá se že obrátili Poláci swůj zřetel na Rakausko; zdá se, že leží w jejich plánu, za každau cenu přiwésti je k rozpadnutí, aby pak při dělení Halič co swé jmění požadowali. Co ale Poláci za každau cenu chtějí dokázat, práwě to chtějí Rusíni za každau cenu zamezit; neboť nejhlawnější úloha Rusínů jest, opatrowat celitost rakauské monarchie. Rusíni si přejí, by Rakausko uwnitř bylo spořádané a zesilněné, na wenek ale důstojné, aby zaujímalo co welemoc prwní třídy w rodině ewropejských států ono stanowisko, které mu ohledem na polohu, rozsáhlost a wzdělanost národů, twořících weškerau monarchii, přisluší. Rusíni si přejí zůstat w úzkém spojení s austawním Rakauskem, by se wolně wywinowat, swau národnost nezkrácenau zachowat a swé duchowní i hmotné dobré pojistiti mohli; Rusín je přeswědčen, že jen dobře spořádaná, dostatečně silná wláda poskytne mu dostatečné rukojemstwí budaucího dobrobytu. Z těchto sobě zcela odporných tendencí Rusínu a Poláků wyswítá, že oba nemohau déle wedle sebe pokojně žíti. Pokawád byli Rusíni utlačeni a opowrženi, pokawád stáli ještě pod poručnictwím, mohli sobě Poláci osobně na pány hráti a swau přemoc Rusínům dáwat cítit. Nyní ale, kde Rusíni probuzeni jsau k národnímu žiwotu a k sebewědomí a swau zletilost dosáhli, nemohau a nechtějí se déle od Poláků dát wodit. Swobodně, wlastními ústy, bez tlumočníků chceme se starat o swau wěc. Jejich zem je welká a lid četný dost, aby w rakauském spolkowém státě twořili wlastní, odlaučenau prowincii se swau politickau a administrativní wládau. S Poláky nechtějí Rusíni ničehož míti společného, nežli půdu, která je dost aurodná, aby oběma poskytla dostatečnau obžiwu. Rozdělení Haliče je žiwotní otázka Rusinů; neboť jen tak může na wždy učiněn být konec pletichařením Poláků w zemi rusínské a jim odňata wyhlídka, s pomocí Rusínů obnowiti dáwnau Polsku. Jen tak může země být sprostěna terrorismu, pod kterým stojí, a Rusínům dána možnost, se wolně wywinaut. Proto prosí hlawní sbor Rusínů, by sl. ministerstwo s ohledem na wšeobecné přání Rusínů, jakož i wšech řádně smýšlejících w zemi co nejrychleji uskutečnilo rozdělení Haliče na dwě provincie, byť i jen na prozatím. We Lwowě dne 28. října 1848. Podali jsme tento spis weledůležitý pro Rakausko a pro Slowanstwo jmenowitě proto, že nám nejlépe odhaluje poměry Rusínů k Polákům w Haliči. Je to pro nás smutný obraz, ale žádost Rusínů není jen rozmarná chautka, naopak jádrné swědectwí, že Rusíni sprawedliwau cestau hledají budaucnost swau. Red.


8. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [problémy národního divadla], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Držíme diwadlo národní za tak důležitau wěc w žiwotě weřejném každého národu, že mezi jinými politickými záležitostmi také jednau tomu předmětu místo wěnowati chceme. Tak jako w každé jiné wěci bojujeme i w diwadle o to, abychom wzdělanější wyšší stawy, odcizené národu, zase nawrátili k němu. Práwě z této příčiny trpí ale každé naše podniknutí na jakausi neurčitost, polowičatost. Wezmeme za příklad ku př. Národní Nowiny samé. Nejsauť jako každé jiné nowiny, mající swé zwláštní a stejné obecenstwo, nýbrž musejí newyhnutelně co do dušewního wzdělání nejrozmanitějšímu obecenstwu zároweň slaužiti za organ. Naše nowiny musejí býti zároweň politicko-národní stranní organ pro učence, který celý swůj žiwot w knihách ztráwí, a spolu též nowinami pro rolníka, který jenom časem swým nějakau chwilku čteni obětowati může. Že příliš nesnadné jest pohybowati se w těchto mezech, aby z jedné strany učenci neřekli: píšeš samé dáwno známé wěci, jsi příliš obšírný, nač twoje wýklady potřebujeme? a z druhé strany, aby se zas nenaříkalo: že se píše nesrozumitelně. Bohužel! nejsme ale ještě tak daleko, aby každá třída národu našeho swé zwláštní, hlawně pro tuto třídu psané nowiny měla, a proto musí až do té doby redakce mezeru tuto, jak možno jest, wyplniti a jak se řiká mezi Scyllau a Charybdau plawati. Mnohé předhůzky, které by se slušně našim nowinám dělati mohly, mají základ swůj w těchto swrchu dotčených poměrech, my bychom zajisté dowedli ještě srozumitelněji psáti, kdybychom se učené čtenářstwo swé promrzeti nebáli, a s druhé strany mohli bychom mnohem wyššího tonu se přidržeti, kdyby nám na srozumitelnosti pro neučené čtenářstwo nezáleželo. Naschwál jsme se trochu obšírněji o swém wlastním postawení wyjádřili, abychom si ušetřili slow, obracujíce tu samau sadu i na naše diwadlo. Ředitelstwí našeho diwadla má to samé postawení a musí míti ty samé ohledy jako my. Obecenstwo nawštěwující české diwadlo jest zrowna tak rozmanité co do wzdělanosti a stawu, jako čtenářstwo českých nowin. Jedni žádají strašliwosti, hromy, blesky, zuření herců, zázraky, příšery, koně, lezení na stromy, hubičkowání a nenasytí se těchto lahůdek, byť by se jim každodenně a plnými mísami podáwaly, a při tom powažují schopnost hercowu jen podle hrdla, čím wíce křičí tím wíce mu od wrchu potleskují. Druzí zas při zemi dole stojíce a sedíce ( w ložích beztoho nikdo není, neboť obecenstwo, pro které lože dělány jsau, nechodí ze zásady do českého diwadla ): se srdečnau bolestí se díwají na prostituci diwadelní musy, na ty čarodějnice wydáwající se za ženské, a na ty katany, držící se za hrdiny. Obecenstwo wzdělané přálo by si nějaký pokrok diwadla, ono nechodí obyčejně pro zábawu do diwadla nýbrž ze šlechetnějších ohledů: kdežto jiná část obecenstwa jen proto do diwadla jde, aby jednau za týden za swé peníze hodný „ rámus “ spatřiti a uslyšeti mohla. Neprawíme tyto wěci někomu pro urážku: jsauť zajisté i mezi obecenstwem hořejším rozumní a tendenční lidé, kterým se sprostnosti a tatrmanstwí oškliwí, a jsauť zase w parterru mnozí jen zewnitřně jako wzdělanci wyhlížející, dušewně ale celým wkusem newzdělanců opatřeni. W jiných městech a u jiných národů má owšem každá z těchto dwau tříd swé zwláštní diwadlo, kdežto za swé peníze práwě to widěti a slyšeti může, co sobě přeje a žádá. U nás ale sotwa toto jedno diwadlo ( a wlastně jen jednu jeho částku ) my wšichni dohromady máme, a musíme tedy jeden druhého snášeti, jeden druhému ustupowati, abychom se poděliti mohli w tom skrowném dědictwí. Nepřehlížíme tedy těžkosti, s jakými ředitelstwí diwadla našeho zápasí: widíme ale zjewně, že není možno jinak naše diwadlo do lepšího stawu přiwésti, než když wšemožně k tomu se pracowati bude, aby se wkus jedné části obecenstwa pozwednul, což owšem ne rázem, nýbrž jen dobře promyšleným a dle plánu wyměřeným postupem státi se může. Neboť jest jisto, že řádné diwadlo hlawně jen od wzdělanějšího obecenstwa se udržuje, a proto se musí tomuto obecenstwu také hledět zawděčiti. Prawí se jednau, že se české diwadlo proto zdwihnauti nemůže, poněwadž je wzdělanější třídy slabě nawštěwují, a podruhé se zase říká, že wzdělanější třídy proto do českého diwadla nechodí, poněwadž tuze špatné jest. Ale to wšechno jest circulus citiosus totiž kruh podwodný. Čím lepší bude diwadlo tím wíce budau wzdělanější do něho chodit, aby ale lepší býti mohlo, práwě proto zas musejí do něho wíce chodit wzdělanější. Neboť se tím wíce bude moci na národní diwadlo nakládati, čím wětší bude jeho wýnos, a čím wíce se zas naň naloží, tím wíce bude lidi do sebe lákat. Jedno druhému musí ruku podáwat. Na nowém kuse Brutuse pusť Caesara widěli jsme krásný důkaz, jak slawně by se na českém diwadle hráti mohlo kdyby se chtělo. W Paříži se tento kus weliky líbil, a jeden náš přítel který práwě w Paříži přítomen byl, prawí nám, že nenaleznul welikého rozdílu w předstawení Pražském. Zajisté welmi pochlebné swědectwí pro ty tři umělce, kteří na našem diwadle tento kus předstawowali. Wíce takowých kusů, ale též tak hraných – a w krátkosti budau se lože i přízemí a wůbec wšechna dražší místa plniti, jestli ne jedním rázem jistě w postupu času. Také Řím jak se prawí, nebyl jedním dnem wystawen. Zdá se nám, že ředitelstwí národního diwadla příliš wysoce cení české půwodní kusy a že špatným českým kusům příliš welikau přednost dáwá před dobrými cizoliteraturními. Jmenowitě tu míníme některé starší české kusy, které bez toho již celému obecenstwu našemu příliš dobře známy jsau, a které držíme sice za příslušné, aby je někde pro wyražení ochotníci prowozowali, ale za neschopné, aby se ještě dáwaly na diwadle Pražském, kamžto přicházíwají welmi často lidé na zwědy, aby poznali nynější postup naší slowanské strany, též mnozí cizinci, kteří třeba česky nerozuměli, přece welmi dobře pochopí celau sprostnost a předpotopnost takowého „ půwodního “ kusu, obzwláště když ještě někteří herci a herečky swau osobní přirozenau neb snad zwláště studowanau sprostností k zesprosťačení celého sprostého dětinského kusu ještě úsilně nápomáhají. Jak bohatá jest již dramatická literatura celého swěta, jak snadno dá se přeložiti, přepracowati, jak pěkný wýbor dal by se sestawiti pro těch několik českých předstawení! S druhé strany ale jest již jednau čas, aby ředitelstwí znalo náležitě schopnosti herců a zwláště hereček swých, a aby je umělo náležitě ( ne předpojatě ) oceniti. Jest již swrchowaný čas, aby naše diwadlo wedle pani Kollárowé mělo alespoň jednu milownici, do které by se pořádný člowěk alespoň trochu mohl zamilowati! Wíme že tuto pronášíme přání celého českého obecenstwa, newíme ale na kom wina jest, že se až posud neuskutečnilo.


11. listopad 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: – Nowá důležitá kniha., Autor: Havlíček, Karel
– Nowá důležitá kniha. W krátce wyjde: Prostonárodní spis: O Robotě a wykaupení roboty w Čechách a na Morawě, od Dr. Braunera, w jazyku českém i německém sepsaný, který, od nejw. dworsk. cens. spráwy we Wídni k tisku již připuštěný obsahowati bude: Půwod a práwní podstatu roboty; Zlé působeni roboty na hospodářstwí, jak panské tak selské – i na mrawy, a wšeobecné blaho zemské; O wykaupení se z roboty – na mnohý způsob, při čemž obšírně wyložen jest – jinák těžce srozumitelný – dekret dworské kanceláře od 14/18. Prosince 1846, na wykaupení robot a desátků; – pak: Bank na hypothéky a způsob wšeobecného wykaupení robot w celém králowstwí českém, s použitím úwěrku ( kreditu ) weřejnými papíry, jak se n. př. w králowstwí Saském, w Badensku a jinde již stalo.


15. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraničné zprávy., Titulek: [Debaty ve francouzských komorách.], Autor: Havlíček, Karel
Zahraničné zpráwy. We Francouzích. Posezení a debaty we francouzských komorách podáwají nám nejlepší důkazy, jak daleko ještě w duchu prawé parlamentárnosti Francouzi za Angličany jsou. Radost je z toho, jak úsilně, oprawdowě a s rozwahou se každý w Angličanech kdo jen nějakého wplywu na weřejné záležitosti má, o prospěšné rozhodnutí nynějších welikých náwrhů zasazuje; wšechny osobnosti jako by ani nebyly, každý má jen obec a blaho wlasti nebo blaho wětšiny na zřeteli. We francouzských komorách jedná a mluwí se tak, jakoby samé dámy pohromadě seděly u čajního stola na wisitě, jenom kdo wtipně mluwí, jeli ostatně řeč jeho rozumná a wlasti prospěšná, o to se málo dbá. Marnost je při každém jednotliwém Francouzowi tak podstatná wlastnost, že se bez ní nikde a nikdy neukáže. Jednáli se o wěc nejdůležitější, dowede minister wždy několika pěknými slowy pozornost od wěci samé odwrátiti, o swobodě, konstitucí atd. parlíruje se w samých floskulách, a jedná se zatím zrowna naproti ní. Nejlépe se to opět ukázalo w hádce o swobody uniwersitní, pan Guizot tak pěkně toho komoře napowídal a tak krásně ji uchlácholil až milo. Ba kdyby raděj Francouzi do opery chodili místo do swých komorních schůzek: blaho wlasti by jistě při tom již wíce netrpělo. Francouzské nowiny Constitutionell wyprawují welmi wážně, kterak nedáwno přeskwostná truhlice se znakem králowským do Angličan odeslána jest, naplněná úplným wybytím pro nejmilejší pannu ( loutku k hraní ) nejstarší dcerušky králowny Anglické, co dar od krále Ludwíka Filipa. Constitutionell pak každou hračku úplně popisuje. Z toho již widíme, jak dáwno již we Francouzích se wším potřebným hotowi býti musí, když k takowým wěcem času a místa zbýwá.


20. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o zavedení češtiny jako povinného předmětu na gymnáziích], Autor: Havlíček, Karel
na kartotečním lístku je uvedena strana 644, v novinách je článek na straně 646 Konečně jsau obtíže odstraněné, kteréž uwedení řeči české co obligátní předmět na gymnasiích a přednášení několika udaných předmětů určené začátkem tohoto školního roku zamezowaly, a jest záhodno k upokojení obywatelstwa Prahy a celé země a k wywrácení aumyslem roztrušowaných powěstí w ohledu tom uzawřená a od auřadu ztwrzená prawidla uweřejnit. Předewším bylo od Slowanské Lípy nawrženo, by se již jednau rownopráwnost obau národností do žiwota uwedla, jelikož to smíšení obywatelstwa Prahy a mnohých jiných měst w Česku požaduje, a samo ministerstwo w ohledu tom dne 18. září t. r. dekret č. 6143 wydalo, aby se česká řeč a literatura na wšech gymnasiích w Čechách co řádný předmět přednášela, jelikož známost w obau jazycích při dosazowání na auřady požadowaná a i w sociálním a obchodním ohledu newyhnutně potřebná jest. Za druhé nawrhowala Lípa, by i na gymnasium malostranském, kteréž mělo býti pauze německé, i česká řeč s literatura jako na staro - a nowoměstském gym. přednášena byla co obligátní předmět a náboženstwí, země -, děje - a přírodopis pak s aučinkowáním zwláštních dekretů i německy přednášeny byly, by se potřebám obau národností w Praze wyhowělo. Náwrh ten byl od zwláště k tomu zwoleného wýboru s aučastenstwím wšech w Praze meškajících professorů wšestranně w poradu wzat, i zemské presidium swolalo w záležitosti té zwláštní schůzku, kdež se náwrh ten nejen co za dobrý anobrž i co sprawedliwý a požadawkům obau národností wyhowující uznal a uskutečnění jeho od zemského presidium a ke skončenému potwrzení ministerstwa pro gymnasia Pražská ustanoweno bylo. Jelikož potřeba českých školních hněh nutná jest, a ministerstwo oswěty w těchto pohnutých časech způsobilost nawržených kněh nemůže posaudit a rozhodnaut, sestawilo se z professorů a českých spisowatelů zwláštní komité, jehož předsedau pan bibliotekář Šafařík je, kteréž si za úlohu wytklo, knihy školní již pro letošní rok zřídit, což se s zplnomocněním zemského presidium č. g. 501 stalo. Komité to w poradách uzawřelo, knihy již stáwající dílem zlepšit, dílem zkrátit, dílem kde scházejí, sepsat; úloha ta se mužům w spisowatelstwí proslulým odewzdala. By wšak knihy tyto již začátkem roku tohoto i we školách mohly být upotřebeny, uzawřelo se, je ihned tisku odewzdat a w sešitkách wydáwat; při tom bude se i na wnitřní cenu i na zewnitřní zdobnost ohled brát. Seznam nawržených školních prozatímních hněh a způsob nákladu a poměru jich k potřebě w gymnasiích bude co nejdříw uweřejněn.


8. červenec 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisowatel., Titulek: Ze Mšena., Autor: Havlíček, Karel
Dod. Red. To co zde wážený p. dopisowatel nawrhuje, stalo se již, jak se pamatujeme od sl. wlády naší, a zapotřebí jest, aby se jenom nařízení tohoto pilně šetřilo od místních auřadů. A wšak rozuný člowěk nemusí ke wšemu dobrému a užitečnému zákonem a trestem doháněn býti, a jsme ubezpečeni, že zwlášť wel. duchowenstwo a učitelstwo naše wplywu swého na mládež dobře použije w ohledu tomto. Jmenowitě na jeden předsudek zde obracíme pozornost, totiž že hojní u nás wrabcowé nejsau škůdci, nýbrž dobrodincowé zahrad, a wezmauli někdy z některé třešně desátek, nahrazují to opět wyhubením nesmírného počtu hausenek a jiného hmyzu.


14. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [překlad části článku z francouzštiny], Autor: Havlíček, Karel
Není tomu ještě dáwno, co w německých a jiných cizojazyčných časopisech Slowanstwu přísně bylo wytýkáno, že wystaupením swým we wálce uherské k pádu ewropejské swobody nemálo přispělo. S wýčitkau tauto, zakládající se na špatně pojatém radikalismu a na auplné newědomosti poměrů uherskoslowanských, spojowaly dotčené listy žalobu jinau, neméně trpčí, rozhlašowalyť před západními národy, že rakauští Slowané nejsauce s to prawý wýznam politické swobody pojmauti raději sobě libují w mrzkém otroctwí. Hrubé a nesprawedliwé wýčitky tyto wywrátiti, bylo z nejedné příčiny welmi nesnadno. Rakauští Slowané wystaupili teprw před nedáwnem na šíré jewiště politického swěta; snaha a takt politických wůdců jejich nemohly tudíž obecné známosti ještě dojíti; k tomu wšemu jest jediným tlumočníkem mezi románským západem a slowanským wýchodem žiwel německý, přízniwější od jakžiwa Maďarům než Slowanům. Za takowýmito příčinami se nemůžeme diwiti, potkáme-li se w mnohých francauských a anglických nowinách — jinak dosti obezřetných a poctiwých — s úsudky o wálce uherské, jenž prawdě na prosto odporují. U prostřed bludných náhledů o wěci tak důležité zasluhují tím wíce pozornost naši časopisy, kteréž přes wšecky překážky tyto půwod řečeného sporu dobře pochopily a celý běh jeho sprawedliwě posaudily. K prwním časopisům druhu tohoto patří bez odporu Pařížská „ Revue des Deux Mondes “. Časopis tento — jak uwnitř tak i wně Francie chwalně známý — přinesl dno 1. září článek o „ ukončení wálky uherské “, jenž k poučení cizého čtenářstwa zajisté nemálo přispěje. Spisowatel jeho, H. Desprez, podáwá tam nejprwé kritický přehled wálky uherské, poukazuje na nesprawedliwau nadwládu, již menšina maďarská nad ostatním obywatelstwem Uherska si osobowala, a obrací ku konci pozornost wlády rakauské na nebezpečné přátelstwí, w něž během posledních událostí s cárem ruským byla wstaupila. Zajímawé místo toto sdělujeme čtenářstwu swému půwodně i w překladu. Po česku: „ Rakausko by se mělo bez wáhání wymknauti z objetí, kteréž by je jedenkráte mohlo udusiti. Wídeňský kabinet, jenž ode dne ke dni lépe pochopuje přátelstwí nyní uzawřené, bude moci neodwislost říše swé opět obnowiti, pakli jen chtíti bude. Rakauští Slowané jsau hotowi, jej w pokusu tomto podporowati, a chtějí pauze, aby s nimi bylo jednáno upřímně a sprawedliwě. Oni žádají práwem, aby jednota uherská byla zrušena, a aby wláda wyřkla foederací wšech národů rakauských na základě mezinárodní rownopráwnosti. W Rakausku, tak jak bylo zřízeno až podnes, aneb jak je chtěla předělati bídná ústawa Holomaucká, nebudau různí žiwlowé nikdy sauhlasiti; přísná centralisace neb přílišné rozdělení bude jim stálau překážkau. Pod wládau foederační ale spojující rozličné interessy, utwoří se w brzku austřední síla, která Chorwáty a Čechy k Polákům přiblíží a wšecky části říše swazkem spojí, jehož se jí posawade nedostáwalo. Totoť jest jediný prostředek, jediná cesta rozumná ku sjednocení Rakauska. Bude-li ale Rakausko na německé tradicí swé i dále lpíti, nebude-li bráti žádného ohledu na žiwly, jenž mu mohau dáti mladistwau pružnost a neodwislost, pak bude powinností druhých wlád, je poučiti a jemu dokázati, že déle před rozšiřowáním se moci ruské a před welkými záměry panslavismu s neodwislostí swau neopatrně hráti nesmí. Rakausku nekyne podstatný prospěch ani w Německu ani w Italii, nýbrž na Dunaji. Tam musí Rakausko doháněno býti, i bez přestání musí se mu dokazowati, že osudem mu jest uloženo buď slawismem sesíliti, buď panslavismem padnauti, buď twořiti hradbu Ewropy proti Rusku, buď jedenkráte se státi kořistí cárowau. Otázku tuto postawila tak wálka uherská i není lze jí se wyhnauti: ona bude Ewropě dlauho překážeti, snad ní jedenkráte zatřese. “


3. únor 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [Beneficienti], Autor: Havlíček, Karel
Žihadlo. Na našem diwadle widíme již po několik neděl samé čáry a kouzla. Páni beneficianti owšem nejlépe rozumějí, jakým způsobem se hodně mnoho diwáků přikouzliti dá; hrozí jim wšak z toho strašliwé podezření. Jak známo, ztratily čáry a kouzla za našich časů skoro wšechen kredit; kouzelníky a čarodějnice powažujeme za lidinky, jenž swými kouzly z okouzlených kapes několik okouzlujících plíšků wykouzliti chtějí! Bylo by wěru k přání, aby se Kouzelné proutky spletly w notnou kouzelnou metlu, kteráby čarodějnicím a podobným charlatanům i se všemi kouzly chuť k okouzlowání wykouzlila.


26. červen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Povolení k vydávání novin], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – W Praze dne 25. čerwna. Obdrželi jsme tedy přece dowolení k dalšímu wydáwání Národních Nowin. Jsme přeswědčeni, že mnohý welice zwědaw jest, s jakým asi článkem započneme opět swau z hrobu wzkřísenau činnost, a mnohý, tak nazwaný „ dobřesmýšlející " snad již se opět strojí běžeti, zas udáwati nás u wojenských auřadů jakožto buřičský a nebezpečný časopis! Naši čtenářowé ale wědí sami nejlépe naše obyčejné smýšlení a přeswědčení, a proto si sami snad pomyslili neb alespoň pomysliti mohau to, co bychom my o té zápowědi swých nowin w těchto okolnostech jen zase s nowým nebezpečenstwím říci mohli. Swoboda tisku není sice kwítí, které by se dařiti mohlo w čas obležení: my wšak zwykli bywše již za staré censury podle swého přeswědčení psáti, pokusíme se přece o to i nyní. Alespoň ručíme za to, že proti swému přeswědčení nic nebudeme psáti, a že w těch pádech, kde by nowý zákaz našemu časopisu hroziti mohl, raději pomlčíme w naději na lepší časy. W předešlém čísle podáwáme kratičký přehled wšeho důležitého, co se za tento čas w rozličných zemích přihodilo: dílem proto, aby nezůstala mezera w našich listech, dílem z toho ohledu, že mnozí naší odbíratele na wenku neměli snad za ten čas příležitost jiné nowiny čísti.


20. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Havlíček na dovolené], Autor: Havlíček, Karel
* * * Poněwadž w tomto měsíci říšský sněm jenom čtyry weřejné schůzky držeti bude, aby wýbor konstituční zatím pilněji mohl wypracowat náwrh konstituce, a aby se již brzy k rokowání o konstitucí přistaupiti mohlo: odebral jsem se na dowolenau do Prahy, abych zatím swému obyčejnému powolání – redakci těchto nowin – nějaký čas wěnowal. Doufám, že za tento čas s pomocí přítele swého Dra. W. Gáblera, jenž hlawní wedení zahraničné politiky nyní přejímá, mnohé důležitosti nynějšího času přiměřené a potřebné změny we zřízení Národních Nowin do žiwota uwedeme, tak aby čtenářstwo naše o prawém stawu wšech záležitostí jak domácích tak i zahraničných wždy prawdiwé a lehce srozumitelné wědomosti nabýwalo. K. Hawlíček.


25. února 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [zpráva o utvoření akademického řečnického a čtenářského spolku], Autor: Havlíček, Karel
– Akad. řečnický a čtenářský spolek. Nejwyšším rozkazem ministra wnitřních záležitostí byla studentská legie rozpuštěna, neb nesluší prý studentům, aby zbraněmi se obírali; a tohoto rozkazu pozorni utwořili studenti legii nowau – legii ducha 191 – čili prosaicky mluweno: akademický řečnický a čtenářský spolek, jehož účel je wědecké wzdělání audů wůbec a politické a řečnické zwláště. A bohdá že tato legie se lépe dařiti bude, než dřewnější legie; neb spolek ještě nestáwá ani šest neděl, a již počítá 500 audů. Nalézá se tam 40 časopisů, a hojná zásoba kněh a brožůrek. Při tom se držejí debatty časté a ohniwé; o 20 předmětech se již rokowalo, o emancipaci ženského pohlawí, o emancipaci židů, o kommunismu a socialismu a o jiných dílem politických, dílem pauze wědeckých předmětech. Nejzajímawější jsau ale přednášky. Tak započal dr. Ant. Springer w pátek dne 23. února přednášeti o Goethowě Faustu. O wýtečnosti této přednášky šířiti slow není zapotřebí. Dále pokračowat bude budaucí pátek; a když přednášky o Faustu budau ukončeny, započne přednášeti o záležitostech irských. Mimo toho se nabídnul p. K., ze chce každý auterý a čtwrtek asi w 12 hod. přednášeti o Králodworském rukopisu. Prwní jeho přednáška je w auterý 6. března. Kéž by tento spolek u našeho studentstwa nalezl aučastenstwí, jakého zasluhuje!


5. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Beseda na Žofíně.], Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Beseda na Žofíně dne 28. Října. Může být, že snad se referát po týdnu bude zdáti opozděny, ale – jenom zdáti, neboť i opozděný referát může mít často krásné powolání. A krásnéť jest zajisté powolání blížního swého poučowati – kdo ale jest náš blížní? Každý člowěk, tedy i referent we Kwětech – neníli – wyšší twor. Že prý byl na té besedě „ duch domácí “! Pán Bůh s námi a zlé pryč! Tedy chodí již na besedy strašidla! Jaká to neprozřetelnost referenta we Kwětech takowau wěc weřejně do tisku dáti a slečinky strašiti duchem. Já sám o swé smělosti nepochybuji, ale přiznáwám se, že bych s duchy nerad tancowal, a jelikož w každém krásném těle duch býti nemůže, tancuji aspoň přece raději s pauhým tělem, než s pauhau duší. Ostatně jsme toho ducha nikde newiděli – nebyl-li to ten p. referent k posledu sám – na hoře w pokojích arci běhalo několik domácích duchů, ale se servítky pod paží. Zkrátka celá ta wěc je nějaká wymyšlenost. Druhý poklesek tohoto swrchujmenowaného blížního našeho jest wlastenecké šosáctwí, které s barometrem w ruce lewé, a se žižkowicí w prawé wšude obcházi po besedách, měříc we wzduchu poměr, w jakém mluwená čeština k mluwené němčině stojí. Nemůže se napsati referát o bále ani o besedě bez podotknutí, že se tam také německy mluwilo – zastaralý to již obyčej referentský. Za onoho času, kde se snad lidi za jazyk náš styděli, kde se myslilo, že po česku w lepší a wyšší společnosti mluwiti není možno, ani dowoleno: tenkrát arci počaly bály české a besedy, aby se nimi dokázalo pochybníkům, že se na české pozwání a ohlášení dosti honetní lidé sejdau, že se po česku přiwítati dají newrčíce, že dowedau býti několik hodin pohromadě, aniž se jim po obwyklé německé kašičce zasteskne. Ale nyní již jest obecenstwo naše wychowáno, již jsme dospěli, a proto nám jakožto již rozumným a dospělým powoleno býti musí, užíwati wěcí jinak zakázaných ( t. j. němčiny ), kde toho zapotřebí. Budiž nám tedy dowoleno bez předhůzek w časopisech mluwiti i na české besedě německy s těmi, kteří česky nerozumí, a pokawad žíti budeme w nynějších okolnostech nemůže každý obywatel Pražský uměti česky. Dosti toho, když i Němec naši besedu rád nawštěwuje, třeba napřed wěděl, že se tam nejwíce jen česky mluwí. Zkrátka rozšiřme již poněkud prsa swá, a učme se řeči swé důstojně a mužně užíwati, kde slušno, ne ale nedospěle, dětinsky, s kaprisemi. Buďme rádi z toho, co se nám w tom ohledu podařilo, a čeho nám tato beseda podala nejkrásnější důkaz, totiž že jazyk náš není jazyk helotský, jazyk nízkých porobenců. Obecenstwo na ní bylo wybrané a bawilo se, jak myslíme dle wšeho zdání, wýborně. Páni podnikatelé připrawili nám i hudební lahůdku, poprosiwše slečnu Gaučowu o krásné písně a mladého umělce p. Lauba ( známého již z předešlého čísla Nowin ) o mistrné tóny, kterým jsme se zwlášť w Carnevalu Benátském podiwili. Ještě w jednom ohledu musíme nadřečeného blížního swého a referenta we Kwětech pooprawiti, totiž že se mu společnost nečetná zdála. Toť musel přijít buď hned z počátku aneb brzy před koncem: my ale nejmenujeme společnost, která při quadrilách celý sál wyplní, nečetnau. H. B.


9. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: Deputace ultraněmecká a maďarská, Autor: Havlíček, Karel
* * * H. B. 7. září. Dnes byl ten přešťastný den, ( neb wlastně přešťastná noc ), kdežto p. Borrosch korunu swého snažení dosáhl. Zdejší Ultraněmci jmenowitě působením známého časopisu „ Constitution ", jehožto tendence jest zřejmě anarchistická a jistého spolku, jenž se této we smýšlení wyrowná, způsobili deputowanému města Prahy p. Borroschowi pochodňowý průwod s welikým powykem. Zároweň, abych dwě podobné zpráwy najednau odbyl, musím Wám podotknauti, že je zde we Wídni deputace maďarská asi 150 hlaw ( t. j. osob ) silná, která zde za 48 hodin chce odpowěď, drží-li zdejší ministerstwo se Srby a Horwaty, nebo s Maďary. Myslím, že ta ubohá deputace z toho neztlaustne, co za odpowěď dostane. Ministerstwo říká pořád, že ani s Maďary ani se Slowany nedrží, proč tomu tedy Maďarowé newěří? Odkud ale Srbowé a Horwaté peníze atd. berau, to Maďarům nikdo nebude do uší traubiti. Do Verony swolán jest walný sněm králowstwí lombardského a benátského, aby se konstituowali. Zdá se tedy, že wláda naše obmýšlí tyto země udržeti.


6. leden 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Originálnost, Autor: Havlíček, Karel
Originálnost. ( Monolog welikého muže před wynalezením nowého prawopisu. ) Není nad půwodnost Každý po ní touží, Lidé chodí přes most, To já půjdu louží. Z Laputy se píše, že tam dle nowého plánu školního žádný již nebude přijat do třetího klasu normálního bez dwou wýmíněk: musí dostawit a ) řádně potwrzené wyswědčení, že již aspoň jeden nowý prawopis wymyslil, b ) revers, že se budoucně také žádného prawopisu wíc než rok přidržowati nehodlá.


17. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [článek], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Zároweň s národní rownopráwností w Rakausích ukázala se weliká potřeba, pěstowati nářečí slowanské zwláště s ohledem na odwětwí práwnické a zákonodární. Hlawní požadawek rownopráwnosti jest ten, aby se každému národu w řeči jeho domácí zákony a nařízení wydáwaly, a jak mile se prwní krok učinil k tomu, ukázaly se hned weliké překážky w jazycích samých. Neboť nářečí slowanské w Rakausích jsauce wšechny ( wyjmauc polské a poněkud i české ) až po nowější čas wylaučeny ze žiwota weřejného a státního, nemohla se též w těchto oborech náležitě wzdělati, potřebnými slowy a názwy obohatiti a wůbec ke wšemu uspůsobiti, čehož požaduje dospělost a samostatnost národu. Zwláště slowanští translatorowé ustanowení u ministerstwa we Wídni našli nesmírné překážky w tomto ohledu, a aby se jim pojednau a důkladně wyhowělo, ustanowil nyní ministr Bach nejwíce působením pp. drů. Bečka a Braunera, aby do Wídně byla powolána komisse na slowo wzatých filologů a práwníků ze wšech slowanských kmenů, kteří by se usnesli dohromady o budaucí terminologii práwnickau pokud nejwíce možná stejnau. Aby tato komisse a ustanowení její u wšech slowanských kmenů tím wětší našly wážnosti, powolán jest náš ctihodný literární wůdce Pawel Josef Šafařík jakožto její předseda, což mu práwě zwláštním přípisem p. ministra Bacha sděleno jest. Slyšíme, že pozwání přijali jak p. Šafařík tak i p. Erben. Kromě toho budau prý pozwáni z Morawy p. prof. Šembera, z Rusínů p. prof. Jak. Hołowacký, ze Záhřebu p. redaktor Šulek, a z Lubláně p. Mazgon. Přítomni we Wídni slawisté dr. Miklošić, Kollar, jakož i ministerští translatorowé slowanských jazyků budau též audy této komisse. Nemajíce ostatně zewrubných a nowějších zpráw nemůžem též s jistotau udati, kdo ještě aučastenstwí míti bude. Hlawní idea celého podniknutí má býti ta, aby se nyní jakožto w nejlepší době ustanowily pro wšechny nářečí slowanské co možná nejstejnější terminologie, a kdo na budaucnost Slowanů w Rakausích powážliwě hledí, musí w tomto přiblížení wšech nářečí w nejhlawnějším oboru ( totiž w zákonodárstwí a práwnictwí ) pozorowati jednu z nejwětších našich nadějí pro budaucnost. Neboť jisto jest, že my rakauští Slowané, máme-li časem důstojnější místo zaujímati w řadě národů ewropejských, nemůžeme k tomu jinak dojíti, než skrze společné spojení a wzájemné sebe podporowání. W tom jest kotwice wšech našich nadějí, w tom naše budaucí wáha. Jsauce již jednau dle newyzpytatelné prozřetelnosti Boží na wíce kmenů s rozličnými nářečími rozděleni, a nemohauce žádným spůsobem již nyní přijmauti jediný spisowní jazyk, musíme alespoň wšemožně k tomu hleděti, aby se již dále bez potřeby naše nářečí od sebe nerůznily, naopak aby se pokud možná přirozeně a bez násilí jedno k druhému přibližowaly, tak abychom jeden druhému bez těžkostí rozuměli. Tak sami ze sebe učiníme weliký 20milionowý národ a nabudeme wáhy proti swým odpůrcům a záwistníkům. Každý wzdělanější Slowan, buď si on Čech, Chorwát, Srb, Slovinec, Slowák, Morawan, Rusín ( Poláci owšem ještě pro přílišnau hrdost přeceňují swé síly a stydí se, připočísti se mezi menší národy a spojiti se s námi, awšak bohužel jen ke swé wlastní škodě! ) uznáwá a cití toho potřebu, abychom my Slowané rakauští předewším jiným „ Unitis viribus “ jednali a se přibližowali, a proto také uwítá toto podniknutí s nelíčenau radostí. Když se swornosti naší bratrské podaří, hodně stejnau práwnickau a státnickau terminologii sestawiti a do žiwota uwesti, jak lehce sobě časem swým ako Bog da i sreća junačka na weřejném sněmu porozumíme! jak snadně budeme mocí plodu dušewních jeden druhému poskytowati tak slabé posud literární sily swé zmnohonásobňowati!