22. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 19. srpna. Počátek o čtwrt na 6. wečer. Zrowna z počátku po přečteném protokolu zmínil se president Strobach o některých nepořádcích při dnešní ranní slawnosti, kteřížto nepořádkowé by se tak wykládati mohly, jakoby říšský sněm nebyl powažowán s tau úctau, která mu přináleží. President ale se domýšlí, že se tito nepořádkowé jenom z nedopatření, nikoli wšak ze zlé wůle nepřihodily, a již se u ministerstwa strany této záležitosti náležité kroky učinily. Löhner interpelluje ministra Dobblhofa: Četl jsem we Wídeňských nowinách, že bán horwatský – aspoň myslím, že je posud bánem – konal cestu na dohlídku po Dalmatsku. Poněwadž takowá cesta auřední na to ukazuje, jakoby Dalmatsko, krajina přece posud pod ministerstwem Wídeňským postawená, pod wládau bána horwatského stálo, táži se ministra, co znamená tato cesta bána po Dalmatsku? Dobblhof na to odbýwá p. L. tím doložením, že onen článek we Wídeňských nowinách není officiální. Dále oznamuje president, že deputowaný Goj, rolník rusínský z Haliče, podal žádost, aby dowoleno bylo, spis, který on si o záležitostech poddanstwa wypracowati dal, weřejně we sněmu čísti, poněwadž on Goj, neuměje německy, nemůže sám mínění swé pronésti. Hawlíček: Jsem toho mínění, že se této žádosti p. deputowaného Goje žádným způsobem průchod dáti nesmí, sice by nám zde mohli pp. deputowaní celé traktáty od jiných wypracowané nechat předčítati, což by bylo proti wšem parlamentárním prawidlům tohoto domu. Řád jednací, zákon náš prawí, že žádný deputowaný řeči swé z papíru čísti nesmí. Činím ale náwrh, aby p. Goj, o němžto myslím, že jest z národu ruthenského, chce-li něco o záležitostech poddanstwa promluwiti, když po německu nemluwí, po rusínsku přednášku swau učinil. ( Smích. ) Pánowé! nezdá se mi náwrh tento nic zde neobyčejného býti, sedí zde mezi námi přes 40 deputowaných, kteří ani slowa z toho, co se mluwí, nerozumějíce, přece hlasowati musí na zdařbůh. Myslím tedy, že nebude pánům z protiwné strany na škodu, ze zkušenosti se jednau přeswědčiti, jak to jest, když se řeč nerozumí a přece o její obsahu hlasowati musí. Ostatně jest nás dosti, kteří budeme rozuměti. Jiný deputowaný: Dep. Goj chce nám nechat přečíst wypracowání jiného; musíme tedy wěděti, kdo jest tento, je-li to muž poctiwý a řádný. Ostatně dostal jsem dopis z Haliče, že někteří tam mnoho peněz wybírají za sliby rozličného působení na říšském sněmu. Sierakowski nawrhuje, aby se od toho celého upustilo. President činí pozorná na to, že se tato wěc, má-li k jaké platnosti být, dříwe rozhodnauti musí, než bude otázka o poddanstwě skončena. Tu ale oznamuje přednosta petičního wýboru, že w pondělí již we wýboru tato wěc se před se wezme, čím se toto intermezzo ukončilo. ( Následowaly dálší řeči o zrušení poddanstwí. ) ( Dokončení. ) Dne 16. srpna ( Dokončení. ) Šuselka dále: Nepříčí-li se to citu každého: Tys pracowal, cos nebyl powinnen, a nyní se musíš wykaupit. Otrok w zemi otroků kaupen, je dle zákona swoboden, jak medle na rakauskau půdu wkročí, a na sedláku se žádá náhrada, a zapírá se, že se u nás otroků netrpí. Wyšší politické stanowisko žádá, by otázka tato w odhodlaném swobodomyslu rozřešena byla. Otázka tato rozhodne nad osudem sněmu; w ní se ukáže duch sněmu, zda mu demokracie pauhau frásí čili ne. W ní budiž wysloweno, co lid má k očekáwání, co nepřítel jeho k obáwání. Přijde ještě wíce prací, pročež musíme pewné postawení zaujíti. Nechme staré starým být a wstupme do nowého. Rozhodněme s mužností, pokuď důwěry lidu požíwáme; budem-li ale auzkostliwi, ukážem tím slabau stránku, kam nepřátelé swobody swé střely metat budau; ti, kterým beztoho je sněm demokratický trnem w oku, by rádi nestatečnost sněmu dokázali, by jen ho dostali do skřipce mezi lid a sebe. Nawrhuje, by pro ukrácení debatty řečníci, na kterých ještě řada nebyla, zůstali poznamenáni pro náwrh komisse. Cítí, že přísná budaucnost nám jde naproti, aniž newíme, zda příště s takau mocí otázku tu rozhodnauti s to budeme, tedy radí, ji ukončiti. Kdyby shromáždění jen tuto otázku rozhodlo, tak již má wěčný pomník w dějinách swěta. Mohau časowé přijíti, kde jiné mocnosti by panowaly; on sám chce rád pod censurau Sedlnického úpět, rád wlast podruhé opustit, jen když bude wědět, že sedlák swoboden, a že nikomu dowoleno, s lichwau wynucenými penězi pár set poddaných si kaupit. Thinnfeld myslí tu wěc komissí odewzdati, a prawí, že w Štýrsku již w březnu robota fakticky wyzdwižena, a na tamnějším sněmu že statkáři 31 poslanců wywolili, a tolik též sedláci a měšťané; ti zrušili wšecky powinnosti poddaných a otázku náhrady ponechali sněmu říšskému. Mluwí pro náhradu, neb záwisí také kredit sněmu od sprawedliwého rozhodnutí této otázky. Violand: Poddaný musí být roweň wšem ostatním občanům; až posud wíc platil než ostatní, a tudy má práwo žádati, by statkář nyní škodu utrpěl; proč se na to ohlížet, newypadá-liž to jako kradená wěc. Či snad jsme se w březnu po práwech aristo - a bürokratů ptali? Mluwí se o historickém práwu; mužowé revoluce ale neznají hrstorických práw, neb historické práwo není nic jiného, než pěstní práwo, práwnickými floskulemi lemowané. ( Tleskot. ) Kteří se ještě rozmýšlejí, břemena poddaných bez náhrady wyzdwihnauti, těm prawím: Sama politika to žádá; či snad chtějí sedláka ještě nyní k platu přemluwiti? Ta nadšená slowa, která Kudlich, Popiel a Löhner pronesl, se již po zemi rozlítly, a snad jen otrok by ještě konal, co konati za powinnost swau neuznáwá – snadno pak se strhne anarchie! Synowé revoluce mají na to tlačit, by nepřátelé lidu swau zbraň wydali, by sedláka bez náhrady propustili. Jiná otázka jest, má-li stát náhradu dáti těm, kteří bez swého prowinění chudobě propadli; on že je pro to, a každý přítel swobody rád přispěje k tomu, též i řemeslník a měšťan nahlédne, jaké prospěchy z toho wyplýwají pro státní oekonomii, když sedlák propuštěn a statkář před chudohau zabráněn. Mezi wyslanci widí muže dwojí; jedni jsau mužowé revolucí we wšech konsequencích, druzí se rozmýšlejí a protahují wěc tak důležitau. Každé protahowání je nebezpečné. Nezrušilo ministerstwo již poddanost w Haliči? Owšem tam jsau jiné poměry, a wláda se bála swobodných záměrů šlachty; tedy divide et impera. ( Tleskot. ) Tito mužowé lpějí na historickém práwu, mluwí o historickém wýwinu – já jsem také muž pokroku, ale wycházím od té zásady, že musí bořit, kdo chce stawět, rumy musí odstranit, a nalezne-li ňáký kámen k stawbě příručný, tedy ho použije. ( Hřmotný tleskot. ) Žádá komoru, by bez odkladu náwrh 438 K. přijala a newáhala dlauho, neb se newí, co přijde. Co wojsko w Italii wítězí, narostl již jisté straně zase řebínek, a snadno by se mohlo stát, jak je již z Čech slyšet, žeby mohli sedláka wojskem exequowat; k wítězstwím nad samostatností Italie mohlo by se přidružit zničení demokratické swobody. ( Potlesk. ) Klaudi: Již wšickni wyslanci nutnost předmětu seznali, a ještě je jich přes 40 zapsáno. Pro zkrácení debatty nawrhuji, by každá strana se srozuměwši, 3 neb 4 řečníky wywolila, by někteří pro, někteří proti mluwili. Löhner protestuje: To je proti pořádku. Klaudi se odwoláwá na §. 63. Demel z Morawy: Kudlichůw náwrh je demokratickému shromáždění wítaný. By sedlák dáwal náhradu, proto nemohu být; neznámť žádný zákon, který by bez swolení powinnosti ukládal. Bez dobrowolného swolení neuznáwám žádnau powinnost. ( Tleskot. ) Swoliti ale nemohl poddaný nikdy, neb stát, škola, církew byly proti němu spiknuty, učily ho jen powinnostem, o práwech nebylo ani řeči. ( Tleskot. ) Když sedlák 50 let dosáhne, tak může swůj grunt jenom za desátky ještě jednau kaupit, a někdo se tu opowážil žádati od něj náhradu; to by byla jedna nesprawedlnost za druhau; stát byl odjakžiwa nejwětší páchatel hříchů, ať tedy hledí, jak jich zbude. ( Tleskot. ) Selský staw byl staw nešťastný, on byl k tomu wychowán, proto mu to musí stát wynahradit. Maria Theresia dala zákon, že mají krajští auřadowé sedláka w ochranu brát; ale jak taškářsky se to zachowáwalo, powím wám zkrátka. Wrchnost daruje sedláku dříwí a chrastí w lese, ale jenom měkké dříwí; sto let již minulo, sedlák platí, ale měkké dříwí neroste, jak má sedlák žalowat? Hlasuji tedy s Violandem, stát má náhradu nést. Dne 17. srpna. H. B. O hodině šesté sešli se deputowaní k obnowení wolby předsedy a dwau jeho náměstků. Rozliční hlasowé kolowali: Ultraněmci barwy Löhnerowské prohlašowali, že budau woliti Šuselku, jini zas Němci wšemožně usilowali o wywolení Heina, slezského Frankfurtisty; náš kandidát byl Strobach, kterého též wšichni Poláci, Slowané, Wlachowé a mnozí mírní Němci podporowali. Přistaupilo se k hlasowání, a wýsledek byl ten, že náš Strobach 181 obdržel a tudy za presidenta wywolen jest. Wšeobecný potlesk sněmowny přiwítal jej, a jeho krátká, jádrná řeč, kterau se za wywolení děkowal, ještě srdečnější potlesk si získala. Saupeř jeho Hein obdržel jenom 103 hlasy, ačkoli!! také skoro wšichni rusínští sedláci pro něho hlasowali. Tito ubozí hrají we zdejší sněmowně welmi bídnau roli a dají se welmi často od strany ultraněmecké za nástroj užíwati. Pan Šuselka dostal také jedenáct hlasů! Při wolení prwního náměstka rozdrobily se hlasy, nejhlawnější kandidátowé byli Hagenauer z Terstu a Smolka z Haliče. Nedocílilo se potřebné wětšiny poprwé, podruhé ale dostal Hagenauer 175 a Smolka 116 hlasů, Hagenauer tedy stal se prwním náměstkem presidenta. Při wolení druhého náměstka hlasowalo již jen 289 deputowaných, Smolka měl 136, Straszer z Tyrolu 105 hlasů, a p. Šuselka tentokrát až na 29 hlasů wystaupil. Nebyla wšak absolutní wětšina, pročež se ještě jednau woliti muselo. Tu zatím odešlo mnoho deputowaných, tak že jenom 234 hlasowalo, a wywolen jest Straszer 125 hlasy za druhého vicepresidenta, Smolka dostal jenom 104 hlasy a tudy propadl. Každý, kdo wýsledky tyto bedliwě pozoruje, poznati musí, že jenom nedbalostí slowanské strany tuto parlamentární porážku připsati musíme, a jmenowitě, abychom sprawedliwí byli, nedbalost českých deputowaných wšechnu winnu nese. Neboť při tomto posledním hlasowání jenom 30 práwě českých deputowaných přítomni byli, ostatní z pohodlnosti již domů odešli, protože se již 9. hodina blížila. Odhodláni jsme, w budaucích takowých pádech jména wšech našich deputowaných, kteří takto pohodlní jsau, weřejně w novinách ohlásiti, aby je doma znali; neboť takowau lhostejností sami sobě škodíme, upadajíce u Poláků a jiných spojenců swých do podezření, že o jejich prospěch málo pečujeme. Pokračowalo se w řečnění o záležitostech poddanských, a přede wšemi wystaupil rolník Kapusczak z Haliče. „ Sprawedlnost, “ wece, „ žádá, by, kdo proti swé wůli něco ztrácí, náhradu dostal, a kdo nesprawedliwě užíwá, by náhradu dal. “ Sedláci w Haliči robotowali místo 100 300 dní, statkář počítal 3 dní za 1, ptá se tedy, má sedlák náhradu dát, či statkář? Se sedlákem bylo mírně nakládáno! Celý týden se dřel a w neděli byl do chléwa dán a klacky k práci powzbuzowán, a prosil-li za swau slabau ženu, dána mu odpowěď: Zapřáhni se sám. Wrchnosti prohlásily, že robotu darowaly! Když to dar, k čemu náhradu? Ani děkowat nemůže sedlák za takowý dar, neb dostal ho již před lety? Nikoliw! až 17. dubna, když naši němečtí bratři se našich práw ujali. Pročež díky jim a dobrotiwému císaři! ( Centrum tleská, lewá syčí. ) My sedláci byli za otroky powažowáni, 300 kroků jsme museli před jeho domem stát, a chtěli-li jsme u něj pořídit, žida jsme museli poslat, neb jen ten u něj platil. ( Tleskot w centrum. ) Do domu nesměl sedlák wejít, neb se říkalo: „ Sedlák smrdí! a mohl by něco zamazat, “ a my bychom měli za to náhradu dát? Po něm mluwil p. Umlauft, a sice we smyslu zcela radikálním. Poněwadž ale tentýž p. U. dříwe byl censorem a auředníkem w kanceláři nejhanebnějšího policejního ministra a utlačowatele lidu hraběte Sedlnického, a tudíž dobrowolným pomocníkem utiskowatelů, odpustiž nám čtenářstwo, že nemůžeme pro oškliwost jeho křiky zde opakowati. Zdá se nám wždy, když takowého člowěka tolik křičeti slyšíme, jakoby to byla nejwětší potupa swobody, kdyby takowé lidi musela míti mezi swými bojowníky. Jsme ostatně přeswědčeni, že sněm říšský beztoho nejliberálnějším způsobem poddanstwí zničí, a to jmenowitě robotu beze wší náhrady. Dylewski: Již tolik bylo o tomto předmětu rokowáno, že budu míti co dělat, bych se do opakowání nepustil, a když již wčera nowiny prawily, že jsem mluwil, nůže tedy! chci to zkusit. Ale nebudu s takowým enthusiasmem mluwit, jako se to dříwe dělo; neboť myslím, kde se o zákony jedná, tam nemůže střízliwost škodit. Kapusczak dříwe tolik mluwil o potlačowání sedláků, ale zapomněl to dokázat; až wšecko pád po pádu dokáže, tenkráte teprw mu tleskejte, pánowé! neb tenkrát možná sprawedliwě saudit, když se obě strany wyslechnau. Uznáwám, že se semotam hanebnosti páchaly, ale jak to wyhlíželo s tau famosní ochranau krajských auřadů, s kterau se tak často wychlaubají? Pánowé, chcete-li wědět, jak se w Haliči hospodařilo, přečtěte si cirkulář hraběte Stadiona, který je w 19. čísle Sonntagsblätter otisknut, a jistě že bylo hr. Stadionowi později líto, že se takowých auřadníků zastati musel. Já řku: práwě ochrana krajských auřadů to bylo, která zawdala příčinu k těm nejhroznějším nešwárům a zášti mezi sedláky a statkáři. Když řečník přede mnau nám předhazowal, že jsme teprw až 17. dubna robotu pustili, musím podotknauti, že jsme s wládau jako o záwod se o wplyw ucházeli. My widěli, že to jmění naše není žádné jmění, tedy k čertu s nim. ( Tleskot. ) Když prawí, že na 300 kroků sedlák klobauk sundal, odpowídám, že toho jedině práwomocnost winna. Ostatně není diwu, že pan řečník tolik o poslušnosti a pokornosti wyprawowat umí, wždyť je na statku hr. Stadiona zwolen. Tolik amendent bylo učiněno, tolik jich na takowý spůsob motiwowáno, že každý přemýšlející státník musí být pln starostliwosti; neb se rozdělili na protiwníky a zástupce majetnosti. Ale zkušenost nás učí, že kdykoliw byl princip poswátnosti majitku šlapán, nikdy to k prospěchu člowěčenstwa nebylo. – Jedná se tu o zrušení dědičné práwomocnosti a osobní poddanosti; já jsem bez wší wýminky pro wyzdwižení práwomocnosti, neb tím přestane to nešťastné: divide et impera. Z wyzdwižení jednoho wyplýwá i wyzdwižení druhého; ale ještě je tu třetí princip, nímž se třásti nesmí – jest to ochrana majetnosti; na tom musíme držeti, nechcem-li do wěčných rozbrojů se zaplésti. Čerpáme-li naše naučení z revoluce, uwažme také ono pokynutí šlechetných dělníků, kteří nejen kabát na těle, nobrž i symbolicky majitek ctili. Kdo jakau majetnost má, musí ji také wědět dokázat, a zajistě by mnohý z nás do nesnází se zapletl, kdybychom po půwodu našeho jmění se ptali. Bylo tu také řečeno o přírodním a historickém práwu, ale ono bylo jen práwo silnějšího, a z potřebnosti ochrany pošla státní úmluwa; toto pozůstáwá w ohledu jednotliwců, w dokumentech jejich majetností. Tedy musíme majetnost ctít, a to tím wíce, an tolik hypotek na ní spočíwá, jedině w důwěře, že se jí patřičné ochrany dostane. Zde kollidují dwě zásady, robota totiž co powinnost a co práwo; prwní musí padnaut bez wýminky, druhá jen proti náhradě. – Pánowé powažte, že účel prostředky neomlauwá, a ostatně mohli bychom se tázat, zdali účel dobrý? Neb ještě zbyde tolik domkářů, kteří by s radostí ty grunty se wšemi břemeny přewzali. Naše úloha jest, nejen selskému lidu ulehčiti, nýbrž také na městský lid ohled wzíti; či snad by se neměl na Wídeň bráti ohled, která nám swobodu wydobyla a ji ustawičně hájí? Celé obywatelstwo čeká s napnutostí, brzo-li naším přičiněním obchod znowu zkwete a kredit se nawrátí. Ale stane-lí pak se to, když zem w dwa nepřátelské tábory rozdělíme? Nebudau šlechetní dělníci ještě bídněji na tom, když nejistotu majetnosti swými wýroky sankcionujem? Owšem panowal we Francii leta 1789 enthusiasm, a nezapomeňme, že se tam radili majetníci; w tom pádu nechám enthusiasm platit. A wšak, pánowé, spomeňte na následky toho; aristokrati táhli do Koblence a strhli wálku nad Francií, a po restaurací musel jim stát platit 1000 milionů náhrady. Ostatně nebylo, co já wím, odstranění náhrady, buďsi jakékoliw, nikde žádáno. W Tylořích neznají toho potřebu, w Štýrsku se již wyrownali, ustanowení morawského sněmu wšude s enthusiasmem uwítali; proč tedy wrhat bez potřeby pochodeň rozbroje mezi lid? Pánowé, dole je anarchie, nahoře reakce se co báti; tím wíce starostliwí musíme býti, bychom žádnau chybu neudělali; naše síla spočíwá jen w našich zásadách, uspokojí-li wšech očekáwání, pak se nemáme ni šlachty, ni reakce, ni anarchie co báti, neb práwo a prawda budau na naši straně. Owšem by se mohla na mně ta otázka říditi, proč, když sem bez wýmínky se pro poswátnost jmění wyslowil, také bez wýmínky robotu chci zrušenu míti? To musí se státi následkem železné nutnosti, následkem faktického stawu; zákony jsau beztoho jen následek jeho, a revoluce se nedělají z pauhého rozmaru; nahromaděné chyby konečně přetrhnau trpěliwost, a což diwu, že člowěk konečně i ta pauta strhá, w která se sám uwázal. Pánowé! máme-li swěřenau loď státu štastně do přístawu doplawiti, musíme w čas bauře leccos wywrhnauti, ale nikdy to práwě dobré. Že welcí statkáři s námi neplují, není to wěru naše winna; ale i oni jsau lid, aneb aspoň díl jeho, a jejich škoda je škoda lidu. O wykaupení tu není žádná řeč, neb tenkrát by utrpěl sedlák škodu. Někteří se radowali, že stát, který tolik hříchů zpáchal, nyní toho pykat musí; kdo je ten stát? My wšickni swobodní mužowé twoříme jej, a museli bychom si sami daně ukládat. Ostatně zwykejme již na ňákau náhradu, jáť nechci žádnau auplnau, jenom když mírná bude; a statkáři se swé strany nechť uwáží, že aud, jenž má být amputowán, již chorý je, a operace že také není zadarmo. ( Tleskot. ) Pročež wyslowme náhradu, a buďsi sebe menší, jen abychom zásadu uchránili; lépe zachrániti car poctiwosti, než se na moře bezzásadnosti odwážiti. ( Dílem tleskot, dílem sykot ). Vacano nalézá w náwrhu zápor; positivně wyřknut by zněl: Rakauský občan jest jen státu doddaný, jen státu je daně powinnowán. A přece práwě jádro obywatelstwa platilo až posud třikrát tolik jisté kastě, než státu. Tak nemůže žádný stát obstát, to jest příčina našich špatných financí, na wzdor bohatosti našich hor, na wzdor welkým daním. Sněm musí práwo ukládání daně státu nawrátit. Má být dána náhrada, kdo má ale nahražowat? Sedlák, ten je jen třeti osoba; neb ty dwě osoby, jichž se to týká, jsau dynast a stát. Owšem získá sedlák stejným ukládáním daní; ale předešlé dwojnásobní placení daní byla křiwda, nesmí tedy být pohnůtkau, sedláku náhradu uložiti. W náwrhu nalézá ty slowíčka „ zda “ a „ jak “; to je zcela w pořádku, neb ponecháwá tím náhradu komissí a uspokojuje obě strany, tak že každá doufat může, že se na ni ohled béře. Proti tomu, by stát nahražowal, může se namítati, že k tomu není powinnen, an si jen po swém práwu sahá. Ostatně ale mnoho břemen se beztoho musí bez náhrady zrušit, jako na př. robota, kterau wrchnost k wzdělání půdy nepotřebowala, a m. j. Dne 18. srpna. H. B. Šuselka slawil tohoto dne weliký triumf i zároweň s bratříčkem swým Kurandau. Hned na počátku oznámil předseda, že bude Šuselka interpellowati justičního ministra; celá komora byla napnuta w očekáwání; nebylo by diwu, aby p. Šuselka u justičního ministra žalowal na důchodního sněmowního, že jemu p. Šuselkowi, tak radikálnímu deputowanému, 439 nechce zaplatiti dwakrát neb třikrát cestu z Frankfurtu do Wídně! Ticho nesmírné rozhostilo se po sněmowně, wšechny tužky stenografů a referentů byly w křečowitém napnutí, tu se zachwěla dlauhá, wausatá brada proroka Šuselky a zawzněl hlas jeho a porozena byla – myš. Myš tato byla owšem weliká, totiž Kuranda a kocowina Jeho Msti. w Kolíně učiněná. Šuselka počal hlasem wážným w nesmírně dlauhé a kwětnaté řeči wykládati, kterak se zběhla w Čechách welice smutná událost zhola na příkoř všemu bratrstwí, o kterém wčera p. president Strobach po swém wywolení tak pěkně a citliwě mluwil. Počal dále historickým způsobem wyprawowati, kterak p. Ignác Kuranda ( tu jej náležitě wychwálil ) cestowal do Kolína, aby tam slawil swatbu s přemilau swau newěstau. Popis této slawnosti idylické, který musel přeslechnauti souverenní sněm říšský, odpauštíme čtenářstwu swému, poněwadž sněm již beztoho representuje národ, a tedy sněm jakožto dobrý zástupce tuto muku za celý národ přestál. Tolik ale přiložiti musíme, že se kopulace děla w hostinci na nádraží Kolínském, poněwadž prý p. Kuranda z mnohých příčin do města wkročiti se obáwal. Ejhle! ale nastal u nádraží nesmírný shon, křik, pískání, zpíwání známých písní posměwačních atd., wůbec samé symptomy patrné kocowiny. ( Pan Šuselka arci tohoto blasphemického slowa ani z úst newypustil, aby tím majestátnost deputowaného Frankfurtského neutrpěla. ) Pan Šuselka jakožto wýtečný novelista popsal s dobrau fantasií komoře celau tuto tragickau scénu žiwými barwami, aby pohnul srdcemi i hrudím deputowaných. Ale zatwrzelá srdce a hrudí deputowaných nehýbala se, ba kamenná srdce a hrudí prawice obsazené českými deputowanými dowolila si ještě smíchem zplatiti tragickau exposici. Řečník a kazatel Šuselka ale obrátil najednau celý běh wýmluwnosti swé takto: Že se znamenitému Kurandowi w čas swatby jeho, w nejdelikatnějších okamženích žiwota manželského kočičina udělala, to jest barbarstwí, o kterém saudí swět: ale Kuranda je deputowaný we Frankfurtě, w jeho osobě uražena jest majestátnost národu německého, to žádá přísnost... atd. atd. Očekáwali jsme, že bude proto p. Šuselka žádati od ministra wojny, aby dal bezbožný Kolín několik dní bombardowati a wypáliti za tu neprawost, že se nedal p. Kurandowi bez kocowiny oženiti. Zatím ale spokojil se p. Š. tenkrát s málem, a žádal jen, aby ministerstwo udělalo zákon proti kocowinám a jiným urážkám Frankfurtských deputowaných. Ministr justiční p. Bach, muž zdwořilý, wyslowil lítost swau z této kočičiny a kondolenci upřímnau s tím doložením, aby tak, jako sněm Wídeňský učiní zákon pro bezpečnost svých deputowaných, sněm Frankfurtský o bezpečnost swých audů také se postaral, že on nepowažuje skutek ten za mínění celých Čech, a tudy za neslušné drží, wšeobecně o tom něco ustanowiti; že dá celý pád auředně wyšetřit. Šuselka nemůže se spokojiti s tauto odpovědí p. ministra. On také owšem uznáwá, že prý mínění w Kolíně wyslowené tau kocowinau není mínění celých Čech. Ale když se we Wídni pro rakauské deputowané tolik péče má, jak pád s p. Riegrem ukázal, proč by se o deputowané we Frankfurtě nemělo rowněž dbáti? K tomu ještě jest wůbec známo, že w Čechách nechtěli do Frankfurta woliti, protože onen sněm neuznáwají, tudy by také ani tento zákon Frankfurtský stranu bezpečnosti deputowaných neuznali, musí se tedy takowý zákon we Wídni učiniti. Ministr Bach: Musím se wyslowiti o zásadech, dle kterých ministerstwo onen zákon k bezpečnosti deputowaných nawrhnulo. Myslili jsme, aby a ) deputowaný nebyl odpowědný za mínění swé na sněmu pronešené, b ) aby po čas sněmu nemohl z jiných příčin o swau osobní swobodu přijíti. Aby ale deputowaní snad nad jinými spoluobčany privilegií užíwali a proti wšem privátním urážkám atd. bezpečnost měli, to jsme nemohli a nechtěli obmýšleti. To by bylo nadpráwí proti wšeobecné rownosti a swobodě, a w takowých pádech nechrání deputowané nic jiného, než wšeobecný zákon. ( Tato slowa přijata jsau s mnohým potleskem. ) Šuselka zdwihá se opět, komora netrpěliwě na něho bručí, a tedy jen w rychlosti oznamuje, že w této záležitosti učiní sněmu zwláštní náwrh. Hubicki z Haliče táže se ministrů strany národní gardy a ozbrojení jejího. Latour odpowídá, že se něco staré zbraně odewzdalo gardě, ale nowé ručnice že potřebné byly pro wojsko, že se ostatně tato wěc týká ministra wnitřních záležitostí. Dobblhof: že posud zákonem není nic strany toho ustanoweno, bude-li stát nebo jednotliwé obce národní gardu ozbrojowati. Také se ještě p. Hubicki tázal, má-li ministerstwo nějaký přehled celého počtu těch, kteří dle zákonu w celém mocnářstwí k národní gardě náleží, a hodlá-li se postarati o zásobu potřebné zbraně, načež ministři odpowěděli, že takowé wýkazy, celé gardy zhotowiti, jest wěc nesmírně obtížná a nesnadná, a že se se wším posečkati musí, pokawad sněm sám skutečný zákon o národní gardě neučiní. Nyní nastalo další řečnění o záležitostech poddanstwa. Již tolik se o tom nařečnilo, že téměř do zaufalstwí komora přiwedena jest, poněwadž se ustawičně opakují známé wěci. Dnes alespoň přihodila se ta zábawa, že ani sami řečníci, kteří se zapsati dali, když wolání jsau na tribunu, přítomni nebyli, nemohauce již déle w komoře wydržeti. Hawelka: Již jsem swé náhledy při motiwowání mého amendementu dosti jasně wyjádřil; nemíním tedy o předmětu široce jednati, nobrž jenom wěc samau k swé půwodní jednoduchosti přiwésti. Wšickni jsme srozuměni, že jakási ledowá kůra musí protlačena, že rána musí bystrau silau, ale také s střízliwostí může zasazena být; neb nestojíme na barrikádách a nechcem žádné barrikády. Každému známo, jak welké mé sympathie jsau pro Kudlichůw náwrh. Ale winna, že se to tak dlauho táhne, padá jen na samého nawrhowatele, proč cizé žiwly do něj přijal. Wždyť bylo jen wyslowiti, že swoboda wšecky lidé objímá, wyslowiti, že Adam žádné pády a poddané, nobrž bratry zplodil. Přede wším se tu jedná o to, w čem poddanost záleží, ne w powinnosti úroky platit, ne w powinnosti pacht odwáděti, neb to wšecko musí i swobodný muž; záleží ale w podmanění osobnosti. Upomínám jen na onen powěstný týden swatodušní w Čechách, kde při každé ráně z děla, která w Praze padla, každému pacholkowi hlawa o několik palců rostla; proto sem prosil sl. shromáždění, těmi náwrhy se propracowati, a sedláku, když ne wšecko, aspoň raději něco než pra nic dáti. – Tážu se, jak vrchnost a jak poddanost powstala? Jeden spůsob emphyteusis je římského půwodu, a není posud rozhodnuto, není-li to ňáká služebnost; druhý spůsob powstal w philantropické době Josefa II.; tenkrát se grunty na kusy dělily, a kdo nemohl peníze hned složit, platil zatím jenom auroky. To není žádné poddanstwí, to záwazek mezi swobodnými muži. – Myslím, že nucenost, piwo odbírati, též zrušena bude? Sedlák, lopotiw se 6 dní, chce si dobrý den udělati, a za dobré peníze podá se mu chlast, prawý to jed – nawzdor twrzeni wšech reagujících felčarů a farmacentů. Sedlák nedostane nejen špatný, nýbrž také drahý nápoj; zde nemůže žádná auřední, žádná policejní dohlídka, nýbrž swobodná konkurence odpomoci. Podiwným spůsobem se mi předhazowal jesuitismus, ale já přicházím ze země husitismu, kde demokracie posud w starém rauchu přebýwá; a čím jsem tuto wýčitku zaslaužil? Snad že jsem již jednau prawdiwost uwedené sady Nathana maudrého zapřel? Já ji zapírám posud, a zda to jesuitism, tak se rád k němu přiznáwám. Druhý díl náwrhu jedná o náhradě. Co se úmluw týká, jsem proto, by se bez dálšího splatily, neb dwojstranná práwa podmiňují dwojstranné powinnosti. Ale náhradu nemůže žádný otrok dát, odkud pak ji má wzíti? Prohlašujeť náš zákon každého otroka, jak na půdu rakauskau wkročí, za swobodného bez wšeliké náhrady; nemělo by se to podobně také u našich otroků státi? Proti jisté kastě, zapáchájící protidemokratickým smýšlením, panuje owšem zlost; ale neniť důstojno šlechetného muže, w rozdrážděnosti saupeře napadati. Kéžby možná bylo, wšecky strany pod ratolestí míru spojiti; jen w mírnosti spočíwá maudrost. Ingram: Owšem se tu jedná o to, by se práwu neublížilo. A zda komora je nakloněná tomu, by se princip náhrady wyřknul, prohlašuje se, by se to hned stalo; a to „ kde “ a „ jak “ by se komissi ponechalo. Nenechejmež strany déle w nejistotě, ať wědí, na čem jsau. Čím déle budeme s tauto otázkau otáleti, tím těžší bude prowedení. Je pro princip náhrady, ale wyjímá ty powinnosti, které osobní jsau a které z neužíwání powstaly. Wždy ostane to těžko dokázati, zda majitek je od počátku hned sprawedliwý či nesprawedliwý. To je nebezpečná zásada, nenechati platit práwa majitku. Brzy by mohl někdo přijít a ptáti se mně, jakým práwem tento kabát nosím, aniž bych mohl jiný důwod uwedsti, než že ho mám. Chce-li kdo stopowati půwod statků, tak mu nezbýwá nic, než až do časů pěstního práwa se zabrati, a tam najde, že byly země mocí brannau dobyté a mezi nejmocnější rozdělené. Jen málo se jich zakládá na práwu. Má-li se konsequence prowedsti, musí zákon tak dlauho platit, pokud není jiným wyzdwižen. Žádný zákon nemůž nazpátek působit, a musíme wyznat, že jistá práwa wyrostau tomu, kdo wěc dlauho w držení má; tudíž má být princip náhrady wyslowen. Na otázku, má-li stát náhradu dát, myslí, že jen subsidiaricky; neb nezdá se být radno, k 1000 mil. dluhů ještě pár set jich přidělati. Tedy jen subsidiaricky, jen co dodatek k náhradě; ale ohražuje se pro ty province, kde poddanost fakticky nikdy nebyla. Tam by to byla nesprawedlnost, na ně břemeno nahražowání w stejné míře uwaliti. Tam se jedná jen o privátní práwa, kterých stát šetřit musí. Také ty musí pominaut, ale až budau prostředky k tomu, a musí rozdíl činiti mezi nimi a těmi, jenž z poddanosti wyplýwají. Náhrada musí w provinciích určena být, by se wší nesprawedlnosti uhnulo. Doliak: Pronešeno tu mnoho planých frásí, ale také mnoho zásad politiky a práwa. Mnoho jich mluwilo k srdci a získali si tím pochwaly, mnozí mluwili jen k rozumu. Nawzdor wšemu tomu budu mluwit jen k rozumu a nestarat se o přízeň sedláků. ( Tleskot w centrum. ) Stejné opráwnění wšech občanů má být základem státu; není proti náwrhu K. co do wyzdwižení, ale co do nahražowání. „ Žeby se neměla náhrada dát, “ je mi welmi líto, že takowá zásada si tu platnost získala. Obraziwostí unešeni opustili jsme půdu práwa. Od dwojí zásady se musí wycházet, od té odstranění břemen, pak od oné náhrady. Stranu prwní jsau wšickni srozuměni, druhá patří před komissí. Nemáme dnes wíce půwodně opráwněné a powinnowané před sebau; mohly by se pády udáti, že před krátkým časem panstwí a selské žiwnosti kaupeny byly. Zajistě nebyly za prawau cenu kaupeny. Prowede-li komora zásadu nenahradění, tak neučinila nic jiného, než dala jedněm, co druhým wzala. Prawí se, že sedlák nemůže platit, to dokazuje, že se má na něj ohled wzít, nikoliw ale že statkář nemá náhradu dostat. Mluwí se, že sedlák nebude platit, na tom musím pochybowat. Zdrawý mysl a cit pro práwo se až posud u sedláka nachází, to dokázal i tenkrát, když pod starými zákony žil. Jen demagogowé se snaží sedláku to přeswědčení wnutiti. ( Sykot a potlesk. ) Nejsau také wšickni sedláci pro wyzdwižení břemen bez náhrady; také já zastupuji sedláky, a nikdy bych nebyl mandát přijal, kdybych nucen byl, pro nenahražowání hlasowati. Či budau snad sedláci si swobody méně wážiti, když sprawedliwým způsobem swých břemen zbudau? či se ty třídy, které naším zákonem nebudau oswobozeny, nýbrž okradeny, s reakcí nespojí? – Wšickni si přejeme demokratickau wládu; a tudy taká rownost a stejné práwo pro wšecky. Osobní obmezení budiž bez náhrady zrušeno; ale nad wěcním obmezení nesmíme jen tak zkrátka hůl zlomit. Poměry provincií jsau rozdílné, a princip swobody a sprawedlností žádá, na wšecky rozdílnosti ohled bráti. ( Dokončení. )


9. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Zřejmý list studentstva pražského, Autor: pražské studentstvo; Havlíček, Karel (komentář k přetisku)
Zřejmý list studentstwa pražského dwojíctihodnému panu děkanu jístého králowského wěnného města w Čechách. Důstojný Pane! Dopisowatelem Pražských konstitučných nowin ode 2ho Dubna z Jaroměře čís. 53 oznámeno, — že jste naše Wídenské bratry, kteřížto pro swatau swobodu statečně bojowawše, padli, ničemníky jmenowal. Toto sprosté wyjádření, nejšlechetnějších citů urážliwě se dotýkající, samo sebe již dostatečně odsuzuje, — a mlčením opowrhujícím nejlépe bychom je kárali; než weřejně ste se tak hanebnými slowy wyjádřil, pročež úsudek Wáš, kterýmžto netoliko Wy, alebrž též i mnozí w tomto ohledu Wám rowní, pojati se býti zdají, weřejně a dle zásluhy kárán budiž!! — Kdo se z nowého zrození wlasti swé netěší, hoden není by Čechem slul! Kdo jitřenku naší mladé swobody nepřiwítá jásáním a nadšením, hoden není býti knězem náboženstwí onoho, jehožto heslem jesti: Wolnost, Rownost, Bratrnost! — Slowy těmi ztratil ste důwěru swé obce, lásku pak a wážnost weškerých šlechetně smýšlejících; — neboť bratří naší krwáceli za wšecky syny rozsáhlé naší otčiny, oni wšickni účastní jsau welkého dušewního wywinutí času nynějšího, jim wšem opět jsau nawrácena swatá a nezrušitelná práwa člowěčenstwa. — Zawrhujtež jen Wy a s Wámi tisíce jiných zatemělců a odrodilců onoho ducha, jenžto teď weškerými národy Ewropejskými wládne; — nikdy nepodaří se Wám, tu starau dobrau dobu pošmaurnosti a zakrnělosti nazpět přilákati. — My wšak budeme wěčně pamětliwi příkladu spanilého, Wídenskými bratry nám zanechaného a nikdy swaté powinnosti nezabudeme bojowati s národem a pro národ, pro swobodu, práwo a prawdu!!! — W Praze dne 8. Dubna 1848. Studentstwo Pražské. Pozn. red. My podáwajíce tento článek weřejnosti, ohražujeme se hned napřed proti wšem, kteří zwykli jsau wšechno, co se o jedné osobě jistého stawu prawí, také za potupu celého stawu powažowati. Nyní bude často zapotřebí o mnohých osobách rozličných stawů mnohé neslušnosti na swětlo přiwáděti, aby se tak poznenáhla zawedl nowý pořádek: to wšak nebudiž na ujmu cti celého stawu, jmenowitě pak zde o kuěžském, o němžto ze wšech stran nejchwalitebnější zpráwy přicházejí, jak pečliw jest, lidu wyswětliti nowý pořádek a nowau swobodu.


27. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Slované, Rumuni a Řekové, Autor: Havlíček, Karel
Slowané, Rumuni a Řekowé. Dr. Neigebaur, býwalý generální konsul pruský we Walachii a Multanech, wyslowuje se we swém popsání těchto zemí o swrchu jmenowaných národech w tento smysl: Slowané turečtí liší se od ostatních národů Turkům poddaných hlawně tím, že nemají šlechty. U nich přewládá demokratický žiwel, a jmenowitě w Srbsku každý sedlák osobuje si stejný podíl w státních řízeních. Naopak mezi Rumuny žije bohatá šlechta mezi bídným lidem. We slowanských zemích není tolik bohatstwí we městech a při jednotliwcích, jako we Walaších a w Multanech, ale též není žádné chudoby. Rumunský bojár objedná si francauské učitele, anebo dá děti swé w Paříži neb we Šwýcarech wychowati, ale pro obecný lid není žádných škol, a ti, jenž neumějí ani číst ani psát, musejí pracowat a se dřít, aby několik mladých bojárů umělo rozpráwět po rusku a francausku. W méně bohatém Srbsku jest dostatek národních škol, ano může se říci, že se zanedbáwají wyšší wědomosti, jen aby se hodně rozšířily w lidu prospěšné známosti. Bohatý Slowan žije s lidem a mezi lidem, a nosí též jeho národní kroj, rumunský bojár šatí se podle francauského modního žurnálu a obklopuje se weškerým ewropejským přepychem uprostřed polonahého swého služebnictwa. Několik set boháčů nečiní ještě národ, aniž může se nazýwati národ wzdělaným, když w něm několik set lidí mluwí francausky a nosí hladké rukawičky z Paříže. Jako Rumun posmíwá se Srbowi, že nezná spůsobů wyššího swěta, rowněž powrhuje Srb rozmařilého bojára. Ukážete-li bojáru na bídu sprostého lidu, odpowí wám, že tomu není jinak zwyklý a že jest při tom šťasten; ukážete-li mu na hadry, jakými se odíwá, řekne wám, že to jest jeho národní kroj, od něhož by pro wšecko na swětě neupustil. Docela jiní jsau turečtí Slowané, ani nedají se zaslepiti leskem powrchní wzdělanosti, za to ale hledí sobě přiwlastniti poznenáhlu wšecky wědomosti, jakých nabyla Ewropa. U Slowanů jest možná, aby wzdělanost pronikla skrze wšecky třídy lidu; ne tak u Rumunů, kdežto jsau pauze páni a pacholci, ale žádný národ. Protož tito poslední wždycky podobně k Polákům snadno podlehnau cizí moci, poněwadž soběckost šlechty wšude widí naději, získati sobě wplyw, kdežto celý národ wlastenectwím nadšený pewněji pohromadě drží. Mezi Slowany a Řeky panuje národní nenáwist, tito přezdíwají oněm hondrokefalvi, t. j. twrdohlawci. Hlawní rozdíl w powaze obau národů záleží w tom, že Slowan jest poctiwější, Řek zchytralejší. Boj Srbů s Turky byl prawidelný, aniž poškwrněn zradau, jako bylo při Řecích a Rumunech, anebo měšťanskau wálkau, skrze kterau by Řecko bylo hnedle zase wšecko ztratilo, kdyby se ewropejské mocnosti nebyly w to wložily. Srbowé stáli samotni we swém boji o samostatnost, neboť oni byli zapomenuti w Ewropě, historie jejich neměla klassičnosti a žádné moře nespojowalo je s cizími národy. Po swém oswobození zůstali Srbowé wěrní swé národnosti, an Řekowé wíce se přiblížili w mrawech swých k ostatním Ewropanům. Wady Řeků wyswětlují mnozí staletau potlačeností jejich, ale Srbowé a Bulhaři byli ještě wíce potlačeni a nemají těch chyb, kdežto Rumuni, kteří wždycky zachowali wíce samostatnosti, nežli oba napřed jmenowaní národowé, w mrawním ohledu nejníže stojí. W Srbsku jest adwokátů málo, w Řecku je jich síla, a mezi Rumuny zas je každý sám advokátem. Ptáte-li se, proč w Bukureštu anebo w Jasech není žádných weřejně ustanowených advokátů, ačkoliw tam každý, kdo jen dost malé jmění má, w ustawičné saudy jest zapleten, tedy wám odpowědí, že není bezpečno, aby někdo swěřowal záležitosti swé jinému. Ze wšech těchto národů zadali toliko kmenowci Slowanů Turkům bolestné rány, a Slowanů se také Turci mnohem wíce bojí nežli Řeků, ačkoliw nenáwist jejich proti těmto jest daleko silnější. Z ostatních ewropejských národů požíwají w Turcích nejmenší wážnosti Němci, poněwadž podunajské krajiny zaplaweny jsau německými wandrowními, kteří jsau zde obyčejně poběhlíci a ochlastowé. Ba ani o německém zboží nechtějí Turci ničeho slyšeti, má-li se odbýti, musí se prodáwati pod jménem francauského aneb anglického.


18. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Říšský sněm], Titulek: [Ospravedlnění], Autor: Havlíček, Karel
‒ Powažujeme za slušné, uweřejniti zde osprawedlnění zaslané nám od jednoho p. českého poslance, které zní: W čísl. 8. Nár. Now. čtu, že jsem já sám nepodepsal náwrh p. Pinkasůw, a jako bych se byl dal k tomu od jiného přemluwiti. Jsem přinucen, této zpráwě odpírati. Wím sice, že každému dopisowateli do weřejných listů, tehdy i také p. dopisowateli – ka, jejž, mimochodem řečeno, ctím a sobě wážím, za těžko jest, w nynějších dobách prawdy se dowěděti, jelikož nowina nowinu stíhá; ale proto přece mi p. dopisowatel nezazlí, že oprawiti musím udání toto, jemu bezpochyby z nejisté ruky došlé. Náwrh p. Pinkasůw, s nímž i já se srownáwám, nepodepsali mnozí wyslancowé z Čech a z Morawy, nikdo z wyslanců rusínských a nikdo z wyslanců jihoslowanských. Mohl bych jména udati, uznáwám to wšak posud za zbytečné, nebo wěc ta sama mluwí a nedá se upříti. Mám za to, že není třeba, spolu nawrhowati to, co již jiný nawrhnul, ale u každém náwrhu že se jedná nejwíce o hlasowání, aby byl přijat. S jakau majoritau náwrh p. Pinkasůw přijat byl, jest známo, jenom lituji, že se hlasowalo kuličkami. Proto ale přece doufám, že ti, jenž náwrh nepodepsali, ani wěc nezawrhli, ani swé důstojnosti nic nezadali. Ostatně jednám wždy dle wlastního náhledu, třeba ne wždy dobrého, ale chyba wládne každým z nás. W Kroměříži dne 13. ledna 1849. Lhota.


24. červen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: Socha Otakara II., Autor: Havlíček, Karel
Socha Otakara II. Přátelům umění oznamujeme tuto, že ze soch ustanowených do Slawína prwní, král Otakar II. ( práce Schwanthalerowa ), tyto dni do Prahy přiwezena jest. Každý znatel přiznati jí musí auplně mistrowské prowedení a můžeme se nyní těšiti, že takowý pomník postawený národu našemu jako bude páně Veithůw Slawín, rozmnoží počet nejwýtečnějších znamenitostí země naší. Socha tato bude, než odwezena bude na ustanowené místo swé, weřejně wystawena w domě spanilomyslného a wlastensky smýšlejícího pana majitele ( wedle general. commanda na Owocním trhu ) a sice od zejtřka wždy od 9-12 a 3-6 hodin. Lístky wstupní wydáwají se w Měšťanské besedě ( w Uršulinské ulici ).


10. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: Veřejné prohlášení, Autor: Havlíček, Karel
* * * Požádáni jsme byli, následující wyjádření pp. měšťanů Libereckých do Národních Nowin přijmauti, o kterémž nám nic podotknauti nezbýwá, než že si přejeme, aby páni Liberečtí také w tomto duchu jindy psali a jednali: Weřejné prohlášení. S nejwětší rozhorleností musíme odewšad slyšet, jaké utrhačné lži se o našem městě roztrušují, jak se lidé zrowna dle plánu namáhají, nás za nesnášeliwé, za německé fanatiky w podezření uwésti, aby nejen naše české krajany proti nám štwali, ale i naše co občanůw pořádku milowného města jméno zkrátili. Widíme se tedy nuceny, swé upřímné a wšeobecné smýšlení weřejně pronésti, bychom se před celým swětem proti lžiwým, hanebným powěstem ohradili. – Liberec je skrznaskrz fabriční město, ono nemá wíc auředníků ani duchowních, jako je potřebí pro obyčejný staw každého města, a docela žádné wojsko. Má tedy jen jednu welkau stranu, která wýhradně náleží k obchodu a k fabrikaci, aneb od těchto neprostředně záwisí. Obchodník jakož i fabrikant nezná žádné nadwládající národnosti, nedáwá přednost žádnému wyznání wíry, poněwadž swým žiwotem uwykl mezi wšemi národy, u nejrozmanitějších wír wyznawačů wždy sprawedliwé, hodné a spráwné lidi widěti, kteréžto wážiti a ctíti se naučil. Ustawičným obcowáním, ustawičným obchodem s rozmanitými národy nám k snášeliwosti zwyklým nemůže ani napadnaut, bychme se se swými tolik sbratřenými krajany česky mluwícími rozdwojili, a spory w městě našem způsobili, které co pauhé fabriční město jen w pokoji, pořádku a míru w státě může míti zdar; krom toho je obchodník i fabrikant u nás pewně přeswědčen, že naše rakauská říše jen pewným spoludržením wšech rowně opráwněných národností může dosíci onoho posilí, oné welikosti a moci, pod jejichžto štítem obchod a fabrikace ochráněny a podporowány mohau kwésti a wšem lidem možnost poskytnauti, by se práwně a poctiwě žiwili. Protož podáwáme našim českým krajanům přátelskau a bratrskau ruku, a prosíme je, by naše přátelské a bratrské smýšlení uznali za ryzé a prawdiwé, a se w tomto uznání nižádnými jakkoli znějícími powěstmi nedali másti. My jim podáwáme ruku nejen z ohledů obchodních, nejen že jsme spolu od jakžiwa w přátelstwí a swornosti žiwi byli, nýbrž i že kojíme přeswědčení, že wespolné osočowání národní ruší úlohu našeho welikého wěku; že wespolné národní osočowání oddaluje cíl nejwyšší lidský, jenž záleží w tom, by se s každým člowěkem, buď on Slowan nebo Němec, bud on žid nebo křesťan, w lásce a swornosti žiwo bylo. W Liberci dne 6. listopadu 1848. Mnoho set podpisů měšťanů Libereckých.


22. duben 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovná novinka., Titulek: [Vtipná příhoda z pařížského divadla], Autor: Havlíček, Karel
– W Pařížském diwadle des Variétés nowým způsobem oznámena byla důležitá rodinná záležitost. Mezi jednáním wystaupil oblíbený komik, a obecenstwo čekajíc spráwu o churawosti některého herce s úžasem poslauchalo řkaucího: „ Wážení pani! práwě porodila paní R—owá zdrawého, tlustého hoška; jeli manžel její zde, račiž spěšně odejíti domů. " Šťastný otec bez prodlení opustil loži swau k manželce spěchaje.


27. květen 1847, Zdroj: Pražsné noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Dvě vtipné příhody], Autor: Havlíček, Karel
* – * Swobodomyslnost a prawdomluwnost arabská. Arabský kalif Mansur řečnil w Damasku k shromážděnému lidu napomínaje ho, aby Bohu děkowal, že za jeho ( Mansurowy ) wlády nenawštíwil zemi jich mor. Arab jeden powstal řka: „ Bůh jest přemilostiwý a nechce tedy na nás najednau seslati tebe i mor! “ * – * W Heilbronnu w Němcích kupowal nedáwno hladowý chudý u pekaře pobožnůstkáře chleb a platě za jeden wstrčil také druhý do kapsy. Pekař uchopiw jej šel s ním na policii. Potkaje je žid, žádal pekaře, aby chuďasa pustil, že ho zná, že se toho dopustil jenom z welikého hladu; že on ( žid ) uzmutý chleb i wíce zaplatí. „ Ne, neprawost musí býti potrestána! “ prawil pobožnůstkář, weda winníka dále. Žid šel nyní ku krámu onoho pekaře, kaupil bochník chleba, zwážil ho, a scházelo mnoho, přemnoho na prawau wáhu. Pekař pobožnůstkář chtěl mu dát za něj těžší. „ Ne! “ prawil žid, „ neprawost musí býti potrestána! “ Donesl chleb ua policii a pobožnůstkář musil zaplatiti osm zlatých pokuty.


1. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Titulní strana], Titulek: O sněmu říšském, Autor: Havlíček, Karel
O sněmu říšském. Sotwa wolení do sněmu zemského ukončeny jsau, nastáwají nám wolby do sněmu [ [ ríšského ] ] do Wídně. Nejsau sice posud u nás wypsány, ale příprawní práce konají se již se strany zemského presidium. Způsob těchto nowých woleb bude w mnohých wěcech jinačí, nežli byl způsob wolby do sněmu našeho w Praze. Wolení toto bylo z části jen, wolení do Wídně je zcela založeno na počtu obywatelůw. Wolby po vikariátech totiž spoléhali na počtu lidu ( ne tak w městech králowských, kde se wolilo podle dáwnějšího opráwnění ), ale některý vikariát měl málo, jiný mnoho obywatelůw. Zde se ale bude wolit z určitého počtu obywatelůw, nehledíc na rozdíl měst, šlechty neboli vikariátů. Měšťan, sedlák, šlechtic budau wolit společně, aniž bude mít ten neb onen nějakého nadpráwí přede druhým. A budau wolit ne jako do sněmu zemského, kde každý opráwněný k wolbě osobně za sebe dal hlas deputowanému, tedy bezprostředně, nýbrž dříwe budau nyní wšichni opráwnění wolit wolence, t. j. osoby, které budau jako zplnomocněni od prwotních oprawněných, aby oni wolili deputowaného, ne snad ze swého prostředka jenom, nikoli: mohau wolit ze swého prostředka osobu některau, ale nemusejí; mohau wolit také někoho jiného, který není wolencem tímto. Jak si opráwnění k wolbě tyto muže wywolí, přenesau tím samým na ně práwo swé k wolbě. – Opráwněnost k wolení tomuto jak aktivní tak passivní je šírší, než byla ke sněmu našemu. Wolen může býti každý 24letý pod jistými malými wýminkami. Sněm tento říšský, jenž podlé přípowědi J. M. C. od 9. čerwna teprw po odbytí našeho zemského má zahájen býti, bude mít hlawně na starosti, učiniti obecnau konstitucí celého Rakauska. Naše domácí poměry odbudau se na sněmu českém. Z toho wyplýwá, jací mužowé mají být woleni. Žádaucí wěc bude, aby byli znalí zemí rakauských a jich wzájemných poměrů a politiky wzdělaní, s druhé ale strany aby také byli mužowé wlasti a řeči swé milowní a horliwí jich hájitelé. W Haliči bylo wywoleno mnoho řádných sedlákůw. Netajme si, že tento sněm bude spojen s welikými obtížemi – pomněme jen na řeč, ta pak bude pod ochranau Wídeňanů, kteří z wětšiny pro Německo hoří a Slowanům ze wší síly budau odporowat.


3. září 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Ze Slovenska, Titulek: [Schůze Tatrínu v Čachticích], Autor: Havlíček, Karel
Nejhlawnějším článkem čísl. 212 Slow. nár. now. jest zpráwa o schůzce Tatrínské Tatrín jako Matice jest ústaw založený ke wzniku nowě wynalezeného jazyka spisowního na slowensku, který jinák nazwati neumíme, než Štúrovina. Red. w Čachticích blíž Nowého města držané. Zdá se že schůzka nebyla příliš četná: referent neudal sice zewrubně počet, ale z té okolnosti, že držána jest w příbytku p. faráře, který i celé shromáždění po celý čas hostil, saudíme dosti platně na skrowný počet. Nicméně se ale welmi mnoho uzawřelo ( ne wykonalo ještě! ) a wywoleno jest asi 6 rozličných wýborů a plánů uděláno jest tolik, že by je málo kdo wšechny wywésti mohl. Referent se chlubí, že tam byli i dwa hospodářští auřadníci a lituje: „ Škoda jen, že tam nebylo Čecho-Slowáků aneb i půwodních Čechů, aby se byli přeswědčili, že wěru jejich nežiwotné a mechanické praktiky oprawdiwý žiwel Tatránský Dále níže podáme zas na ukázku jednu praktiku toho opravdiwého žiwla Tatránského totiž dopis z w Orlu Tatránském, aby našinci widěli, jací jsau ti bujní wýrůstkové, kteří přerostli již dáwno naše nežiwotné a mechanické praktiky. Red. už dáwno přerostl, a že Dunaj žiwota slowenského pobral ten náplaw, který mu do cesty položili předešlé wěky čecho-slowenské, a zanesa je až do Černého moře historické minulosti “!! Mnoho slow, welká huba, welké tropy, ale ‒ ‒ málo wlny. Škoda, že p. korrespondent zapomněl udat, mnoholi peněz se sešlo do Tatrína za tento rok, a mnoholi nyní má Tatrín uloženo na hotowosti neb w akciích neb na hypothece aneb snad nekaupil-li si za swé peníze nějaké panstwí. Ten swět je již tak materialní, že se wždy jen na peníze ptá, a „ Tatry “ „ Dunaj “ „ Křiwaň “ atd., nemají welký kurs na Londýnské burse. Naše českoslowenská Matice ( také ústaw z té „ historické minulosti česko-slowenské! “ ) Naše Matice jest tak ústaw Slowáků jako Morawanů a Čechů, jest ústaw našeho biblického spisowního jazyka. Red. míwá teď asi 25.000 w. č. ročních důchodů, a na jiný ústaw sebrali jsme zde letos asi 30.000 zl. w. č.; ale jak se nám zdá, že ti dwa kasírowé, které si w loni Tatrín wywolil, snadně mohau pro lepší bezpečnost při sobě w kapse nosit celé jmění Tatrína a to sice w měděných dwaugrošácích! Ustanoweno tedy jest a ostře nařízeno, aby se 1 ) založila kněhkupectwí pro knihy, které odštěpenci slowenští 284 budaucně wydáwati hodlají. ( Opatrní panowé! napřed kněhkupectwí a pak teprwa knihy, neboť co posud wydali kněh, ty se níže psaný wšechny za den přečísti uwoluje a pohodlně! ) 2 ) aby se wydáwal časopis pro lid ( z čeho sauditi musíme, že jsau dosawadní Národ. Nowiny a Orel pro jiné žiwočichy ), 3 ) aby se wywolil wýbor, který by plán k takowému časopisu wypracowal a dowolení wyšší wymohl, 4 ) aby se prostonárodní památky a starožitnosti sbíraly, 5 ) aby se národní powěsti Rímawského zwláštnímu wýboru k posauzení a ke spořádání daly a pak je Tatrín wydal, 6 ) aby se prawopis zanechal wěkům budaucím ( wznikla totiž i o prawopis hádka mezi Trojány ), 7 ) aby stálý wýbor ustanowen byl na wypracowání školních kněh pro elementárky co nejrychleji. A wšak dosti těch žertů, promluwíme ještě několik slow wážnějších. Kdyby nebyli tito Nowoslowáci z wětšího počtu jen studenti, snad by sami nahlíželi, kam jejich cesta wede, snad by wěřili slowům Kollarowým, jehož horliwost pro národ nad wšelikau pochybnost wysoce jest wznešena, snad by i wěřili Šafáříkowi, též rodilému z jejich krajin, mužům po celé Ewropě známým. Ale Bůh sám wí, jaká zaslepenost Nowoslowáky uchwátila, neboť je ani to nepřiwádí k rozumu, že Maďaři jejich počínání patrně schwalují a podporují. Maďaři by jistě také rádi widěli, kdyby Sasowé w Sedmihradsku místo dosawadního něm. spisowního jazyka swým nářečím psáti počali! Nepochybujeme, že bude nynější nářečí, we kterém Štúr Nowiny a Orla wydáwá, i do elementárek přijato místo dosawadní biblické řeči, ale k čímu prospěchu k maďarskémuli nebo slowenskému, to si každý rozumný sám pomysliti dowede! H. B.


10. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Měšťanská beseda]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Beseda měšťanská. Zpráwa jednatelowa w obecné schůzce besedy měšťanské w Praze dne 30. ledna 1848. ( Dokončení. ) Netřeba toho připomínati, že těmito změnami statuta besední wrchu dokonalosti swé ještě nikoli nedosáhly, a že ještě mnohý §. bude se muset měniti; neb není možné člowěku, aby wšecky případnosti, které se budaucně wyskytnau, swým okem najednau neb na dwakráte mohl přehlednauti. S potřebau toho již i hned níže se potkáme. Podle změny §. 10. základních prawidel má nyní při tomto obecném shromáždění 6 audů wýborowých z auřadu swého wystaupiti, a to ti, kteří již dwakráte po sobě do wýboru byli zwoleni, a na místo jich má jiných 6 audů zwoleno byti z audů činných; ostatních pak pět audů wýborowých mají we swém auřadě zůstati. Nyní wšak přihodilo se, že z těchto pěti, podle zadaného prohlášení se dne 27. Ledna t. r., tři sami dobrowolně z wýboru wystupují. Nastáwá tedy otázka, mají-li tito tři nahrazeni býti audy nowými, kteří toho roku ještě we wýboru nebyli, a nebo mají-li býti dosazeni třemi audy z dosawadního wýboru, kteří nyní práwě odstupují? W jedné i w druhé případnosti musí se proti prawidlu §. 10. jednati: w prwní, že podle předpisu již polowice starých audů we wýboru nebude, tudíž že bude wýbor proti prawidlu zřízený; w druhé, že tři audowé starého wýboru, po třetí zwoleni jsauce, též proti prawidlu we wýboru zůstanau. Wážené shromáždění rozhodne, co z toho obého nyní má nastaupiti, neb jiného třetího nenalézá se nic. Mně wšak dowoleno budiž, instruktivní mínění swé w té wěci, nikomu ale na ujmu dobrého mínění jeho, podle powinnosti auřadu, kterýž dotud zastáwám, napřed nyní přednésti. Otázka, které prawidlo z obau přiwedených důležitější jest, a má se zachowati, a které jest méně důležité, aby se od něho upustilo, tato otázka rozhodne se snáze, powážíme-li příčiny, proč jedno i druhé prawidlo bylo wydáno. Příčina prawidla, že členowé wýborowí jenom dwakráte po sobě woleni býti mohau, sotwa jest která jiná, nežli aby se nezdálo, že sobě někteří audowé wýborů jakausi stálau wládu nad společností přiosobují, a tudíž aby se zamezila wšeliká nedůwěra a nedorozumění, kteréžby z toho mohlo powstati mezi besedními audy a wýborem. Příčina pak druhého prawidla, kteréžto přikazuje, aby wždy jedna polowice starých audů we wýboru zůstáwala, jest to, aby se wždy zachowal pořádek, a žádné zmatky w běžícím řízení a we sprawowání společného jmění aby nemohly powstati, kteréby newyhnutelně z toho přijíti musily, kdyby nastaupil buď docela nowý, aneb z nejwětší části jiný wýbor, kterýžby o předešlém řízení a pořádku nic newěděl, aneb i swéwolně od toho chtěl odstaupiti. Tato příčina jest prawá a skutečně podstatná, zakládající se krom toho na §. 9. základních prawidel, kterýž nařizuje, že má wýbor obstaráwati běžící řízení i řádné sprawowání společného jmění, příčina pak onoho prwního prawidla jest jenom zdánliwá a námatná, i na žádném §. statut se nezakládá. Tato jest newyhnutelně potřebná, ona ale jen libowolná. Z toho wážená společnost již sama poznáwá, od kterého prawidla má se upustiti, a které se zachowati musí. Co se pak onoho zdání dotýče, žeby sobě někteří audowé z wýboru mohli snad nějaké práwo we společnosti přiosobowati, tomu se snadně předejíti dá, když se zachowá prawidlo §. 10., že totiž každý aud wýboru po dwau letech auřadowání swého musí wystaupiti, byť se i zawrhlo ono další prawidlo ( kteréž se ostatně u žádné jiné společnosti nenalézá ), že žádný aud potřetí do wýboru wolen býti nemůže; neb toto záleží potom docela w rukau společnosti, chce-li jej zase woliti, anebo newoliti. Pro uwarowání pak budaucích podobných zmatků při wolení wýboru, widí se býti potřeba, i druhau polowici starého textu §. 10. zawrhnauti, 46 kterážto zní: „ Členowé wýborowí mohau jen dwakráte po sobě zwoleni býti “, a w tom samém smyslu i konec nowého textu téhož §. 10. takto oprawiti: „ Tím spůsobem zůstane každý wýborowý aud we swém auřadu dwě léta, potom musí odstaupiti; může ale hned opět do wýboru zwolen býti; “ ku kteréžto změně pak owšem bude zase potřeba wysokého powolení. Co se wšak dnešního wolení dotýče, musili by podle tohoto prawidla dwa páni audowe wýboru, kteří teprw jednau woleni byli, we wýboru zůstati, a k nim wolili by se ještě tři z nynějšího wýboru; konečně pak bude podle pořádku šest nowých audů do wýboru woleno. Dále také připomíná se ku protokolu předešlého obecného shromáždění dne 31. Ledna 1847, že pan Prokop Richter, kterýž tehdáž byl za pokladníka besedy zwolen, a potom dále w posezení wýboru dne 6. Unora př. r. přednostau učiněn jest — k obecné spokojenosti celé společnosti besední, kteráž jeho zásluhy a neunawené přičinění o wšecko, co besedě bylo ku prospěchu, wděčně uznáwá — že auřad pokladníka, jemu swěřený, z té příčiny podržeti nemohl, poněwadž §. 14. základních prawidel nařizuje, že žádný aud wýboru spolu pokladníkem býti nemůže. A protož uzawřeno jest od wýboru w dotčeném posezení dne 7. Unora, aby jemu k ruce jeden z činných pánů audů za pokladníka byl ustanowen, kterýžby pod jeho dohlídkau auřad tento zastáwal i podle předpisu prawidel aučty kladl. Tím způsobem za pokladníka besedy jednohlasným usnešením wýboru zwolen jest pan Lambert Popelka, kterýž tuto zajisté obtížnau práci s welikomyslným obětowáním skrowného času swého až do této doby s příkladnau spráwností wykonáwal, začež jemu také společnost srdečnými díkami powinna jest. Nastáwá tedy potřeba, aby se w dnešním obecném shromáždění buď dosawadní pan náměstní pokladník za skutečného potwrdil, aneb aby se někdo jiný z činných pp. audu na jeho místo wywolil. Konečně také mi dowoleno buď, i za sebe slowo promluwiti. Mnohé a newyhnutelné jiné práce mne nutí, z auřadu swého, jakožto besední jednatel, ač nerad to činím, a rád bych wážené společnosti i dále ještě slaužil, nyní wystaupiti. Ona wzácná důwěra welectěných pp. měšťanů Pražských, kteráž mne k tomuto auřadu powolala, zůstane na wždycky mojí chlaubau; a této důwěry abych i budaucně hoden zůstal, bude každého času jediné snažení mé. Nastáwá tedy také dnes wolení nowého jednatele. K. Jaromír Erben, odstupující jednatel. Po zpráwě jednatelowě přistaupeno jest k rokowání a wolení nowého wýboru; wywoleni jsau p. p. Rypota, Veith Antonín, P. Richter, Slawík, Kinzlberger, Engelmeyer, Ant. Nowotný, Wyskočil, Urfus, a pp. Loos a Šťastný zůstali z předešlého wýboru. Pokladníkem jest nyní p. Lambert Popelka, a jednatelem p. Trojan. Později wywolen jest p. Antonín Veith, pán na Libichowě za přednostu a pp. Loos a P. Richter za náměstky jeho; domácí pořádek powedau pp. Slawík a Kinzlberger.


18. srpen 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Rakouské mocnářství., Titulek: [Poslanci čeští]., Autor: Havlíček, Karel
Rakauské mocnářstwí. - Z Prahy. Poslanci čeští we Wídni slyšíce powěst, že purkmistr Pražský, Dr. W. Waňka, chce odstaupit, poslali mu tento přípis: Králowský pane Purkmistr! Welewážený pane! Wědauce dobře, kterak jste zanešen přemnohými prácemi o štěstí a zdar naší milé Prahy, nechtěli jsme Wst. drahý čas ujímati popisowáním toho, čeho se dočtete snadno we wšech nowinách. Buďte ubezpečen, že wedlé péče o celau říši, zwláště naši milau wlast českau a naši milau matičku, staroslawnau Prahu, na mysli míti nepřestáwáme. Nyní ale přistaupil podnět, kterýž nás pohnul, zwláštním dopisem k Wašnosti se obrátiti. Za dnů swátků swatodušních a potom poznali jsme téměř wšichni očitě Waše obětawé wlastenectwí, Waši lidmilownost, statečnost a setrwalost, kterýmiž jste wlasti swé a městu rodinnému, w neštěstí upadlému tak neunaweně slaužil. Srdce mužné, mocně planaucí láskau ke spoluobčanům, dalo Wám wítězně wyjíti z boje, w němž bylo tak snadno klesnauti i muži sebe wětšímu, ze zkaušky, jakéž sotwa který purkmistr před Wámi přestáti musil. Zde wšak nebyl konec šlechetného snažení Wašeho. Z úst spoluměšťanů našich Pražských dowídáme se, že i nyní na spanilém wykonáwání těchto krásných cností swých netoliko neustáwáte, ale možná-li, ještě wětší horliwostí pracujete o zwelebení města Wám swěřeného, o obžiwení obchodu, odstranění wšelikých zlých následků posledních příhod, o polepšení stawu lidu chudého a obhájení práw konstitučních i občanských měšťanstwa Pražského. Slyšíme, kterak Pražané k Wám co prawému příteli lidu, co jedinému, co nejšlechetnějšímu ochranci sprawedlnosti a práwa swého hleděti již uwykli! Tolikeré přeswědčení a swědectwí o šlechetenstwí Wašem nedá nám déle, city lásky, wděčnosti a úctu k Wašnosti již dáwno w prsau chowané před Wámi a před swětem tajiti. Přijmete srdečné, společné díky naše co wýjew těchto citů nelíčených a spolu ubezpečení, že čímkoli Wám a milé naší Praze budeme moci poslaužiti, s potěšením to učiniti neopomineme. Bůh Wám dopřej síly, abyste i dále tak statečně a šlechetně jako posud o dobro obywatelstwa Pražského pečowati a wšecka ta protiwenstwí, kteráž smutný čas nynější na Wás w úřadě tomto tak důležitém uwaluje, mužnau myslí snášeti mohl. Přijmete ještě jednau oswědčení zwláštní úcty poslanců českých na sněmě říšském. Dáno we Wídni dne 14. srpna 1848. Dr. Frant. Lad. Rieger. František Palacký. Dr. Fr. A. Brauner. Adolf Pinkas. Prawoslaw Trojan. W. Wladiwoj Tomek. Jan Otakar Riegl. JUD. Karel Tomíček. K. Hawlíček. J. Erasim Wocel. Max. Berger. Matyáš Hawelka. Dr. Carl Leop. Klaudi. Wáclaw Frost. Wáclaw Nebeský. Alois Borrosch, d. Z. 1. Stadtverordneter in Prag. Dr. Jos. Hammerník. Plaček. Jos. Kaj. Tyl. Jan Sw. Presl. Dr. Wáclaw Staněk. J. D. Antonín Beck. Jiří Reichert. Jos. Loos. Leopold Šediwý. Jan Nep. Lhota. Wáclaw Půlpán. Conrad Wiežnický. Antonín Mokrý. Karel Winařický.


14. prosinec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [oznámení], Autor: Havlíček, Karel
Poněwadž se sněm říšský nade wšeliké nadání nesmírně prodlužuje a posud žádného ukončení aspoň na dlauhý čas předwídati nelze: uznáwám za dobré, abych před koncem roku tohoto složil mandát swůj poslance na sněmu říšském, a ke swému obyčejnému powolání, k redakci Národních Nowin opět se do Prahy nawrátil. Umím sobě sice dokonale wážiti weliké důstojnosti zástupce národu při sněmu říšském, a proto také dosti nerad místo swoje we sněmowně Kroměřížské opauštím: poněwadž ale pewné přeswědčení mám, že mohu w nynějších okolnostech wlasti swé wíce prospěti co redaktor nežli co deputowaný, držím tento krok za swau powinnost. Od počátku nowého roku obrátím se tedy opět jako dříwe k redakci Národních Nowin a celau swau sílu jí wěnowati chci. Wzrůstající počet odbíratelstwa podáwá nám možnost, Národní Nowiny při welmi lewné ceně od nowého roku znamenitě zwětšiti, w kteréžto asi o třetinu zwětšené podobě budau šestkráte za týden wycházeti. Zároweň jsme také pro lepší pohodlí wenkowských P. T. p. odbíratelů u sl. c. kr. pošty wyjednali, že se bude nyní na c. kr. poštách také čtwrtletní předplacení přijímati. Cena jest w Praze w nowinárně naší ( na Nowém městě naproti Uršulinkám ): měsíčně........ 45 kr. stř., čtwrtletně....... 2 zl., se zásilkau poštowní čtwrtletně bez obálky 2 zl. 24 kr., s obálkau....... 2 zl. 36 kr. Kdo by se na c. kr. poštách raději půlletně předplatiti chtěl, zaplatí bez obálky....... 4 zl. 48 kr., s obálkau....... 5 zl. 12 kr. Činím P. T. pány odbíratelé po poště na to pozorny, aby předplacení swá co možná nejrychleji učinili, chtějí-li, aby prawidelně a hned po nowém roce nowiny dostáwali. Směr Národních Nowin bude sobě wždy rowný, demokratický a slowanský, we formě slušné. Co se ostatně wnitřního zřízení nowin na budaucí rok týče, hodláme o tom we zwláštním článku promluwiti. ŠOTEK, žertowná a satyrická příloha, bude od nowého roku jednau za týden wycházeti a odbíratelům Národních Nowin zdarma se přidá. Že již letos, jak jsem ohlásil, newycházela, toho byla příčinau nepřítomnost moje w Praze, což zajisté každý za slušnau a platnau omluwu uzná.


16. srpen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Přísežné soudy v Anglicku., Autor: Havlíček, Karel
Přísežné saudy w Anglicku. ( Dokončení. ) Nežádá se od přísežných, aby se na jisté spůsoby důkazů drželi, ale jen tolik, aby podle zdrawého rozumu a se slušnau rozwahau z předložených jim swědectwí a důwodů seznali, jestli pohnaný winnen jest čili nic. Jediné w přích skrze zrádu zemskau mají dwa docela hodnowěrní swědkowé o wině swědectwí dáti, jinak pohnaný odsauzen býti nemůže. Sudímu pak přísluší nalézti, jakým trestem má být wina, kterau přísežní shledali, podle zákonů kárána. Odsauzený býwá podle welkosti winy swé buďto odprawen nebo do žaláře uwržen, w posledním případu wšak nemusí ihned do wězení jíti, jestli dostatečné rukojemstwí wzdá, že po nějaké lhůtě do žaláře se odebéře. Konečně o saudech těchto připomenauti sluší, že ku každému wýslechu pohnaného wšemu lidu přístup má býti, což zajisté na saudící welice působí, aby nade cti a wěrau se nezapomenauce nikdy newynesli nález, který by byl křiwý a proti práwu. Zároweň jest lidu příležitost dána, aby poznal důkladněji zákony, tak že je wěrněji plniti a při nahodilé příležitosti snadněji neprawostí chrániti se může, což owšem dobré zemské zwelebuje, a sílu národní proti mocnostem cizým tuží a rozmnožuje. Awšak, ač na saudech přísežných mužowé zdrawého jádra a neporušené počestnosti sedí, nedá se přece zapříti, že se jim k řádnému posauzení mnohých wěcí nedostáwají dokonalejší wědomosti a náhledy. Tomu ale předešli whodnými ustanoweními Angličané. Přísežní mají na wšechen spůsob rozhodnauti, jestli pohnaný zločinu, skrze který před saud pohoněn je, winnen čili newinnen, a tak se někdy stane, že přísežní w některých kusech auplně winu jeho poznáwají, w jiných ji ale s dobrým swědomím zastáwati nemohau. W takowých pádech mají wynésti jen pozwláštní nález č. ( special verdict ), nimžto seznáwají, že zločin spáchán byl, seznání o wině králowským sudím necháwajíce. Aby sudí nemusel odsuzowat k trestu člowěka, o kterém wí že winnen není, nebo aspoň w té míře ne, jak přísežní wypowěděli, uděleno jest mu práwo, wšechno posawádní jednání zrušiti a wyšetření z nowa jinému saudu přísežnímu odewzdati. Awšak ani sudí nemá w uznáwání trestů plnau wůli míti, neboť přísežným wolno jest, proti nálezu jeho powstati, a nález na jiného sudího wznésti. Kdyby se nějaké nedopatření, ať schwálně nebo náhodně do nálezu wlaudilo, aneb kdyby při jednání některá důležitá práwní forma zachowána nebyla, má se wyšetřowání obnowiti. Odsauzenému samému otewřeny jsau wšechny cesty k nahlédnutí w nález a celé jednání, dokud písemné jest, což arci na mnoze není, proto že se wšechno ústně odbýwá. Pak smí i k saudům wyšším w Londýně a naposled k panské sněmowně odwolání učiniti. Pohnaný, jehož newina od assisi nebo od čtwrtletního sezení smírních saudců shledána byla, nemá wícekrát pro tu samau wěc potahowán býti. Po každé assise mají wšechny pře ukončeny býti, pročež se wůbec w Anglicku pře tak čerstwě odbýwají, že málo kdy trwá některá přes čtwrt léta.


16. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [článek nabádající Chorvaty k umírněné reakci na novou ústavu], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Wídeňské časopisy jsau skoro wšechny buď ministerialní neb alespoň by rády byly, kdyby jen mohly. Dočítáme se tedy w posledních číslech Lloydu a Presse nejhrubších urážek proti Chorwátům za příčinau oktrojowané ústawy od 4. března. Házení okolo sebe samými Partikullar-seperatistische Tendenze, provinzieller Winkelpatriotismus to jsau wěci, které od takowých pánů každý utrží, kdo nechce být poníženým služebníkem Němců. Tak daleko jdau tyto časopisy, že přirownáwají poslední zemský sněm trojjediného králowstwí Wídeňskému Sicherheitsausschuszu, a Presse se zrowna wyjadřuje, že chorwátský sněm zemský nemá jiné práwo „ než oktrojowanau ústawu si zapsati a podle ní se říditi. “ Tak daleko to přiwádí německé soběctwí a servilnost, že konečně upírají hlawní zásadu wšeho konstitučního žiwota! Neb práwě to jest hlawní známka absolutní wlády, že národ jiná práwa nemá, „ než wůli panowníka si zapsati a podle ní se říditi. “ My díwajíce se na wěci nyní pauze z praktického stanowiska, nemůžeme sobě owšem taky přáti, aby národ chorwátský we swé jinak zcela sprawedliwé oposici proti oktrojowané ústawě dále šel neb snad dokonce k nějakému násilnému odporu se zawábiti dal. Což by mohlo býti společným nepřátelům naší swobody a národnosti wítanější, než aby jeden národ pěkně po druhém k jejich wětšímu pohodlí se poraziti a pak potrestati dal. Nyní proti Chorwátům není ani za mák práwní příčiny, a dostanau-li horší ústawu než měli dříwe, bude to před celým swětem pěkné znamení wděčnosti za jejich krwawé hájení mocnářstwí rakauského: a takowé jmění třeba hned nyní newyplácelo hotowými, přece ponese zatím dobré auroky a časem swým se jak náleží wyplatí. Kdyby ale nyní třeba jen jedna strana ( nedočkawější ) w Chorwátech násilný odpor a revoluci zdwihla, wíme již napřed, na čí straně bude wítězstwí, neboť jsau síly práwě w tuto chwíli příliš nestejné; a pak by se wšem Chorwátům s radostí napsala do registříku ta wina některých a našla by se wítaná zamínka nedržeti jim w ničem slowo. Hlawní námitku Chorwátů proti oktrojowané ústawě jest její přílišná centralisace. Ale w tomto ohledu by jistě nemaudré bylo, aby Chorwáti sami o samotě proti ni se brániti, při čem jejich síly wystačiti nemohau, kdežto s druhé strany jisto jest, že wšichni ostatní národowé ( wyjmauc snad něco nejurputnějších Němců ) tu samau námitku proti této ústawě činí, tak že podle našeho mínění oktrojowaná ústawa ani jeden říšský sněm přečkati nemůže. Ať tedy Chorwaté swé síly i swau nechuť proti oktrojowané ústawě zachowají až k té příležitosti, kde také my wšichni rowněž tak nespokojení jako oni budeme moci swé síly s nimi spojiti proti oktrojowané ústawě. Tato příležitost bude na prwním říšském sněmu. Uwidíme pak, kolikráte se bude asi moci opakowat ten experiment rozpauštění říšských sněmů! Ohlídněme se jenom okolo sebe, ani jeden národ ( wyjmauc jednu čásť soběckých Němců ) není spokojen s tau centralisací, kterau oktrojowaná ústawa předpisuje: Slowané, Rumuni, Wlachowé to již wšichni oswědčili, a o Maďařích ani pochybnosti není, že jim též nebude dosti té zdánliwé autonomie, kterau jednotliwým zemím tato ústawa ponecháwá, tedy skoro wšichni w tomto ohledu stejně smýšlíme: proč bychom tedy jeden po druhém se swým odporem wystupowali, dadauce se přemoci, proč maříme sil swých w této neswornosti bez spojení, proč bychom raději wšichni pohromadě w úplných silách nepozdwihli swých hlasů? — Prwní říšský sněm může teprwa platně rozhodnaut o budaucí twanliwé ústawě rakauské a že tato bude foederativní, nepochybujeme nikterak.


3. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Šosovské staré archivy, Autor: Havlíček, Karel
Šosowské staré archiwy. Selský ráj. Jistý pan krajský hejtman welmi rád silnice stawěl a rozličné podobné práce důrazně podnikal, ale wšecko gratis t. j. mozolemi poddaných. Když jednoho dne u prostřed shromážděného lidstwa na wenkowu opět nowý náwrh stranu okrášlení weřejných míst zwěstowal, wyjádřil se, že musí naše wlast pro Jeho Cís. M. býti časem jako ráj. Ano wzácný pane, doložil jeden mladý sedlák, to bude prawý ráj, až my w něm jako Adam a Ewa nazí chodit budem. Raudnická národní stráž a německé komando. W Raudnici mají taky národní stráž a hezkau stráž, jenom že si zwolili neb zwolit nechali za welitele a důstojníky pauhé Němce. Jeden z těchto pánů držel nedáwno – to se rozumí w českém městě německy – takowau pěknau řeč o konstitucí, až prej wšecko plakalo. Ale nebylo asi tak zle s tím pláčem, poněwadž se ten řwaucí lid, když bylo po wšem, upřímně ptal: Co je to na česko? Swoboda tisku, zrušení censury. Jistý pisálek, jehož plané a prázdné zpráwy, respective tlachy, páni redaktoři do swých listů nepřijawše, wždy nazpět odesílali, byl tázán od několika wenkowanů, co je to swoboda tisku a wyzdwižení censury. „ Rozumíte, to je tak “, prawil, „ že ničko ti páni redaktoři wšecko wytisknaut musí, co se jim odewzdá psaného: moje spisy ( sic ) tedy ničko wšechny do nowin přijít musí. “ Na štěstí tomu nadřečení posluchači neweřili.


24. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: V Praze dne 23. října, Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 23. října. – Nedáwno jsme čtli we Wídeňském satyrickém časopise „ Punch “ narážku na pana ministra oswěty hr. Thuna. Byl wyobrazen člowěk tancující a pod ním podepsáno: „ Kandidat gymnasialní professury cwičí se w Polce. Poněwadž je nyní již čeština obligatním předmětem na gymnasiích, newí se nebude-li také tancowání Polky. “ Doufáme že každý i bez wyswětlení tomuto wtipu porozumí w ten smysl, že se p. ministrowi přílišné nadsazowání češtiny předhazuje. A co my tomu říci máme, my w Praze, kteří widíme jak hubeně letošního roku na našich Pražských gymnasiích naše mateřština dopadla? Pan ministr zajisté snad neměl aumysl, aby se jeho provisornímu gymnas. plánu s ohledem na češtinu rozumělo tak, jak se tomu porozumělo w Praze od pánů professorů Malostranského a Nowoměstského gymnasium, kteří naši mateřštinu s radostí zase wymezili. Se zwláštní horliwostí učinil to p. předstawený Malostranského gymnasium Janda který se wůbec brojením proti swému wlastnímu národu rád wyznamenáwá. Jen kdybychom to w rownopráwnosti tak daleko přiwésti mohli, aby auředníci se několika praktickými pády přeswědčili, že si brojením proti české národnosti a tupením našeho rodu nezískají lásku swých předstawených: již to bychom powažowali za weliké wítězstwí! Jen na staroměstském gymnasium zůstalo ještě něco z lonské rownopráwnosti wězeti, jak mnoho o tom se každý a zwláště pan ministr přeswědčiti může z následujícího článku. Si in viridi, quid in arrido?


16. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Časopis českého museum]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 1. Časopis českého Museum 1846. IV. Dle obsahu důležitý zwláště článek Šafáříkůw, Wocelůw a Čuprůw. P. Tylůw kritický obraz již z předešlého swazku je známý. Jediné wěci se diwíme, kterak se do Časopisu Českého Museum, který má být příklad w čistotě jazyka, článek tak špatnau češtinau psaný wzíti mohl, jako jest překlad pana rytíře Wáceslawa Wáceslawiče Hanky „ O starobylé české malbě “ od A. Popowa obětowaný též Wáceslawu Wáceslawiči Hance ( čti: Hankowi. ) My nejen že nechceme nyní ruskau abecedau psát, nobrž také ani latinskau a ruská slowa.


6. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [polemika o rozporu mezi biskupem Haulikem a chorvatskou stranou národní], Autor: Havlíček, Karel
H. B. W nejnowějších časích wystupuje Záhřebský biskup p. J. Haulik welmi neblaze proti ostatním wlastencům chorvátským. Poměr tohoto biskupa k té straně, která se může nejmocnější a národní nazýwati, jest owšem welmi pozoruhodný. Známo jest, že wlastenci Záhřebští a chorwátští až do března m. r. wždy byli we spojení s tak nazwanau konservativní stranau w Uhersku, a sice proto, poněwadž tato strana odporowala Košutowské straně w jejich plánech, a tudy pomáhala spolu Chorwátům a jiným nemaď. národům, kterým strana Košutowa chtěla uložiti jho maďarské. Owšem byly pohnútky konservativní strany maď. a pohnútky nemaď. národů s ní spojených zcela rozličné: nemaď. národy a mezi nimi tenkrát prwní Chorwáté bojowali pro swau samostatnost, konservativní maď. strana bojowala proti Košutowi nejwíce jen ze servilnosti k wládě. Biskup Záhřebský Haulik náležel owšem wždy k této servilní straně: což diwu tedy, že po březnu m. r., když se cesty maďarských konservativních a cesty nemaď. národů od sebe děliti počaly, byl také tento p. biskup w nemilém postawení doma w Záhřebu. Až po tu dobu mohl w přátelstwí býti se stranau národní; nyní ale by se byl musel odhodlaně pro ní wyjádřiti aneb proti ní jednati. On zmizel na dlauhý čas z dějiště w Záhřebě. Nyní již po nějaký čas wede s nim národní strana spory rozličné: biskup dle starého feudálního zwyku nazýwá se nyní w nepřítomnosti Jelačiće náměstkem bánským, kterým wšak skutečně jest p. Lentulay, a proto již po nějaký čas bylo nedorozumnění. W nejnowější době wyznamenal se biskup také tím, že za nebožtíka wojwodu srbského Šuplikce na žádost bánské raddy nechtěl dowolit čísti úmrtní mše – poněwadž byl Šuplikac řecko-katolické wíry. Chorwátsko jest latinsko-katolické, Srbowé jsau řecko-katoličtí Celý rozdíl mezi těmito dwěma wírami jest tento: dle latinsko-katolické wíry pochází Duch Sw. od Boha Otce a od Boha Syna. Dle řecko-katolické ale jen od Boha Otce. Když ale powážíme, že jsau Bůh Otec, Syn i Duch Sw. jedna osoba, widíme patrně, že tento rozdíl není wlastně žádný rozdíl. Red., a zůřiwá strana neoswícených latinských kněží w Chorwátsku snaží se dle možnosti popuzowati tyto dwa kmeny jednorodé proti sobě pro welmi nepatrný rozdíl we wíře. Práwě čteme w ilyrských Záhřebských nowinách od 1. března článek sepsaný od některého ze strany biskupské, a ejhle! zde na ukázku kausek oswícenosti těchto pánů: „ Ona žádost sl. bánské raddy ( aby totiž za woj. Šuplikce slawena byla úmrtní mše ) je takowá, že ji církew katolická žádným spůsobem wyplniti nemůže, a ji wýslowně to zapowězeno jest, je takowá, že ji ani wyznáwačowé nesjednocené řecké církwe schwalowati nemohau, chtí-li wěrni zůstati swé wíře. A wys. důst. p. J. Haulik, pokud chce býti biskupem církwe katolické, za wyznáwače řecké-nesjednocené církwe ani sám úmrtní mši slawiti ani dopustiti, nemůže aby ji jiní kněži w jeho biskupstwí drželi. Co se u wšech theologů jasně wyřknuté čísti může, to zde není zapotřebí obšírně dokazowati atd. Co se wšak strany toho stalo w Holomauci a w Praze ( prawí-li nowiny prawdu ), to se dobře nestalo a nemůže se schwalowati; neboť jsau zrádcowé wíry, jako jsau zrádcowé národu a wlasti, jako i sw. Jeroným prawil: Nejsau wšichni biskupowé biskupy; myslíš-li Petra, pomysli i na Jidáše! “ Další wýtahy nechceme činiti, každý má dosti k poznání ducha středowěkého, jaký ještě lomcuje hierarchií Záhřebskau. Musíme tedy přede wším p. bisk. Záhřebského ubezpečiti, že může wěřit zpráwám časopisů o těchto pohřebních slawnostech w Praze a w Holomauci; za druhé ale doložiti, že důst. p. kapitolní děkan Pražský a jmenowaný arcibiskup Lwowský Wáclawíček zajisté wšude znám jest spíše jakožto rigorosní, než jako liberální prelát, aby tedy wěděl p. biskup Záhřebský, koho nazwati dal zrádcem wíry a Jidášem. Bylo by si owšem přáti, aby p. Haulik, který w nynějších okolnostech na stolici biskupské w Záhřebě důstojně seděti nedowede, odstraněn byl na nějaké pro něho příslušnější místo, a doufáme také, že wláda chorwátská nějaké přiměřené kroky k tomu brzy učiní.


16. květen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: – W záležitostech průmyslowé školy., Autor: Havlíček, Karel
– W záležitostech průmyslowé školy. Tyto dni odewzdána jest ke zpráwě zemské od hlawního ředitelstwa Jednoty Průmyslowé žádost o powolení nawržené české průmyslowé školy, spolu i s krátkým plánem, dle něhož zřízena býti má. Podotknauti musíme ještě i to, že zpráwa zemská r. 1841 takowau školu již při Jednotě powolila, že se ale tenkrát pro nedostatek peněz onoho powolení použíti nemohlo.


29. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Truchlivá událost.], Autor: Havlíček, Karel
Žertovné novinky. Pro wýstrahu zde uwedeme truchliwou událost, která se nedáwno na choře w jednom kostele Pražském s basou přihodila: a která nám patrně ukazuje, jak záhubné následky následk obruče na ženských míwají, zwlášť pro basy. Ubohá basa w tichosti a skromnosti dle srdečné swé dobroty u stěny stála, na nic zlého nemyslíc. Tu se s šustěním a rachotem naškrobených sukní poznenáhla walí blíž a blíže obrowský rozsáhlý rajfrok, s obručemi z Heidelberského sudu. Nebezpečí se blíží k base, a tato ubohá, bezelstná netuší tajného, pod sukněmi skrytého nepřítele. Rozhodný krok! — hrdá obruč se neuhne, basa se uhnouti nemůže — bác! a již tu basa leží, teplá krew za dušicú teče za otletlú, roztříštěna je basa na tisíce kusů, a jenom poslední žalostný zwuk nesl se po klenutí, jako poslední labutí píseň starého německého básníka. H. Borowský.


2. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: V Praze dne 1. prosince, Titulek: [poznámka o demokratizaci úřadů], Autor: Havlíček, Karel
Ujišťowalo se, že k nowému roku nowé auřední a saudní řízení již počnauti má, a nepochybujeme, že také byla takowá upřímná wůle p. ministra Bacha. Hledíce ale na wšeliké okolnosti nemůžeme naději míti, žeby možno aneb i radno bylo, aby od nowého roku již stalo se naše auřední znowuzrození. Tak ku př. dowěděli jsme se s jistotau, že teprwa tyto dni se počalo jednati o zaopatření potřebného nábytku pro saudní a auřední místnosti s tím doložením, aby k nowému roku wšechno hotowo bylo. Pod tauto wýmínkau ale se sotwa kde řádní řemeslníci uwoliti mohau nářadí dostawiti, leč by snad nějakým syrowým a hned za nowa špatným aerar za wděk wzíti chtěl. Diwná wěc, že po ten celý čas nezbylo chwilečky pomysliti na tuto sice jen postranní a wšak nicméně přece newyhnutelnau wěc, a že se teprwa na poslední chwíli ponechala. Slyšíme také, že posud ještě na mnoho jiných maličkostí též newyhnutelných, ku př. kancelářské potřebnosti ani se newzpomenulo. Slyšíme též, že se odewzdáwání a přijímání auřadů w celé zemi najednau díti má, čemuž wšak wěřiti nemůžeme již proto, poněwadž množstwí auředníků zároweň odewzdáwati i přijímati musí, kterak by se tedy dalo oběmu na dwau místech na jednau wyhowěti? Wůbec by bylo naše nejwětší přání, aby se uwedení nowých auřadů se wšemožným pořádkem a s náležitým uwážením wšeho potřebného dělo, aby již napřed důwěra lidu k nowým ústawům a nowým mužům pokažena nebyla.


19. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Slovan a Čech, Autor: Havlíček, Karel
Slowan a Čech. ( Pokračowání. ) Přede wším, abych jak se říká, i s dweřmi do domu wpadl, wyslowují pewné a newýwratné přeswědčení swé, že Slowané, totiž Rusowé, Poláci, Češi, Ilirowé atd. nejsou jedním národem. – Tato slowa jsou jako wýpowěď wojny, a tak rozhodná, že obšírného wyswětlení potřebowati budou. Nechtěje zde wšechno opakowati, co sem na jiném městě ( Cizozemci w Rusích w Čas. Česk. Mus. ) k určení toho, co národ jest již powěděl: uchopím se zde raději přirownání. Komu kdy napadlo mluwiti o národu romanském neb germanském? Komu napadlo jmenowati Wlacha bratrem Španěle a Francouze aneb Angličana s Němcem do stejného národu počítati? A zrowna tak jako Španělé, Portugézi, Francouzowé, Wlaši dohromady jsou Romanští národowé; a Němci, Dáni, Šwédi, Norwezi, Hollandčané Germanskými národy slowou: zrowna tak jsme my, Poláci, Iliři, Rusowé atd. Slowanskými národy a jméno Slowan jest a zůstati má wždy jen jménem zeměpisným a wědeckým, nikoli wšak jménem srdečným, jménem sympathie, s jakou každý národ jméno swé wyslowuje. Tak jako nemá být člowěk pořádný kosmopolitou ( kdo prawí, že každého miluje, nemiluje žádného ), tak jako by směšno bylo, cítiti patriotismus indoewropejský a dělati werše o něm w nadšení; zrowna tak, jenom owšem w menší míře, neprawdiwé jest wlastenectwí wšeslowanské. Namítneli někdo, že snad mezi národy slowanskými není tak weliká rozdílnost, jako mezi romanskými a germanskými: musíme tomu naprosto odporowati. Třeba by u př. mezi jazyky rozličných Slowanských národů ani tak weliký rozdíl nebyl jako mezi jednotliwými germanskými a romanskými ( ačkoli u příkladu jazyk holandský blíže jest německému než ruský českému, a mezi frančtinou a wlaštinou není wětšího rozdílu než mezi ruštinou a češtinou ) nesmíme přece zapomínat, že nejen jazyk, nýbrž také obyčeje, náboženstwí, wláda, wzdělanost, sympathie a j. w. dohromady národnost a tedy i rozdíly mezi rozličnými národy twoří, a béřeli se při slowanských národech na wšechno to náležitý ohled, nesmíme již twrditi, že by si ku př. Rusowé a Češi, Poláci a Rusowé, Iliři a Poláci blíže stáli, než kteří koli dwa národowé germánští neb románští. Čas a okolnosti rozdělily weliké množstwí lidu Slowanského půwodu jíž od dáwna na čtyry podstatně od sebe rozdílné národy, z kterých každý ( wyjímaje Iliry ) již od dáwna jedním národem samostatným jest, a wšechno buď měl neb má, co zapotřebí jest, máli se o národu mluwiti. Upírati nebudeme, že jest to welké štěstí, býti člénem welikého, rozšiřeného národu, tak jako si mnohý malý člowěk přeje být welkým, tak jako by snad nikdo dobré wlastnosti, moc, jmění atd., kdyby je míti mohl od sebe neodstrkowal: s druhé strany ale slušně se od rozumného člowěka očekáwá, aby s osudem swým spokojen byl, a s tím co má se spokojiw, nežádal toho, co míti nemůže. Šlechetná mysl Kollárowa rozhřála nás we Sláwy Dceři, 60 nejwíce k jakémusi neurčitému přátelstwí a bratrstwí se wšemi slowanskými národy: zapotřebí bylo tak silné, žiwé a nowé páky, aby se duše naše tak dlouhou nečinností zmalátnělé a zwšednělé opět k nějakému žiwotu probraly, a také sme oprawdu z této myšlénky welmi mnoho dobrého pro sebe nakořistili, o čem ještě později zmínku učinime. S druhé strany se ale práwě tímto básnickým a welmi neurčitým přátelstwím a bratrstwem, které se ustawičně mezi pouhou literární wzájemností ( jižto ale wlastně se wšemi národy míti máme a můžeme, byť by si ostatně naši nejúhlawnější nepřátelé byli ) a ostatními wyřknutými a newyřknutými požadawky panslawistickými kolíbalo, konečně tak hlawy pomátly, zwláště lidem w zeměpisu a historii jakož i slowanském národopisu méně cwičeným, že již sami newěděli kudy wen a kudy tam s tím Slowanstwem. Následky pak z takowé pomatenosti myšlének, a z neurčitosti pojmů býwají wždy podiwné a nejwíce škodné. Práwě toho máme teď rázný příklad na Slowensku. Komu jen trochu powědomy jsou tamější poměry, wěděti bude, jak tam panslawismus králowal, jak nadšeně se mnozí Slowáci w myšlénce kochali, že jednou wšichni Slowanští národowé jednu literaturu a Bůh wí co ještě dohromady míti budou, jeden již wydal gramatiku wšeslowanskou, t. j. utwořiti chtěl wšeobecnou slowanskou řeč: zkrátka, každý wí, že mezi Slowáky nejwíce panowalo domnění, že by se oprawdu ještě časem swým ze wšech národů slowanských jediný utwořiti mohl. Roku 1848 přeswědčil sem se sám na cestě swé po Slowensku o wšem práwě řečeném, ačkoli již z toho, co příchozí do Prahy Slowáci ( a mezi nimi sám p. L. Štúr ) mluwili, dost wyswítalo. A kdo by si byl pomyslil, že se 1845 p. Hurbanowi a Štúrowi, dwěma marným, wíce o sláwu swou spisowatelskou než o blaho národu swého starostliwým ostatně dosti nepatrným lidem ( přirownámeli je k slawným a zasloužilým Slowákům předešlé doby ) podaří místo welikého spojení wšech Slowanů odtrhnouti Slowensko ještě od nás ostatních, s kterými oprawdu již w literatuře a w národnosti pewně spojeno bylo!! Nepodobáli se to nejtrpčí ironii? Uwěřilli by to kdo na pouhé slowo?! Se zwlášťní chytrostí hledí tito pánowé Hurban a Štúr, to co se jenom proti jejich osobnímu mrzkému a škodnému počínání píše, jako hanu na celé Slowensko potáhnouti, aby tak rozhořčení mezi námi a Slowáky, kteří wždy našimi milými a wáženými bratry jsou a i po Hurbansko-Štúrském apoštolstwí zůstanou, tím wíce wzrůstalo, a jejich soběcký, marný záměr utwořiti ze sebe malinkých člowíčků, patriarchy, tím snadněji se podařil. Z toho ohledu prosíme snažně každého wlastimilowného Slowáka, který naše listy čítá, aby dle možnosti wšechno to, co proti Hurbano-Štúrowským nowotám píšeme, mezi swými krajany rozšířil a rozhlásil, tak aby se Slowáci z čistého pramene o našem mínění dowěděli, nikoli ale z pokaleného pramene Orla neb Nowin Štúrowých. Doufáme ale, že každý rozumný, o poměrech Slowenska k Maďarům atd. dobře zprawený Slowák, prawdiwost našich slow uzná, a počínání Hurbano-Štúrské, z kterého pro celý náš národ jenom škoda wyplynouti může, tak jako slawný a zasloužilý náš Kollár a my wšichni zatratí. ( Pokračowání. )


15. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Časopis „die Geissel“, Autor: Havlíček, Karel
Časopis „ die Geissel “ wyšel dnes „ in rosenfarbnem Humor “ na růžowém papíře. Měl by se práwě jmenowat „ Schwarz gelb, “ neb pod tímto názwiskem wyrozumíwá Wídeň hlawní reakcionáře, bezbožné Gutgesint-y. Tento časopis nazýwá w dnešním čísle Radeckého, Windischgrätze a Jelačiče trojicí, která i demokratický klubb naučí modlit se.


28. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Orbis pictus]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 3. Komenského Orbis pictus wyšel u Jarosl. Pospíšila w nowém wydání s textem českým, německým, latinským a francauským a wšak se starými obrázky. Ku konci přidána jest: Krátká známost národů ewropských, česky a německy s malau národopisní mapkau. W. 8 za 1 zl. stř.


9. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Čičikow počal jaksi welmi ze zdaleka, dotknul se wšeobecně celého ruského hosudárstwa, wyjádřil se s welikau pochwalau o jeho welikosti, prawil, že ani staré římské císařstwí nebylo tak weliké a že se cizozemci wším práwem diwí.... Sobakewič poslauchal wšechno s nakloněnau hlawau. A že podle skutečných práw tohoto hosudarstwa, jehožto sláwě se jiné newyrowná, revisské duše, ukončiwší již běh žiwota, přece se počítají do daní při každoročním odwodu tak jako žiwé, ačkoli se místo nich nowě narození nekladau do zákonních rejstříků, aby se tak nezwětšowala obtíže auřadů množstwím drobných a nepotřebných zpráw, a aby se neobtížil shod i tak již dosti obtíženého zemského mechanismu.... Sobakewič poslauchal wšechno s nakloněnau hlawau – a že přece při wší sprawedliwosti tohoto rozměru, přece to býwá obtížné mnohým statkářům, kteří musí platit daň tak jako za žiwau osobu, a že on cítě k němu osobnau úctu, hotow jest, přijmauti z části na sebe tuto zajisté obtížnau powinnost. Strany hlawní wěci se wyjádřil Čičikow welmi opatrně: on nenazwal nikdy duše umrlými, nýbrž jen nežijícími. Sobakewič poslauchal wšechno jako dříwe s nakloněnau hlawau a na jeho obličeji neukázalo se nic wýznamu podobného. Zdálo se, že w jeho těle dokonce žádná duše není, aneb jestli jest, že i je zcela jinde než kde se náleží. „ A tedy? “ prawil Čičikow očekáwaje ne bez napnutí odpowěď. „ Wy potřebujete mrtwé duše? “ zeptal se Sobakewič welmi jednoduše, bez nejmenšího podiwení, jako by se jednalo o obilí. „ Ano, “ odpowěděl Čičikow a opět zmírnil wýznám dodaw: „ nežijící. “ „ Shledají se, proč by nebyly.... řekl Sobakewič. „ A jsau-li jaké, bude wám, jak myslím.... příjemno zbawiti se jich. “ „ Poraučejte, rád je prodám, “ prawil Sobakewič, a již trochu pozwednul hlawu pozoruje, že kupowatel při tom musí mít nějaký prospěch. „ Čert aby to, “ pomyslil si Čičikow, „ ten již prodáwá dříwe, než jsem se zmínil, “ a dodal na hlas: „ A zač ku příkladu.... ačkoli to jest ostatně takowá wěc..... že o ceně jest až diwno.... “ „ No, abych na wás mnoho nežádal, po sto rublů za kus, “ prawil Sobakewič. „ Po sto! “ křikl Čičikow, otewřel ústa a podíwal se mu zrowna do očí, newěda, jestli sám špatně slyšel, aneb-li jazyk Sobakewičůw podle swé těžkosti drknuw wyslowil jiné slowo místo prawého. „ Nu snad se wám to zdá draho? “ řekl Sobakewič, a pak doložil: „ A což by wy jste tak myslil. “ „ Já? Wy jste se jistě nějak zmýlil, aneb si nerozumíme. Já myslím ze swé strany ( klada ruku na srdce ) po osmi hriwnách za duši, to je tuze krásná cena. “ Rubl má deset hriwen, hriwna deset kopejek. „ A co wám napadá, po osmi hriwenkách! “ „ Což, podle mého úsudku, jak já myslím, wíce není možná. “ „ Ale wždyť neprodáwám hadry! “ „ Awšak pomyslíte sám, že to nejsau také lidé! “ „ To wy myslíte, ale najděte si takowého osla, který by wám prodal za dwacetník revisskau duši. “ „ Ale dowolte: proč pak je nazýwáte revisskými, wždyť duše samy již dáwno umřely, zůstalo z nich jenom jméno. Ostatně abychom se o této wěci dále nepauštěli do řeči, po půldruhém rublu wám dám, wíce nemohu. “ „ Styďte se mluwit o takowé ceně! kupujte, řekněte, co skutečně míníte dát? “ „ Nemohu, pane Michaile Semjonowiči! wěřte mi na swědomí, že nemohu: co nemůže být, to nemůž býti, “ prawil Čičikow, přece wšak ještě po půl rublu přidal. „ A což tak lakomíte? wěru to není draho. Jiný šelma wás ošidí, prodá wám nějaký neřád a ne duše; ale moje jsau jako ořechowé jádro, wšechny wybrané; buď mistr řemeslník aneb alespoň nějaký zdrawý mužík. Jen si powšimněte: ku příkladu sedlář Michejew! wždyť dělal jen samé kočáry na perách. A ne jako býwá Moskewská práce, na hodinku, nýbrž důkladnost samá, sám je pobíjel a lakem obarwil. “ Čičikow otewřel ústa, aby mu podotknul, že ale Michejew již dáwno není na swětě: ale Sobakewič přišel již, jak se říká, do toku řeči a tudy padl na obrazy a dar wýmluwnosti. „ A Probka Štěpán tesař? hlawu wsázím, najdete-li kde takowého mužíka. Tenměl nějakau sílu! Kdyby byl chtěl slaužit w gardě císařské, byli by mu dali Bůh wí co, tři aršíny a palec byl wysoký! “ Čičikow chtěl opět podotknaut, že Probka není na swětě: ale Sobakewič již byl rozběhnut a potoky řeči se jen lily, tak že se muselo jenom poslauchat. „ Miluškin cihlář! mohl wystawět kamna w každém domě. Maksim Teletníkow, šwec, jak pichl šídlem, byla bota a každá bota zaplať Pán Bůh, a chmelného nic newzal do huby. A Jeremej Strakoplašík! tento mužík stál sám za wšechny ostatní, w Moskwě wedl odchod, jenom obroku dáwal po pěti stech rublů! Wida jaký to lid. To není co wám snad prodá ňáký Pluškin. “ „ Ale dowolte! “ prawil konečně Čičikow, podiwen takowým tokem řeči, kterému ani konce nebylo, „ proč pak wypočítáwáte wšechny jejich wlastnosti, wždyť již nejsau k ničemu, wždyť to jsau již wšechno mrtwí lidé. Mrtwým tělem ani plot nepodepřeš! prawí příslowí. „ Owšem že mrtwí, “ prawil Sobakewič, jako by se byl zpamatowal, že jsau skutečně již mrtwí, a pak dodal: „ Ostatně se musí i to pomyslit: co je po těch lidech, kteří nyní jsau na swětě? jací jsau to lidé? muchy a ne lidé! “ „ Ale přece alespoň žijau a oni jsau jen myšlénka. “ „ A ne myšlénka! Já wám powím, jaký byl Michejew, a takowé lidi nenajdete: chlap takowý, že by se do tohoto pokoje newešel: ne, to není myšlénka! A w ramenech měl takowau silu, jakau nemá ani kůň: rád bych wěděl, kde byste jinde našel takowau myšlénku! “ Ne, wíc než dwa ruble nemohu dát. “ „ Račte tedy, abyste mi newyčítal, že wysoko cením a nechci wám nic udělat po wůli: po pět a sedmdesáti rublech za duši, ale jenom w bankonotách a jen pro známost. “ „ Což on kýho šlaka “ – pomyslil si Čičikow „ drží-li pak mne za hlupáka! “ a dodal pak hlasitě: „ Diwno mi wěru: jak se zdá, prowozujeme nějaké diwadelní předstawení aneb komedii, jinak si to nemohu wyswětlit... Snad jste přece muž dosti chytrý a máte oswícený rozum. Wždyť je to wěc zrowna: fuk, fuk, zač stojí, kdo je potřebuje? “ „ Ale wida, wy je kupujete, nač tedy? “ Tu Čičikow zakausl pysky a neměl co odpowědít. On počal mluwit o jakýchsi poměrech rodinných, ale Sobakewič odpověděl zrowna: „ Já nepotřebuju wědět waše okolnosti: já se do rodinných záležitostí nemíchám, to je waše wěc. Wy potřebujete duše, já wám je prodáwám, a budete litowat, že jste nekaupil. “ „ Dwa rublíky, “ prawil Čičikow. „ Eh! wěru, jak jste se jednau zawrtal do dwau, již z nich nechcete sjet. Podejte přece něco slušného. “ Nu wezmi ho již čert, pomyslil si pro sebe Čičikow, ještě po půlrublu mu přidám, psowi na ořechy! „ Tak tedy po poltině přidám! “ „ No, tak tedy i já wám powím swé poslední slowo: „ padesát rublů! wěru, mám sám škodu, lacinější nekaupíte nikde takowý řádný lid. “ „ To je kulak Slowo „ kulak “ ( pěsť ) nedá se whodným wýznamem přetlumočiti. Ono znamená zwláštní druh překupníků neb wlastně dohazowačů na trzích w Rusku, kteří ani kopejky nemajíce zboží za tisíce kupují a w tu samau dobu zase se ziskem prodáwají. Bylo by jistě w psychologickém ohledu zajímawé něco obšírnějšího o nich promluwiti. Překl.! “ řekl w duchu Čičikow a pak pokračowal na hlas trochu mrzutě: „ Ale což u wšech wšudy.... wy děláte skoro jako oprawdu; wždyť já je jinde zadarmo dostanu. Ještě mně je odewzdá každý s radostí, aby se jich jenom zbawil. Musel by být blázen, kdo by je držel a platil z nich daně. “ „ Ale wíte-li pak, že kaupě takowého spůsobu, prawím to mezi námi z přátelstwí, nejsau wždy dowolené, a kdybych já aneb někdo jiný se o tom zmínil, nebude žádná důwěra strany kontraktů aneb jiných kterých koliwěk peněžitých poměrech. “ „ Wida kam míří, darebák! “ pomyslil si Čičikow a hned řekl, s nejchladnokrewnějším obličejem: „ Jak chcete já je nekupuju snad pro nějakau potřebu, jak wy snad myslíte, nýbrž proto, že mi to tak práwě napadlo. Dwa a půl nechcete? tedy s Bohem! “ „ Toho nepřepřu, je twrdohubý! “ pomyslil si Sobakewič. „ No wzal to již nešť, dejte po třiceti a wezměte si je. “ „ Ne, já widím, že nechcete prodat. S Bohem! “ „ Dowolte, dowolte, “ prawil Sobakewič drže ho za ruku a staupna mu na nohu, neboť hrdina náš zapomněl chrániti se, a trestem za to musel zawzdechnaut a skákat po jedné noze. „ Prosím za odpuštění! snad jsem wás, jak se zdá, obtížil. Račte si semhle sednaut! Prosím! “ Tu ho posadil do pohowky s jakausi obratností, jako takowý nedwěd, který již skrotnul a umí již dělati kotrmelec a jiné kausky na otázky: Ukaž nám Míšo, jak chodějí baby do lázně? Jak pak Míšo malé děti chodí na hrách? “ „ Wěru nadarmo mařím čas, mám na spěch. “ „ Poseďte jenom minutečku, hned wám powím příjemné pro wás slowíčko. “ Tu si sedl Sobakewič k němu blíže a řekl mu tiše do ucha jako tajemstwí: „ Chcete roh? “ „ To jest pět a dwacet rublů? ne, ne, ne! ani čtwrt rohu nedám, ani kopejku nepřidám! “ Sobakewič mlčel, Čičikow taky. Dwě minuty táhlo se mlčení. Bagration s orlím nosem díwal se se stěny welmi pozorně na tento prodej. „ Což pak tedy chcete oprawdu dát? “ prawil konečně Sobakewič. „ Dwa a půl! “ „ Wěru wám je člowěčí duše jako pařená řepa. Aspoň dejte již ty tři ruble! “ „ Nemohu! “ „ Nu což s wámi mám dělat. Wezměte si je. Škodu mám, ale již takowý psí spůsob: nemohu se zdržet, abych bližnímu neučinil potěšení. Snad teď bude i zapotřebí smlauwu písemní učinit, aby bylo wšechno w pořádku! “ „ Rozumí se! “ „ A to ještě k tomu budu muset do města! “ ( Pokračowání. )


6. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [otištěné zprávy], Titulek: Šosovské staré archivy, Autor: Havlíček, Karel
Šosowské staré archiwy. W městě Plzni hlasowali gardisté stran welení. Wystaupil kdosi a prawil: „ Pánowé, kteří jste pro české welení, odstaupněte na tu stranu, a kteří jste pro německé " – – „ My nejsme sedláci, abysme měli české komando, “ přetrhli skoro wšickni řeč mluwícího, a národní obrana má – – německé welení. Nšl.


29. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Konec besed podzimních]., Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. – Konec besed podzimních! Wšechno marné na tom swětě i ty besedy, práwě když byly nejkrásnější, pominuly atd.! běduje snad mnohý tanečník wlastenec i newlastenec. Prawda jest, že druhá ( dne 11. Listop. ) i třetí ( dne 25. ) beseda uspokojiti mohla každého dobrau společností a wšelikau půwabností takowýchto zábaw, obecenstwu nechtělo se ze Žofína. Můžeme říci, že si wýbor uspořádawší je, nemalau zásluhu získal o uwedení české řeči do skwělého sálu, a každý kdo wšeliké obtíže takowých podniknutí zná, dowede zásluhu oceniti. My zde za obecenstwo naše projewujeme wýboru uznalost za jeho ochotnau péči. Každý s námi přiznati se musí, že tyto besedy byly posud nejskwělejší. Do zewrubního popisowání se zde pauštěti nemíníme, ráz zábaw těch již bez toho dobře powědomý jest, a počínají se dle našeho příkladu i w jiných slowanských zemích w podobném směru uwáděti.