20. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, aneb Příběhy Čičikovovy, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše, aneb Příběhy Čičikowowy. Z ruštiny M. Gógola přeložil H. B. Doufám, že práwě w této době se zawděčím obecenstwu, seznámím-li je s tímto nejznamenitějším dílem prwního humoristy ruského, zwláště proto, že se w tomto spisu welmi dobře líčí rozličné ruské charaktery. Ačkoli jest spis poněkud dlauhý a dle wypočtení mého asi měsíc trwati může w našich nowinách: nicméně wšak weliká zábawnost jeho nedowolí snad nikomu trpěti dlauhau chwíli, a zdá se mi, že nynější mezera w politice welmi dobře se takto wyplní. Překladatel. Kapitola I. Do wrat hostince w gubernialním městě N. N. wjela malá, dosti auhledna sic brička na pérách, w jaké jezdíwají neženatí pánowé: wyslaužilí plukowníci, stabskapitánowé, šlechticowé mající asi sto duší sedláků, zkrátka wšichni takowí, kteří se nazýwají „ pánowé prostřední ruky “. W bričce seděl pán ne hezký, ale také ne oškliwý, ne welmi tlustý, ne welmi štíhlý; nemohlo by se říci, žeby byl starý, také ale ne mladý. Příjezd jeho nespůsobil we městě žádného powyku, a nic zwláštního s ním spojeno nebylo; jenom že dwa mužíci Mužík znamená po rusku newolníka, sedláka w člowěčenském záwazku postaweného. Nemajíce whodného názwu w češtině, podrželi jsme ruské slowo pro ruskau wěc., stojící před kabákem Kabák jest kořaleční naléwárna ( šenk ). W Rusích jest kořalka regale jako u nás tabák., blíže hostince dělali jakási uwážení, wíce wšak o powozu, než o tom, kdo w něm seděl. „ Kaukej “ prawil jeden druhému, „ tuhle na to kolo; co myslíš, dojelo by, kdyby potřeba byla, do Moskwy, nebo nedojelo? “ – „ Dojelo by, “ odpowěděl druhý. „ Ale do Kazaně bych myslil že nedojede! “ – „ Do Kazaně nedojede “, odpowěděl druhý. Tak se rozmluwa ukončila. Když powoz wjel na dwůr, přiwítal pána sluha hospodský neb połowý, jak se jmenují w ruských hostincích To jest w hostincích zřízených po rusku; neboť jsau také hostince zřízeny docela tak jako w jiných ewropejských zemích. Překl., pohybliwý a šwitorný tak welmi, že nelze bylo uwidět, jaký má obličej. Wyběhl čiperně se serwitkem w ruce, dlauhý a w dlauhanáckém letním kabátě s žiwotem skoro u krku, zatřepal wlasy, a wedl obratně pána po dřewěné chodbě a wykázal mu nadělený od Boha pokoj. – Pokoj byl jak známo; neboť byl i hostinec jak známo, to jest zcela takowý, jako býwají hostince w gubernialních městech, kde za dwa ruble na den dostáwají cestující tichý pokoj se šwáby, naplňujícími jako chumáče sliw wšechny kautky, a s dweřmi do sausední swětničky, wždy zastawenými almarau, kde se oblíká saused, mlčeliwý to a tichý člowěk, ale nesmírně zwědawý na wšechny okolnosti přijíždějícího. Wenkowská strana hostince byla přiměřena wnitřku: byl welmi dlauhý a dwaupatrowý. Dolní patro nebylo omítnuto, a tmawě čerwené cihly hleděly na ulici, zatemněwše ještě wíce od zlých nestálých powětrností; horní bylo obarweno nezbytnau žlutau barwau; při zemi byly krámky s chomauty, prowazy a beránky. W nejkrajnějším z těchto krámků aneb raději w jednom okně sídlil sbitenščik Sbitenščik, prodáwač teplého nápoje takto nazwaného, který jest podoben čáji. Lidé tito kočujíce we městech po ulicích neb sídlíce we zwlástních krámkách zahříwají lid ruský pramenem swého samowaru. Sbitenščik w jedné ruce samowar, w druhé skleničku nesa, za pasem maje preclíky ( kreňděle po rusku ) k namáčení, častuje wšude na ulici za skrowný peníz každého, a tak předstawuje nejlacinější spůsob kočující restaurace a kafírny. se samowarem z čerwené mědi a s obličejem též tak čerweným jako samowar, žeby se bylo mohlo zdaleka mysliti, že stojí na okně dwa samowary, kdyby ten jeden samowar neměl wausy jako smůla černé. Co si příchozí pán prohlížel swůj pokoj, přinášeny jsau jeho wěci: předně tlumok z bíle kůže, drobet ošaupaný, na důkaz, že nebyl poprwé na cestách. Tlumok přinesli kočí Selifan, nizaunký chlapík w kožichu, a lokaj Petřík, hoch třicetiletý, w obšírném zpotřebowaném kabátě, jak bylo widět po pánowi, s welmi hmotnými pysky a též takým nosem. Za tlumokem byla přinešena neweliká truhlička, z čerweného dřewa uměle wykládaná, desky a kopyta do bot, a pečená slepice zaobalená w modrém papíře. Když bylo wšechno přinešeno, odebral se kočí Selifán do marštale obstarati si koně, a lokaj Petřík počal se usazowat w malém předpokojíku, w dírce welmi tmawé, kam zatím již byl přitáhl swůj plášť a zároweň s ním jakýsi swůj zwláštní zápach, kterým byl i proniknut jeho pytel s rozličným lokajským nábytkem. W této dírce přiformowal ke zdi malau třínohau postel, a na ni položil cosi podobného polštáři, sleželému a ploskému jako líwanec, a třeba i tak zamaštěný jako líwanec, který šťastně wymohl od hospodáře w hostinci. Co se zatím takto služebníci oháněli a starali, šel pán do hostinského pokoje. Jaké býwají tyto hostinské pokoje – to každý pocestný welmi dobře wí: wšudy stěny wymalowané jakýmsi lakem, zakoptěné nahoře od kauře z dýmek, a dole zamaštěné od krku rozličných pocestných a ještě wíce 622 od domácích kupců, kteří tam přicházeli o trzích w šesteru a w sedmeru pít swau známau „ páru čáje “, Pára čaje jest porce čáje w Rusích dle prostonárodního obyčeje, která se počítá podle kausků přidaného k čáji cukru. Rusowé sprostí a hlawně kupcowé, co representanté národních obyčejů, nedáwají cukr do čáje, nýbrž wezmauce malininký drobet cukru mezi zuby prosrkují tak hořký čáj. podlaha jak náleží zapleskaná, zakauřený lustr s množstwím wysutých sklíček, které poskakowaly a zwučely pokaždé, když polowý ( sklepník ) běžel po wyšlapaných prknách, haupaje w rukau srdnatě tácem, na němž bylo takowé množstwí šálků, jako ptactwa na morském břehu; obrázky wšudy po stěnách malowané olejowými barwami, zkrátka wšechno tak jako wšude jinde, jenom s tím rozdílem, že na jednom obraze byla wypodobněna nymfa s tak ohromnými prsy, jaké jistě čtenářstwo newidělo. Podobné wšak zwláštnosti přírody často se přihodí na rozličných historických obrazech, o kterých se newí od koho, kdy, a odkud přiwezeny byly do Rus; někdy od našich welmožů, milowníků to umění, kteří je kaupili w Italii na radu wezaucich je postiljonů. Pán smeknul čepici a rozwázal s krku šerpu wlněnau duhowých barew, kterau ženatým wlastnoručně uplete manželka, opatřujíc je při tom whodným poučením, kterak si ji wázati mají, a swobodným – wěru nemohu říci, kdo je dělá, Bůh sám nejlépe wí, já nikdy nenosil takowau šerpu. Rozwázaw šerpu, poručil si pán oběd. Co mu zatím podáwali obyčejná w hostincích jídla, jako jsau šči Šči, kyselá howězí políwka; pirožky, koláčky neb buchtičky. s tučnými pirožky, které se naschwál k wůli cestujícím po několik neděl schowáwají, mozek s hráškem, nožky se zelím, pečený kapaun, okůrky nakládané a wěčný tučný pirožek sladký, wždy k službám hotowý, co se mu tedy wšechno to podáwalo buď ohříwané neb zhola studené, dal si wyprawowat od sluhy čili od polowého wšeliké trety, kdo byl dříwe držitelem hostince a kdo jest nyní, mnoholi wynáší, a jaký šelma je pan hostinský, načež polowý dle zwyku swého odpowěděl: O weliký pane, prazloděj! Jako w oswícené Ewropě tak i w oswíceném Rusku je nyní mnoho welmi wážených lidí, kteří nemohau jinak pojísti w hostinci, nežli rozmlauwajíce se služebníky a časem i wtipně si z něho žertík ztropí. Ostatně náš cestující nedáwal samé zbytečné otázky; s neobyčejnau důkladností wyptal se, kdo je zde gubernatorem, kdo předsedníkem saudu, kdo prokurátorem, zkrátka – neopominul ani jednoho důležitějšího auředníka; ale ještě s wětší důkladností wyptáwal se na wšechny znamenitější poměščíky ( statkáře ), kolik má který duší poddaných, jak daleko sídlí od města, jaký je člowěk a jak často jezdí do města; wyptáwal se welmi pozorně o stawu té krajiny, nebyly-li jaké nemoce w jejich gubernii, horké nemoce, nebezpečné zimnice, osypy aneb něco podobného, a na wšechno se ptal tak obšírně a důkladně, že musela být příčina wětší než pauhá zwědawost. We způsobech swých měl tento pán cosi welmi bytelného, a smrkal nesmírně hlasitě. Newí se jak to dělal, ale nos jeho zwučel jako polnice. Tato na pohled zcela newinná zásluha získala mu přece welmi mnoho wážnosti u hostinského sluhy, tak že pokaždé, když uslyšel tento zwuk, zatřepal wlasy, postawil se zrowna jako swíčka a nakloně pak s wýšky hlawu zeptal se: neporaučíte-li čeho? – Po obědě wypil pán šálek káwy, sedl si na diwan položiw si za záda podušku, kterau wycpáwají w ruských hostincích místo žíní čímsi welmi podobným cihlám a křemenům. Pak počal zíwat a dal se zawesti do swého pokoje, kdežto si lehl a spal asi dwě hodiny. Procitna napsal na kausek papíru na žádost sluhy hostinského: čin, jméno a přijmění k odewzdání, jak se náleží na policii. Na papírku tom sluha jda se schodů, četl, slabikuje takto: Koležský savetník ( radda ), Pawel Iwanowič Čičikow, poměščík, we wlastních záležitostech. Co zatím ještě polowý slabikowal ten papírek, wyšel již sám p. Pawel Iwanowič Čičikow prohlédnauti si město, a byl s ním jak se zdálo spokojen; shledal totiž, že není za žádným jiným gubernským městem pozadu: do očí byla silně žlutá barwa na kamenných domech a šediwá se skrowně ukrýwala na dřewěných. Domy byly na jedno, dwě i půldruhého patra s ustawičnými štíty, welmi krásnými dle mínění gubernských stawitelů. Místy se zdáli tyto domy jako zapomenuty w některé jak šíré pole prostranné ulici a mezi neskončenými dřewenými ploty, někde shrnuly se wíce dohromady, a tam bylo pozorowat wíce hýbání a žiwota. Leckde se wyskytaly smyté již skoro od dešťů firmy ( wýwěsky ) s preclíkem a s botami, některé s wymalowanými modrými spodky a s podpisem jakéhosi Aršawského W menších a prostředních městech ruských zwláště na jihu mají řemeslníci obyčej na wýwěskách ( firmách ) ohlašowati se podle měst známějších w průmyslu: ku př. krejčí z Moskwy, z Petrohradu, z Waršawy, z Wilna atd. Tu se jim ale pro nezběhlost geografickau často přihodí něco podobného, jako zde Gógol uwádí s Waršawau. Rowněž tak oblíbeno jest u řemeslníků na wýwěskách slowo: cizozemec, we kterém často nejtužší ruská duše hledá spásy. krejčího; tu zase krám s čepicemi a s nápisem: cizozemec Wasilí Feodorow; tu zas byl wykreslen billiard s dwěma hráči we frakách, jaké míwají u nás na diwadle hosté wycházející w posledním aktě na jewiště. Hráči byli wyobrazeni s namířenými holemi, trochu s wymknutými dozadu rukami a nohami tak křiwými, jakoby byli práwě udělali kotrmelec. Pod tím ale byla napsáno: Tu je to wyražení! Leckde zrowna na ulici stály stoly s ořechy, s mýdlem, s perníkem podobným mýdlu; tu zas hospoda s wymalowanau tlustau rybau, do které wražena byla widlička. Nejčastěji ale bylo widěti tmawé dwauhlawé císařské orly, místo kterých již nyní nacházíme jen lakonický nápis: „ Pitějný dom “ ( šenk ). Dlažba byla wšude nanicowatá. Pan Čičikow podíwal se také do městské zahrady, we které byly tenaunké stromky špatně wzrostlé, ale za to kůly při nich welmi pěkně obarweny na zeleno. Ačkoli wšak tyto stromky nebyly wyšší než bodláčí, přece o nich stálo w nowinách při příležitosti illuminace, že prý naše město okrášleno jest, přičiněním neunawného městského ředitele zahradau širokowětwitých a stinných stromů, dáwajících chládek w horké dni, a že prý bylo welmi líbezně widěti, kterak srdce měšťanstwa tlaukla oplýwájíce wděčností, a kterak se praudily potoky slzí na důkaz uznání k panu náčelníku města. Wyptaw se policejta, kady se nejblíže jde k hlawnímu chrámu, k auředním domům a ke gubernátoru, šel se podíwati na řeku tekaucí zrowna skrz město, cestau utrhl přibité na slaupě ohlášení s tím aumyslem, aby je doma hezky pozorně mohl přečísti, podíwal se welmi důkladně na dosti hezkau damu procházející se po dřewěném trotoaru, za kteraužto šel klučík we wojenské livreji s balíčkem w ruce, a ohlédna se ještě jednau kolem do kola, tak jakoby si chtěl pamatowat to místo, wrátil se zrowna do swého pokoje, podporowán jsa na schodech zlehka od sluhy hostinského. Napiw se čáje, sedl si k stolu, dal si přinesti swíčku, wyndal z kapsy ohlášení, a počal čísti s přihmauřeným drobet prawým okem. Ostatně wšak nebylo w ohlášení mnoho důležitého: dáwala se drama od p. Kocebue, we které hrál Rolla p. Poplewin a Koru slečna Žabkowa, ostatní osoby byly ještě méně znamenité, přece wšak je pročetl wšechny, došel až k ceně parteru a dowěděl se, že ohlášení bylo wytištěno w tiskárně gubernialní wlády, pak obrátil na druhau stranu, není-li tam snad ještě také něco, ale nenalezna nic, protřel si oči, složil opatrně ceduli a dal ji do swé truhličky, kam měl zwyk ukládati wšechno, co mu do rukau přišlo. Den jak se zdá byl ukončen porcí studené teletiny, láhwici kyslých ščej ( nápoj chladící ), a silným spaním na celau záworu, jak říkají w některých stranách obšírného ruského hosudarstwa. ( Pokračowání. )


28. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Ministerstvu], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] Již w srpnu podali čeští deputowaní následující spis k minislerstwu: Wysoce slawné ministerstwo! Den ode dne jsau powážliwější nebezpečenstwí, ježto hrozí mladé swobodě wlasti naší české a blahu našeho krásného hlawního města následkem událostí, nad kterými rozestřena byla posud rauška překraucení a nedorozumění, jejichž prawé wyrozumění zůstaweno jest nejbližšimu času; o jejichž hrubém překraucení se wšak nyní již z toho dá sauditi, že se oni zajatí, oni zhanobení jeden po druhém co docela newinní propauštějí na swobodu, kteří dle ducha proklamací komandujícího generála w Čechách knížete Windischgrätze a guberniálního přednosty hraběte Thuna jako spiklíci, jako zrádcowé nad králem a wlastí příliš na kwap byli znamenáni. Zdržujeme se na ten čas wyslowowání našeho zdání neb přeswědčení o oněch událostech, nechtíce předstíhati konečné wýsledky wyšetřowání, od wysokého ministerstwa sprawedliwosti na zákonné auřady přenešeného a swého konce docházejícího; než tolik je již dnes jisté, tolik jest rozhodnuto propuštěním těch, kteříž jmenowáni byli jako nejpřednější aučastníci široce rozwětweného spiknutí, že wojenský auřad w Praze, welikým klamem pojat, wětší část králowstwí českého a naše králowské hlawni město podrobil nesnesitelné wojenské strachowládě, roznítil a podpalowal sočení občanů na občany, roznítil a podpalowal národní rozbroj w Čechách, skutkem zrušil ústawné swobody, osmělil se utwoření z dlaně wypadlého wojenského saudu, a ústawná práwa Čechům císařským slowem dne 8. dubna 1848 přiřčená neomluwitelným spůsobem pošlapal. Skormaucení wšech tříd towaryšstwa, zástawa w řemeslích a obchodu, schudnutí, stěhowání ze země, podtržení důwěry k wládě samé jsau smutní wýsledkowé, nezhojitelní následkowé oněch zle rozmyšlených skutků wojenské moci, která od swého zasahowání do osudů Čech posud neupauští, měwši i zrušením stawu obležení zpět odstaupiti do mezí podřízenosti sobě wykázaných. Podnes panuje w Praze a w nejwětším díle Čech wojenská strachowláda, podnes jsau wrchy okolo Prahy osazeny děly a moždíři, podnes leží jízda w poli okolo města, rozloženo jest wojsko po ulicích, podnes jsau tyčky na poplach zaraženy, hlídky na silnicích rozestaweny, jakoby se každau hodinu očekáwal aukladný útok, útok od obywatelstwa potlačeného, docela odzbrojeného. Posud má komandující generál swůj hlawní stan na Hradčanech, a na nowo se upewňuje hrad Pražský při wchodech; stawí se zdi, hradby, mříže železné. Slušně táží se lidé, kdo as hledá, kdo má nalezti ochrany za těmito hradbami, zajisté ne swobody nám zaručené, leč ale osoba komandujícího generála, jenž aby zakryl swé přenáhlení, swůj zle rozmyšlený čin, a aby přiwedl swět k wíře, že ono spiknutí, které se příliš kwapně swětu hlásalo, bylo skutečné ‒ pokračuje we wojenských demonstracích, udržuje zem a hlawní město w zimničném napnutí, jehož škodliwé následky a nebezpečenstwí sotwa lze změřiti, nejsa s to, aby jakým poněkud důležitým skutkem takowé příprawy a peněžité autraty při nich osprawedlnil. Pražské wojsko, majíc powolené ústawné swobody posud w nelibosti, poněwadž ještě nezná jejich blahých následků, jsauc nahoře zmíněnými příprawami takořka opráwněno mysliti, jakoby bylo w nepřátelské zemi, a proti swobodnému měšťanu rozeškádleno, mní se pánem dobytého města; wládní nástrojowé předešlé absolutní doby pozdwihují hlawu a zdají se jim zlaté sny o možných spůsobech reakci; na wenkowě nalezají mnozí patrimoniální auředníci zalíbení w obnowowání přechmatů starého spůsobu wlády; práwo spolkowání obmezuje a spolkowání obmezuje a ruší se we hlawním městě, národní stráž nowě se zřizuje s úžasnau liknawostí, zbawena jest swých zbraní, a nawrácení jí aerariálních ručnic jest se sotwa w brzce nadíti. Dle auředních wýkazů jest we hlawním městě Praze 1472 bytů prázdných, následkem wystěhowáwání tolikerými násilnými činy způsobeného. Ten jest obraz nynějšího skutečného stawu Prahy a wětšího dílu země české, ten jest násilně způsobený wýsledek celé řady zle rozmyšlených činů wojenské moci, která neseznámena s ústawními ohradami, tak hluboce záhubně zasahuje do osudů naší wlasti. My, podepsaní poslancowé z Čech, wykonáwáme swatau, neodkladnau powinnost, když rozwíráme tento obraz smutku před skaumawým zrakem wysokého ministerstwa, obracujíce pozornost jeho na nebezpečenstwí, která z takowého stawu pro druhé město mocnářstwí a pro Čechy pocházejí neb ještě pojiti by mohla. Již přišlo tak daleko, že wojaci z posádky w haufích procházejí město a jen stěží zdržují se od wýtržností a násilných skutků; již tak daleko přišlo, že wojenská auktorita radila zanechati měšťanskau schůzku z té příčiny, žeby, jak doslýcháme, sic násilné wkročení wojáků nemohlo snadno býti zabráněno, schůzku to, která měla za předmět protestaci proti poslednímu w křečowité osprawedlňowací horečce wydanému ohlášení. To wšecko jsau zajisté powážliwá, oprawdowě wýstražná znamení; w prawém rozumění takowýchto znamení záleží konečně wšeliké umění wládní! Sotwa myslíme býti powoláni, abychom wysokému ministerstwu poukázali rukau k wýkladu těchto znamení času, abychom poukázali na kořen wšeho toho zlého; sotwa potřeba bude říci, že odstranění wšech wojenských demonstrací a hradeb, uwedení Pražské posádky na její předešlý počet, wystřídání wojsk, které byly při posledních krwawých příbězích nejwíce w aučastenstwí, jinými wojskami jest nejbližší, nejpilnější potřeba ‒ proměna w osobě komandujícího generála, osazení uprázdněného místa přednosty zemského mužem rozšafným, národu oblíbeným, w smyslu nowého času zwoleným další prostředek, aby se onen trapný staw wýminečný skončil a naší wlasti radostné přeswědčení dáno bylo, že i pro ní jest ústawa prawdau, a že wysoké ministerstwo k odstranění oněch libowolných předsewzetí, které na časy nějakého Fridlanského w Čechách připomínají, má netoliko práwo, ale i moc a srdnatau mysl. Proměna komandujícího generála newypadala by w těchto okolnostech nikterak jako newážení wojenských zásluh knížete Windischgrätze, nýbrž jako newyhnutedlně potřebná oběť, jíž nyní docíleno může býti upokojení hlawního města a národu králi swému wždy wěrného a udělením ústawné swobody wysokému císařskému domu wděčnau láskau zawázaného, oběť, jejíž wzdání komandujícímu generálowi samému za těžko býti nemůže w ohledu na wysoce důležitý záměr přítomný. Jen tímto naznačeným způsobem může w Praze předešlé neporušené dorozumění s wojskem, jehož čestné, wysoce důležité ustanowení w austrojí ústawného státu bychom rádi bratrským smýšlením uznáwali, zase způsobeno, mír, swornost a ústawná swoboda we wlasti naší zase nawrácena býti. Zaručujíce se za zákonu-milowné smýšlení našich posilatelů, a nechtíce opominauti i s naší strany na ně smířenliwě aučinkowati, odkazujeme příslušná wysoce potřebná nařízení obezřetnosti a péči wysokého ministerstwa, zbawiwše se žádostí tauto nejswětější powinnosti k naší wlasti, jakož i zároweň wší dálší odpowědnosti w tom případu, jestliže by další zanecháwání w Čechách záhubné a nenabyté škody způsobilo. We Wídni dne 25. srpna 1848. František Palacký, poslanec měsla Prahy. Ant. Štrobach, posl. k. hlaw. města Prahy. Dr. Adolf Pinkas, posl. k. hlaw. města Prahy. J. Erazim Wocel, posl. okresu Poličského. Dr. Eberhard A. Jonák, posl. okr. Brandýského. Jan Wěženský, posl. okr. Wožického. Jan Kratochwíle, posl. okr. Březnického. Antonín Mokrý, posl. okr. Wodňanského. Wáclaw Pulpán, posl. okr. Pardubického. Jan Sidon, posl. okr. Jičinského. Frant. Škoda, posl. okr. Plzeňského. Jos. Kaj. Tyl, posl. okr. Unhoštského. Frant. Lad. Rieger, posl. okr. Železnobrodského. Dr. Josef Král, posl. okr. Rakownického. Dr. Karel Tomíček, posl. okr. Jilemnického. Jan Šantl, posl. okr. Chlumeckého. Dr. Staněk, posl. okr. Zlonického. Dr. K. Leop. Klaudi, posl. okr. Kutnohorského. Maximilian Berger, posl. okr. Beraunského. W. Nebeský, posl. okr. Benátského. Dr. Čejka, posl. okr. Nowo-Bydžowského. K. Winařický, posl. okr. Mlado-Boleslawského. Dr. F. A. Brauner, posl. okr. Přeštického. Jos. Loos, posl. okr. Kauřimského. M. Dr. Jos. Hamrník, poslanec okr. Jindřicho-Hradeckého. Prawosl. Aloys Trojan, posl. okr. Welwarského. Matiáš Hawelka, posl. okr. Čáslawského. Jan Mucha, posl. okr. Klatowského. J. Otakar Riegl, posl. okr. Potšteinského. Leopold Šediwý, posl. okr. Říčanského. Antonín Kučera, posl. okr. Příbramského. Wáclaw Frost, posl. okr. Bělského. Jan. Swat. Presl, posl. okr. Nowo-Knínského. Konrád Wěžnický, posl. okr. Náchodského. Vincenc Šembera, posl. okr. Pelhřimowského. W. Wladiwoj Tomek, posl. okr. Opočenského. František Dušek, posl. okr. Táborského. Aloys Jelen, posl. okr. Wlašimského. František Hašek, posl. okr. Budějowského. Jiří Reichert, posl. okr. Králowé-Hradeckého. Sadil, posl. okr. Německo-Brodského. Karel Hawlíček, posl. okr. Humpoleckého. A. C. Přibyl, posl. okr. Benešowského. Josef Šönhanzl, posl. okr. Horažďowického. Karel Stiebitz, posl. okr. Plaského. František Plaček, posl. okr. Chrudimského. Dr. Anton Beck, posl. okr. Třeboňského.


23. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [pokračování překladu zákona o obci], Autor: Havlíček, Karel
( Pokračowání. ) Řízení wolební. §. 36. Wýbor wolí se od woličů tím spůsobem, že se tito rozdělí podle lidnatosti na 2 nebo 3 wolební sbory, z nichž každý zwolí stejný počet audů wýborowých a náhradníků. § 37. Pro zřízení wolebních sborů rozwrhnau se wšichni sausedé podle welikosti powinnosti té, kteráž auhrnkem na každého wypadá, i zapíší se na listy, a podle těchto list rozdělí se celá suma přímných daní jim w obci předepsaných na tolik stejných dílů, kolik má býti wolebních sborů. §. 38. Předstawený obce potom powinen jest, pod wedením auřadu okresního na základě těchto list podle počtu osob ku placení daní zawázaných a podle welikosti powinnosti té, kteráž na každého ročně wypadá, ustanowiti díl, podle něhož připsány býti mají do toho neb onoho sboru wolebního. §. 39. Sausedé čestní ( §. 8 ad b ) a příslušníci, mající práwo woličské ( §. 28 ad 2. ), mají připsáni býti k wolebnímu sboru osob, kterým nejwyšší daně uloženy jsau. §. 40. Jestliže prwní sbor wolební nezáleží alespoň z třikráte tolik woličů, kolik má woliti audů wýborowých a náhradníků, doplní se tento sbor wolební osobami nejwětší daně platícími nejbližšího sboru wolebního nejméně až do tohoto počtu. Díl daní osob wšech k daním zawázaných, které podle toho doplnění dělají prwní sbor wolební, odrazí se od celé sumy daní ( §. 37 ) a přebytek rozdělí se mezi ostatní třídy stejným dílem. §. 41. Wšickni audowé obecní, mající práwo woličské, mají zapsáni býti podle sborů wolebních na zwláštní listy, kteréžto se nejméně 6 neděl před wolbau weřejně w obci wyloží, by w ně každý mohl nahlédnauti. Toto wyložení list wolebních má se weřejným přilepením w obci oznámiti, ustanowíc propadnau lhůtu čtrnácti dnů ku přiwedení proti tomu námitek. Předstawený obce rozhoduje o námitkách, w prawý čas přednešených nejdéle w šesti dnech, i oprawí bez 279 prodlení to, co bylo za prawé uznáno. Jestliže se žádané oprawy odepře, Ize se odwolati k auřadu okresnímu, u kteréhož toto odwolání nejdéle we třech dnech přiwedeno býti musí. Od čtrnáctého dne před wolbau nesmí se již we wolebních listách pro wolbu nyní práwě zawedenau nic měniti. §. 42. Sbory wolební shromážďují se každý i zwláště, a každý wolí ze wšech wolebných audů obecních, nehledě, ku kterému sboru wolebnímu i kdo náleží. §. 43. Bude-li jedna i táž osoba zwolena za auda wýboru nebo za náhradníka od kolika sborů wolebních, musí se ihned prohlásiti, od kterého sboru mandát přijme. Řádní wýborníci. §. 44. W obcích, kde počet audů obecních, majících práwo woličské, nepřewýšuje počtu 100, záleží wýbor obecní neméně než z 8 neboli 9 audů. W obcích, kde počet audů obecních, majících woličské práwo, přesahuje počet 100, woleno bude do obecního wýboru za prwní 100 audů deset, potom wždy za každých dalších 20 woličů po jednom audu; w obcích, které mají wíc než 1000 woličů, wolí za každé 100, ježto jest nad ten 1000, po jednom audu. K počtu tomu přirazí se ještě počet audů předstawených ( §. 58 ), ježto se mají woliti. §. 45. Počet wýborníků, ježto se mají woliti, musí dílný býti počtem sborů wolebních. W případech takowých, kdežto podle udané tuto míry wyjde počet wýborníků, jenž počtem sborů wolebních dílný není, musí počet wšech wýborníků zwýšen býti na nejbližší počet, kterýž se dá počtem sborů wolebních děliti. Náhradníci. §. 46. Počet náhradníků, které se mají woliti, ustanowuje se na polowici wýborníků. Není-li počet náhradníků dílný počtem sborů wolebních, má se šetřiti ustanowení §. předešlého. Rozepsání wolby. §. 47. Nejméně 14 dní před wolebním shromážděním má předstawený obce spůsobem zákonním oznámiti, kterého dne a na kterém místě i w kterau hodinu shromáždění držeti se bude. Wedení wolby. §. 48. Wedení wolby náleží předstawenému obce, kterýž k tomu powolati má dwa neb wíce audů obecních za důwěrníky. Wolba. §. 49. Dne wolebního porowná wolební komisse, sestawená z předstaweného obecního a z důwěrníků počet obecních audů, kteří se w jednotliwých sborech wolebních sešli, s udělanými sepisy, wywrhne audy obecní práwa woličského nemající, sepíše woliče k wolbě přišlé, a na to se k wolbě samé přikročí. §. 50. Woličowé dají hlasy swé před shromážděnau wolební komissí. §. 51. Každý wolič jmenuje tolik wolebných osob, kolik audů a náhradníků wýboru obecního woleno býti má z wolebního sboru, ku kterému byl připsán. §. 52. Hlasowání wykonáwá se austně a weřejně. Austní hlasy zapíši se hned do wolebního protokolu. §. 53. Hlasy těch, kteří ke shromáždění wolebnímu nepřišli, pokládají se tak, jakoby se k wýsledku wolby přidáwali. §. 54. Za zwoleného wýborníka nebo za náhradníka platí ten, komu swědčí relativní wětšina hlasů. §. 55. Předsedící we wolební komissi oznamuje zwolené wýborníky a náhradníky. §. 56. Byl-Ii kdo wolen dwojnásobně, nebo připadne-li wolba na toho, kdo se wymluwí důwodem zákonním, anebo kdo z wolebnosti zákonem jest wymíněn nebo wymezen ( §. 35 ), musí místo toho ihned přikročeno býti k nowé wolbě. §. 57. Protokol wolební, kterýž wolební komisse podepíše, má se schowati, přiložíc k němu průkazy o wolbě podle řádu wykonané. Wolba předstaweného. §. 58. Po skončené wolbě wýboru má tento ze sebe prostau wětšinau hlasů wywoliti obecní předstawené, totiž purkmistra a nejméně 2 radní obecní ( konšely ). §. 59. Obecní předstawení nesmí mezi scebau až do druhého kolena příbuzní ani sešwakřeni býti. §. 60. Bude-li místo purkmistrowo neb některého radního mezi časem, na kterýž byl zwolen, prázno, musí wýbor we čtyrech nedělích přistaupiti k nowé wolbě. §. 61. Po wolbě předstawených, spůsobem práwně platným učiněné, mají tito we shromážděném wýboru wykonati předepsanau služební přísahu k rukaum nejstaršího wýborníka; listina přísežní předložiti se má auřadu okresnímu. §. 62. Purkmistr a radní musí swé sídlo míti w obci. §. 63. Auřad wýbornika a náhradníka jest bez platu. §. 64. Wůbec jest každý aud obce powininen, jsa zwolen za wýborníka neb za náhradníka, za předstaweného obecního nebo k jiné bezplatné službě obecní, wolbu k sobě přijmauti. Práwo nepřijmauti wolby mají jen: a ) osoby wojenské, nejsauce we skutečné službě; b ) spráwcowé duchowní a státní auředníci; c ) osoby, které mají wíce než 60 let; d ) osoby, které za wolební doby nyní práwě minulé zastáwaly auřad purkmistrowský neb obecního radního, na dobu wolební nyní příští, a e ) osoby, které we třech dobách wolebních pořád zběhlých co wýborníci aneb náhradníci byli w činnosti, jen na dobu wolební nyní příští. §. 65. Kdo bez takowého důwodu wýmluwního, ač byl opětně k lomu wyzwán, přijmutí odepře, propadne pokutu až do 100 zl. stř., i nemá w době wolební nyní příští práwa ani woliti ani wolen býti. §. 66. Wýbor a předstawení wolí se na 3 léta. Před projitím třetího roku mají předstawení wypsati nowau wolbu. §. 67. K wedení záležitostí, na obecní předstawené náležitých, budau jim přidány potřebné k tomu osoby ( §. 81, 118 ). §. 68. Audowé obecní, kteří mají práwo woličské, scházeti se mohau jakožto shromáždění obecní, k uzawírání spůsobné, kromě wolebních shromáždění jen w případu §. 79. Awšak i w případu tom shromážďují se odděleně we sborech wolebních. §. 69. Zákony budau dána bližší ustanowení k tomuto zákonu obecnímu, zwláště o tom, jakým spůsobem wtahowati se mají do spolku obecního wětší objemy gruntů sauwislých, a jak se osady zakládati a samostatné obce z takowých osad twořiti mají; dále o přijímání cizinců do spolku obecního, o určení wkupních tax a o welikosti daní, jakéž zapotřebí jest k dosažení sausedstwí ( §. 8 ). §. 70. Jednotliwým obcím zůstawuje se, aby na sněmu zemském nawrhly změny, které podle zwláštních poměrů swých za potřebné shledají w oněch obecných zákonech zemských. Změny takowé mohau rowněž jen zákony zemskými wejíti w platnost. ( Budaucně dále. )


30. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [překlad proslovu ministra Thuna], Autor: Havlíček, Karel
Při disputaci, o které se náš dopisowate z Wídně we wčerejším čísle těchto nowin obšírněji zmínil, promluwil p. ministr oswěty Thun mezi jinými tato slowa: Zajímawá debatta, kterau jste, pánowé, dnes wedli, pojednáwání o otázce wybrané z oboru statistiky, předwedla nám jedna z nejdůležitějších, ale nejtěžších otázek, od jejíž wědeckého rozřešení záleží naše budaucnost. Otázka tato můž ale býti rozřešena jedině pomocí wědy; pročež má wěda pro nás nesmírně praktičnější důležitosti, než jak se za posledních let pro nás míti zdála. Přežili jsme časy, že se w Rakausku nepřálo wolného úspěchu wědě; wěda owšem byla swobodná, neboť ji nemůže nikdo skličowat, ale pěstowání wědy nebylo wolné, i bylo mnoho a předůležitých otázek, o kterých se u nás nesmělo činit ani zmínky. Časy tyto jsau ale již ty tam; ústawa pojistila auplně swobodu wědy, která bude se moci wolně pohybowati a míti wolného přístupu k rozřešení jakékoliw otázky. To je wšak práwě nejpotřebnější, neboť od důkladného rozřešení těchto otázek záleží naše budaucnost. Aby ale rozřešení toto bylo spásonosné, jest newyhnutelno, aby každý, kdo podnikne rozřešení těchto otázek, přitom postupowal w auplném pojmutí a cítění swé powinnosti.


19. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: [Tři zprávy], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] 16. září. Práwě zde máme dnes a již wčera wálku ‒ posud nekrwawau mezi barwami. Najednau se zde již wčera, hlawně ale dnes, objewilo množstwí rakauských barew, což we městě, kde posud panowal wýhradně německý trikolor, neobyčejné pohnutí způsobilo. We wšech krámech počaly se jako jedním rázem prodáwati rakauské ( žlulo-černé ) stužky, a na Grabenu jakož i jinde stálo w tento čas po celý wečer množstwí lidí hádajících se o wýznám barew. Mnozí též objewíli se s čerwenau stužkau w kabátě, nepochybně jen ze žertu, neboť si mysliti nemůžeme, žeby to přátelé byli čerwené republiky. Doufati jest, že se rozhodnutí této barewní rozepře bez krwe stane; na pondělí strojí se mnoho měšťanů rakausko-císařské korauhwe wystrčiti. [ tři hvězdičky ] Dne 17. září. Dnes se sem dostal šťastně Pražský sbor granátníků a byl co nejslawněji uwítán. Welká část slowanských audů říšského sněmu a nesčíslný počet zde meškajících Slowanů čekal u nádraží na ně, uwílali je s hřmotným „ sláwa ". Národní obrana wšech oddělení doprowázela je s hudbau přes Příkopy na Hof k městské zbrojnici, kde od nich na znamení bratrstwa krásný prápor darem obdržela. Celý ten tah podobal se triumfu, hradby městské a ulice byly takřka lidem posety. ‒ Který den budau míti stráž u císaře, se ještě newí. Zwláštní pozornost zbudil dr. Kolenatý, jsa oblečen w nowau uniformu studentské legie Pražské a ozdoben ruskými řády. Mnozí páni krautili hlawau nad swobodomyslností Pražské legie. Uniforma bojowníků pro swobodu na Pražských barrikádách ozdobena řády prawoslawného cára. Jaká to ironie! [ tři hvězdičky ] Zejtra se čeká opět deputace maďarská, která se nyní chce obrátit ne na císaře ani na ministerstwo, ale na národ rakauský.


29. srpen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Oznámení o počátcích výuky štěpařství na Moravě], Autor: Havlíček, Karel
— Také na Morawě nařízeno jest od wys. slawné spráwy zemské, aby duchowní a swětské učitelstwo mládež wyučowalo we štěpařstwí, kteréžto nařízení zároweň dne 3. Března 1847 od wys. důst. konsistoře Holomaucké sděleno jest weškerému učitelstwu. Direktor wzorní hlawní školy w Holomauci p. Petr Faber hned počal tomuto předmětu wyučowati čekance učitelstwí w paedagogickém ústawu. Dodáwáme k tomu, že r. 1848 wyjde nákladem Matice České obšírnější spis český o štěpařstwí, jehož skladatelem jest p. P. Pixa duchowní zpráwce Malínský.


12. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Německé časopisy o české kultuře.], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. S mrzutostí se již po nějaký čas pozoruje, že někteří nad swou ctí se zapomínající lidé w rozličných zahraničních německých časopisech, a zwláště w těch, jejichž redakce židům swěřena jest, utrhačnými a lžiwými dopisy swými nejen muže jednotliwé dobře zachowalé, nýbrž i poctiwé snažení celého národu českého o zwelebení literatury a národnosti hanobí a w oškliwé podezření uwádějí. Poněwadž se wšak takowé na cti utrhání a hyzdění jenom potají, a bez dowolení ba zrowna proti wůli nejwyššího řízení a proti wýsloweným zákonům zemským děje: powzbuzuje a napomíná se těmito řádky každý, komu by jméno některého z těch nectných škrabalů a hanebných utrhačů powědomo bylo, aby je i hned na úřad jak se sluší udal, načež jistě zasloužilému a sprawedliwému trestu neujdou. Dodati se zde ani nemusí, že jest to wěc nepotřebná ba i neslušná, proti takowým protizákonným a nepoctiwým hanobitelům buď sebe neb jiného zase weřejně w časopisech zastáwati, a čest si proti nim nazpět dobýwati, pročež se z toho také každý wýslowně a úsilně zrazuje.


21. červen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Gymnastická cvičení]., Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Nejen w našem hlawním městě, ale i na wenku čím dál wíce se poznáwá, jak welmi prospěšná jsau gymnastická cwičení, která ještě před 10 léty sotwa dle jména známá byla. Uznáwáť je každý práwem za hlawní prostředek k podporowání zdrawí cwičením a sílením těla, jakož i za wyražení zábawné pro dítky w prázdných hodinách, čímž se mnohému záhubnému poblauzení zabrání. O powzbuzení pozornosti na zábawu tuto w Praze dobyl si zásluhu nejprwé činný zde lékař Dr. Hirš, založiw gymnastický ústaw, a sepsaw poučení o dobrých následcích cwičení nejen pro zdrawé ale i poněkud zchromlé, zwláště w ohledu orthopaedickém. Wětší ještě díky zasluhuje p. Dr. Josef Seegen, který ústaw tento od p. Dra. Hirše přewezma mnoho oprawil a nowě zřídil, že se o mnoho znamenitějším stal. W krátkém tomto čase již welmi dobrodějně účinkowal a weliké aučastenstwí wzbudil. Nejwíce pozoru hodný jest ústaw, jak již řečeno, w ohledu orthopaedickém; odstraňujeť dílem slabost swálů wůbec, dílem posilní ony swály, jichž činnost wšelijakým skraucením kostí některých přestala. Každý nahlíží, jak welmi zapotřebí jest, aby ústaw ten weden byl lékařem, a jak škodné by bylo, dělo-li by se naopak. Jelikož tedy p. Dr. Seegen wůbec co lékař oblíbený, spráwu ústawu přewzal, a pod jeho osobním dohledem cwičení držána býwají: není se i nejauzkostliwějším rodičům čeho strachowati, kdyby snad zastrašeni byli wšelikými malými nehodami, které se w podobných ústawech přihodily. Odporaučíme tedy tento gymnastický ústaw wšem ostatním wychowáwacím ústawům, jakož jsau convicty a ústawy hluchoněmých, zwláště pro poslední prospěšným by byl, poněwadž orgány plícní mluwením nenamáhány jsauce, w nečinnosti zůstáwají, a proto zwláštní powzbuzující posilnění požadují.


29. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Oznámení], Titulek: Pražské noviny, Autor: Havlíček, Karel
Pražské Nowiny s připojeným k nim auředním a neauředním oznamowatelem začnau od 1. čerwence wycházeti nákladem nížepsaných, a budau jediným auředním orgánem pro wšechna auřední oznámení. Nowiny tyto záležeti budau ze dwau oddělení: hlawního listu a auředního i neauředního oznamowatele. Hlawní list bude obsahowat čásť auřední a čásť neauřední, zaujímající wedaucí články a zahraniční i domácí zpráwy se zwláštním ohledem na záležitosti slowanské. Hlawní zásada, které se redakcí držeti bude, jest hájení swobodné zásady proti wšemu zpátečnictwí s jedné i proti wýstřednostem podrýwajícím s druhé strany. Program: Celitost a plná swrchowanost čili souverenita rakauského mocnářstwí. Rowná práwa wšem pod císařskau korunau spojeným národnostem. Nowiny tyto budau wycházet čtyřikrát za týden: w neděli, w auterý, we čtwrtek a w pátek. Formát zůstane jako posud. Předplatní cena jest w Praze čtwrtletně 3 zl., půlletně 6 zl. stř. — Na poštách stojí půlletně bez obálky 6 zl. 48 kr. stř., na obálku se připlácí půlletně 12 kr. stř. za každý exemplář. Za inseráty se platí za řádek 3 kr. při prwním a 1 kr. při každém příštím wložení, tedy za trojí wložení 5 kr. stř. Není zapotřebí zasílat inseráty již přeložené, nakladatelé se postarají o překlady sami. Za řádek překladu se platí 1/2 kr. stř. Žádáme, aby se wšechny dopisy k redakcí posílaly na nakladatele s doložením: „ Redakcí Pražských Nowin. “ Expedicí jest we dwoře u swaté Anny na Starém městě čísle 211, kdežto se nowiny w určiné dny wydáwají o 10 hodinách ráno. Wydawatelé: Synowé Bohumila Haase. Odpowědný redaktor: Dr. Leopold v. Hasner


17. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Lamartine o 13. červnu, Autor: Havlíček, Karel
Lamartine o 13. čerwnu. Jak čtenářstwu listů těchto již známo bude, wydáwá na slowo wzatý spisowatel a státník francauský Lamartine w Paříži prostonárodní časopis „ Conseiller du Peuple “ ( rádce lidu ), w němž proti škodliwému působení destruktivní strany francauské pracuje. Poslední události, kteréž dne 13. čerwna w Paříži se sběhly, daly wýtečnému spisowateli příležitost, promluwiti k národu francauskému o následcích, jež den tento pro Francausko míti mohl, kdyby čerwená republika wládní moci se byla zmocnila. K tomu cíli napsal v dotčeném časopisu swém článek nadepsaný „ Republika a Anarchie “ aneb „ Demokracie a Demagogie “, z nějž zde některá místa u překladu uwádíme. „ Ten den po nastaupení swém na auřad, “ prawí Lamartine, „ byl by nowý diktator franc. byl zwolal: „ Aux armes citoyens, Formes vos bataillons! ( Slowa z francauské písně Marseillaisy ) „ Občané ku zbrani; sestawujte se w řady! “ překročte z jedné strany Alpy, s druhé Rýn; táhněte přes hory Pyrenejské! Na seweru zmocněte Belgie; zaplawte Německo, Holland, Prusy, Polsko a Maďary! Powzbuzujte národy na wšech stranách ku powstání, kažte revolucí wší pewnině ewropejské. Začněte křižácká tažení demagogů proti wšemu swětu! “ Wy byste zajisté byli uposlechli hlasu těchto náčelníků swých; někteří z wás by byli s nimi táhli z fanatismu, druzí z bázně. A wíte, co by se bylo stalo po tom? Powím wám to tak určitě a tak jistě, jako kdybych následky nešťastného zaslepení toho již před očima měl. O wšem, co nyní k wám mluwiti budu, jsem pewně přeswědčen; známť národy cizé, známť síly a slabost jejich wlád, a wím, mnoho-li wojska do pole wyprawiti mohau. Prwní dobu po uslyšení smělého prowolání diktatorowa podobali byste se rozwlněnému praudu, jenž z břehů swých wystupuje a okolní krajiny zaplawuje. Zde onde, w Itálii, w Belgii, nejspíše ale na pobřeží rýnském wybojowali byste slawná wítězstwí a zpíwali i několikráte „ Tedeum “, to jest píseň na uwítání guillotiny. Pak byste wtáhli do Brusselu, bratrowali si s belgickými a německými demagogy, část Savojska a Piemonta, Janow a Sicilie by w naději na waši pomoci powstaly; dost možná, že byste i z prwku – jako jedenkráte u Jemappes – porazili wojska pruská a rakauská, která by se wám byla postawila w Němcích na odpor. Wíte ale, kdo by stál w pozadí wojska tohoto? W pozadí wojska toho byste se potkali s celau pewninau ewropejskau táhnaucí we zbrani na wás. Ano, w ten samý den, w němž byste Ewropě wypowěděli wálku, spojilo by se s Ewropau Anglicko. A takowé spojení by wás naprosto potlačilo. Pokud ale budete hájiti pauze práw swých, pokud ostanete we swé zemi, pokud budete šetřiti a ctíti práwa národů cizých: potud wám Anglicko nebude moci uškoditi, potud nebude moci s jinými mocnostmi záhubnau wám zawříti smlauwu. A proč? poněwadž jest Anglicko stát swobodný, stát, w němžto jest weřejné mínění silnější nad krále, králowny a ministry. Weřejné mínění w Anglicku by potlačilo wládu, která by proti francauské republice wešla s cizými mocnostmi we spojení tenkráte, když ona s druhými zeměmi žije w auplném pokoji. W Anglicku panuje swrchowaně zákon a sprawedliwost, a jsau-li tyto na waší straně, nepostawí Anglicko proti wám ani jednoho wojáka. Kdyby ale demokraticko-sociální republika Ewropě wálku wypowěděla a Rýn překročila, plauly by koráby anglické přes kanál. Anglicko by podporowalo Belgii wojskem, Nizozemí loďstwem; Anglicko by podporowalo Prusy, Hanoveransko a menší mocnosti německé na seweru; Anglické peníze by dopomohly Rakausku k wyprawení 400.000 mužů, jenž by s wojskem států jihoněmeckých se spojili; Anglicko by působilo k tomu, aby Rakausko s Maďary zawřelo pokoj, by jen s ním proti wám bojowati mohlo. Maďarští granátníci a husaři by sami stáli na křídlech německého wojska proti wám. Ku konci by Anglicko oznámilo cárowi ruskému, že jej mír Ewropy wolá na břehy Dunaje a Rýnu. Cár by nechal 400.000 mužů w Polsku a w Uhřích, by tam dautnajícímu ohni revoluce wzniknauti nedali; sám by táhl s 300.000 mužů na bojiště. Zde by našel nejméně 60.000 wojínů z Anglicka, z Nízozemí a z Belgie; druhý Wellington – nebo starý Wellington sám, tento Hannibal Francie – postawil by se w čelo strašného wojska tohoto. Takowýmto spůsobem by se sešlo proti wám 1,200.000 neb 1,250.000 dobře ozbrojených wojínů, jenž by práhnuli po příležitosti, s wámi w boji se setkati. A byli byste s to, ohromné wojsko toto poraziti? Kdybyste byli na swé půdě, tu prawím s hrdostí, že ano. Máme 2,000.000 národních gardistů, jenž w čas potřeby do pole táhnauti mohau; ti by w srdci wlasti swé nepřítele zničili. Ale w zemi cizé, u prostřed Německa, kde by proti wám powstala uražená národnost, tam, wěřte, tam byste byli poraženi. Wy nejste tím, čím byl Napoleon! Wás nebude celá Ewropa zásobowati wojskem, wám nebude Italie a Španělsko posílati peníze a potrawu. A sám Napoleon, jemuž bylo otewřeno tolikero pramenů, musil i s wznešeným geniem swým w této wálce wšech proti jednomu padnauti; cauwalť od Moskwy k Drážďanům, od Drážďan k Lipsku, od Lipska k Paříži, od Paříže k Waterloo. Wy byste od tak welikého wojska byli zahnáni, potlačeni, zničeni. Dohnali by wás po wšech bojích tam, kam přišel Napoleon. Napoleon se musil druhdy odříci císařstwí. Francie by se nyní musila odříci sláwy a politického wplywu swého. Takowýto osud wam připrawují waši socialisté, waši demagogowé a waši diktatorowé! “


12 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Moravy, Titulek: [reakce na článek p. Rozhona], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — W čísle 80, Morawských Nowin stal podle kontextu „ stala “ se od p. Rozhona následující zmínka: „ Dále jsem požádán, bych w nowinách se pana Karla Hawlíčka, red. N. N., otázal, co se s onými penězi, jenž se na českau hlawní průmyslní školu w Praze, ( která teď bez příspěwků utwořena bude ) wšude sbíraly, stalo aneb snad teprw stane? Jelikož se jména přispíwatelů z Prostějowa neuweřejnila, myslí se, že jsem si je podržel. Ať p. K. Hawlíček to potwrdí, že je obdržel, a co se s nimi stane a k jakému účelu je wynaložiti chce. Jelikož krásná suma z Morawy se tam poslala, my bychom teď pro náš spolek Cyr. a M. ji co fond Matiční užíti mohli, neměl a nemohl by míti p. K. Hawlíček nic proti tomu, kdyby Morawané ony peníze, jenž zajisté ještě někde w Praze uloženy se nacházejí, zpět žádali. Učinil by tím krásný začátek naší morawské Matice. S taužebností budu buď Waší odpowěď neb uweřejnění w Morawských Nowinách očekáwati. " Můžeme ubezpečit p. Rozhona, že jeho zásilka skutečně do redakce tehdejší Pražských Nowin ( za mého wedení ) došla, a myslíme, že jemu powědomo býti musí, že jsem já tenkrát náhlý zákaz od wlády obdržel, tyto sbírky w Pražských Nowinách dále ohlašowati, jakož jsem tenkrát měl býti z redakce Pražských Nowin práwě pro tuto sbírku sesazen. Byly to tenkrát jiní časowé, o 342 kterých snad při pokojné chwíli práwě já budu moci mnoho zajímawého powědíti. Náhle po tom nastaly přewraty březnowé, a od té doby nebylo skutečně ani pro mne ani pro přátele mé chwilky pokoje. Že ostatně sebrané peníze péči p. Trojana na jistém a bezpečném mistě uloženy jsau a nyní očekáwají swého účele, mohu ubezpečiti. Co se s nimi stane, nemohu a nesmím já určowati, a tato wěc bude se muset nějak weřejně do porady wzíti. Nepochybuji ale, žeby ta část, která z Morawy se sešla, na požádání někoho důwěry požívajícího ku př.: Jednoty Národní Sw. Cyrilla a Methoda hned do Morawy zpět se odeslati mohla. — Pro Jednotu Národní morawskau odewzdáno jest w redakci Národních Nowin: Od p. Josefa Daňka, sládka Friedlandského, 25 zl. stř. Od p. Fr. Palackého, jenž co zakladatel přistupuje, 10 zl. Spolu se oznamuje, že kdo by w Praze k této jednotě přistaupiti chtěl ( zřízení její wiz 68. číslo N. N. ), pro wětší pohodlí a ušetření wýloh poštowních příspěwek w redakcí Nár. Nowin složiti může, odkud se k 17. dubnu odwedau, na který den připadá prwní wšeobecná schůzka tohoto spolku w Brně. K Národní Jednotě sw. Cyrilla a Methoda přihlásili se: Co zakladatel: J. Chytil z Kojetína. Co činný aud: Antonín Weishaar, úředník ( dal již 5 zl. ).


6. srpen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: Žihadlo, Titulek: [redakční zpráva o plagiátu Čelakovského], Autor: Havlíček, Karel
Wýstraha. Přihodilo se nám nedáwno, že nám jistý pán, jehož jméno zde ze šetrnosti ( jako ponejprw ) jmenowati nechceme, zaslal Čelakowského píseň „ Hubička “ ( Nowé wydání Matiční str. 167 ) trochu prawopisně a jinak pokaženau, jakož příspěwek do Wčely se swým jménem, jakožto swau práci. Tomu radíme, aby to budaucně nečinil, a nepředstawowal si redakci tak w literatuře nesběhlau, že by ani Čelakowského práce dobře neznala.


26. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Hawlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Hrdina náš odpowídal wšem a každému, a cítil w sobě neobyčejnau chybnost. Dámy hnedle ho obstauply jako blysklawý wěnec a přinesly s sebau celé oblaky wůní rozličného spůsobu: jedna woněla růžemi, druhá jarem a fialkami, třetí byla celá naweskrz napuštěná rosolkau; Čičikow jenom zdwihal nos wzhůru a woněl. Spisowatel cítí auplnau neschopnost popisowati wšechny wýsledky jejich wkusu a úboru. Wšechno bylo dobře wymyšleno a opatrně rozměřeno: krky a záda byly odkryté práwě tak daleko jak zapotřebí a o nic wíce: každá obnažila swé krajiny tak dalece, jak myslila dle wlastní zkušeností, žeby mohly zahubit člowěka, wšechno oslatní bylo wkusně přikryto: buďto nějaký lehaunký jako pěna šáteček z pentlí zawíjel se okolo krku jako zefír, aneb byly z pod šatů okolo prsau wystrčeny malé batistowé zaubky známy pod jménem „ skromností “. Dlauhé rukawičky nedosahowaly auplně až k rukáwům, ale dobře promyšleně nechaly nepřikryté popuzující části rukau nad loktem, které u mnohých kynuly záwidnau plností: zkrátka zrowna jakoby na wšem bylo napsáno: ne, to není gubernie, to je hlawní město, to je sama Paříž. Jenom tak sem tam wyčuhowal nějaký na swětě newídaný čepec aneb nějaké téměř pawí péro na vzdor wšem módám a podle wlastního wkusu. Ale jinák to nejde, to již tak musí být w gubernských městech: něco již musí prasknaut. Čičikow stoje před nimi myslil, která pak přece psala to psaní, a wystrčil nos do předu; ale do samého nosu mu zawadila řada loktů, wýložků, rukáwů, konečků pentlí, woňawých předkošilek a šatů. Galop letěl jako po poště: poštmistrowá kapitan-isprawník, dáma s modrým pérem, dáma s bílým pérem Gruzínský kníže Čipchajchidzow, činowník z Petrohradu, činowník z Moskwy, Francauz Couron, Perchunowský, Berebendowský – wšechno se zdwihlo a letělo. Čičikow ale zatím se pořád namáhal uhodnaut, která jest spisowatelka psaní. Nenuceně a lehce wedl řeči s některými z nich, přiblížil se k té neb k jiné malým drobným krokem, nebo jak se říká, semenil nožkama, jako to obyčejně dělají malí staří modaři na wysokých kramflíčkách, kterýmžto říkají myší hřebečkowé, a kteří welmi obratně probíhají okolo dám. Dámy byly welmi spokojeny a našly na Čičikowu hromadu příjemností a dobrých wlastností, ba i začaly pozorowat weliký odušný wýraz w obličeji, a také cosi Marsowského a wojenského, co se jak známo welmi líbí dámám. Ba počaly již skrze něho mrzutosti: zpozorowawše, že obyčejně stáwá blízko dweří, spěchaly některé rychle zasednaut si tam blízko, a když se jedné poštěstilo učiniti to dříwe, málem že z toho newypadla nepříjemná historie, a mnohým, chtějícím totéž udělat, zdála se již přes příliš oškliwá takowá smělost. Čičikow se tak zabral do těchto zdwořilostí, že zapomněl učinit poklonu domácí pani, a newzpomněl si na to dříwe, až uslyšel blízko za sebau hlas gubernatorky, která welmi příwětiwým a laskawým spůsobem wítala Čičikowa. On obrátiw se rychle, práwě chtěl šwihnaut nějakým romantickým komplimentem, ale najednau stál jako ranau omráčený. – Před ním nestála jen gubernatorka sama, ona držela za ruku mlaďaunkau, šestnáctiletau blondinku s drobným obličejem, s očarowatelně zakrauhlenau bradičkau, tak jak by sobě umělec přál wzor pro madonu, a jak se jen zřídka objewují na Rusí, kdežto se wšechno raději ukazuje w širokém rozměru nejenom hory, lesy a stepi, nýbrž i obličeje, pysky a nohy; tu samau blondýnku, kterau potkal na cestě jeda od Nozdrowa, když se skrze hlaupost kočí aneb koňů jejich powozy tak podiwně zapletly, a kmotr Miňaj s kmotrem Miťajem se pustili do rozřešení onoho zmatku. Čičikow se tak popletl, že nemohl wyřknaut ani rozumného slowa a problebtal po několikrátném rozjetí něco Bůh wí jakého. „ Wy ještě neznáte mau dceru? “ – prawila gubernatorowá – „ institutka práwě jen wyšla. “ On odpowěděl, že již měl štěstí seznámiti se neočekáwaným spůsobem, a snažil se ještě ledacos přidat, ale ledacos mu nechtělo z hrdla. Gubernatorka konečně po několika ještě slowech odešla s dcerau do jiného rohu pokoje, a Čičikow posud stál jak říkáme bez wládyky na jednom místě, ničeho si newšímaje, co se okolo něho děje. W tu dobu z blahowonných úsť dám množstwí otázek a podotknutí sypalo se na něho se wšech stran, překypujících líbezností a fajnowostí. „ Dowoleno-li nám bídným obywatelům zemským, býti tak opowážliwými a zeptati se, o čem maříte? “ „ Kde jsau ta šťastná místa, po kterých se wznáší waše mysl? “ „ Možno-li dowěděti se jméno té, která wás ponořila do té hlubiny zamyšlenosti? “ Ale on na wšechno odpowídal jen auplnau newšímawostí, a příjemné frase kapaly jako do wody. Ba byl i tak neuctiw, že brzy odešel od nich na druhau stranu, chtěje tam wypátrat, kde jest gubernatorka se swau dcerau. Ale dámy jak se zdálo nechtěly od něho tak lehce upustit, každá byla odhodlána užíti wšech nástrojů tak nebezpečných srdcím našim a spustit wšechny stawy. Musíme podotknaut, že některé dámy, já prawím některé, a to není tolik co wšechny, mají tu malaunkau slabost, že když na sobě pozorují něco hezkého, buď čelo, buď ústa, buď ruce, již myslí, že tato jejich nejhezčí částka hned každému musí padnaut do oka, a že wšichni hned musí říci jedním hlasem: „ Podíwejte se, podíwejte se, jaký má překrásný řecký nos, aneb jaké prawidelné okauzlující čelo! “ A která má hezká ramena, ta je ubezpečena na jisto, že wšichni mladí lidé budau nadšeni a že budau hned, jak půjde okolo, wšichni říkat: „ ach! jaké čárowné má tato rámě, “ a na obličej, wlasy, nos, čelo že se ani nepodíwají, a kdyby se i podíwali, tedy jen jako na něco mimotního. Tak smýšlí některé dámy. Každá si ale umínila býti co možná nejwnadnější a ukázati w auplném blesku to, co měla na sobě nejwýbornějšího. Poštmistrowá při walčíku s takowau něžností spustila na stranu hlawu, že skutečně se zdála býti něco nadzemního. Jedna welmi příjemná dáma, která přijela dokonce bez aumyslu tancowat, skrze přihodiwší se jí, jak se sama wyjádřila, malé „ inkomodité “ we spůsobě hrášku na prawé noze, za kterau příčinau musela také obaut flanelowé botky – nezdržela se přece a udělala několik kol we flanelowých botkách, a sice jen proto, aby si poštmistrowá tuze mnoho o sobě nemyslela. Ale wšechno to nezpůsobilo na Čičikowu obmýšlený účinek. On ani nehleděl na kolo, nýbrž zdwihal se pořád na špičky přehlídnauti přes hlawy, kam se asi zabrala zajímawá blondinka; a také se zas shýbal prokukuje skrze boky a ramena až konečně ji widěl sedící s matkau. Zdálo se jako by chtěl hnát šturmem, neboť se protlaukal ke předu na nic nedbaje; odkupštík dostal od něho takowý štulec, že zawráworal a málem se jen udržel na jedné noze, jinák by byl jistě porazil za sebau celau řadu; také poštmistr odstaupil a díwal se na něho udiwený a dosti ironicky, ale on ničeho si newšímajewiděl jen z daleka blondínku oblékající rukawičku a jistě hořící již tauhau lítat po parketách. A již tam na straně se stawěly čtyry páry k mazuru; kramfleky bořili podlahu a wojenský stabskapitan pracowal tělem i duší, rukama i nohama, wywrtáwaje takowé skoky, jaké ani we snu ještě nikdo newywedl. Čičikow se protáhl okolo mazuru zrowna k tomu místu kde seděla gubernatorka s dcerau. Přece wšak přistaupil k nim welmi skromně, nesemenil tak ostře a šwihácky nohama, ba trochu byl pomaten, a we wšelikých pohybech jewil neobratnost. ( Prokračowání. )


24. září 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraničné zprávy., Titulek: [Král dánský.], Autor: Havlíček, Karel
Zahraničné zpráwy. W Dánsku. Dne 10. Září přijel král Dánský do města Šleswiku. Purkmistr, radda a wýbor měšťanský uwítali jej, a wšak prý jen s chladnau zdwořilosti, vivaty nikdo newolal, ani prý klobauky nesmekalí. Tiše prý jel kočár králowský městem. Wečír se sešlo mnoho lidu, a blíže králowského zámku wolali advokátowi Beselerowi, statečnému zastawateli němectwa w Šleswiku a Holštýně hlučné vivaty. Bylo prý k 2000 lidu pohromadě. Odtud se obrátili k bytu nynějšího presidenta wlády Šleswicko-Holštýnské von-Scheela, wypískali a wynadali mu, konečně tito patrioti wytlaukli několik oken ( také jednomu Dánowi ) a rozešli se spat. To se wšechno dělo před očima králowýma okolo samého zámku. Tak podáwáme spráwy samých Němců bez proměny. Jiná spráwa ještě také prawí: že když králowský wůz po ulici jel, ani jediný člowěk nesmeknul, král ale že na obě strany a hojně měšťanstwo pozdrawowal, na jehožto obličejích jewil se zármutek. Ano měl se jewit zármutek na obličejích měšťanů Šleswických, a sice zármutek nad tím, že jsau takowí grobiáni, chwastajíce se wždy wzdělaností. Tedy král je pozdrawowal, a oni nechali na hlawách, a tím se ještě weřejně w nowinách chlubí, zač by se každý jiný rozumný člowěk styděl. Jest to wýstřelek prawé šosácké nadutosti, která se w jiné zemi již tak newydaří, a nemůžeme měšťanstwo Šleswické jinak přirownati, než tomu oslu, jenž na ulici onoho řeckého mudrce kopnul, který se mu ale za to zdwořile z cesty wyhnul. – Jsauli nedorozumění mezi wládau Dánskau a částí obywatelstwa Šleswického a Holštýnského, mohau se na jiné cestě wyrownati, tím ale, že se obywatelé tak hrubě a newzdělaně proti králi chowají, nedowedau nic jiného, než dokázati swětu swau newzdělanost a hrubost. Ten ještě jest daleko wzdálen od prawé swobody, který ji hledá w neurwalosti a w hrubosti proti předstaweným.


31. říjen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisowatel., Titulek: Do Bystrého., Autor: Havlíček, Karel
Do Bystrého. K žádosti wel. p. Josefa Kleina, kaplana Hradeckého, oznamujeme tuto, že práwa w čísl. 68. těchto listů ( weliká pochwala p. učitele Machka ) zzaslána jest nám sice ne jménem jeho, a s auplným jeho podpisem dole udaným, a wšak, jak jsme se nyní z wlastnoručního dopisu wel. p. P. Kleina přeswědčili, byl podpis i dopis falešný. Kdo jej psal, ať se tedy přihlásí!! Redakce.


2. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovná kronika., Titulek: [Anekdota z časů cholery]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowná kronika. Anekdota z časů chelery. Kdosi čítaje denně zpráwy o rozmáhání se cholery s welikau auzkostí tázal se swého lékaře, jaké jsau znaky její a prostředky proti ní. „ Zčernáteli, „ prawil lékař, „ máte jistě choleru, a není wám pomoci. Budeli na wás ale přicházeti jen zima a mdloba, můžete se ještě ochrániti řádným třením. “ Sotwa lékař odešel, mrazilo již auskostliwce, zawolal slaužícího a dal se twrdým kartáčem tříti. Práwě třel slaužící nejlépe, tu wykřikl pán zaufanliwě, wida, jak tělo jeho černá. Wykřikna: „ Mám ji! “ upadl do mdloby. Slaužící uprchl, zpráwa o wypuklé choleře plamenem se rozšířila. Opatrní wykuřowali chlorem, bázliwí měli kauř za morowý zápach, a weškeré město bylo w smrtelném strachu. Lékař pospíšiw k nemocnému shledal, že slaužící jej třel kartáčem na boty, a odtud powstala cholera. — Poněwadž prý se nyní cholera blíží, připomínáme wšem P. T. swým odbíratelům a čtenářům, aby čistého kartáče užíwali.


12. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o příjezdu dr. Braunera], Autor: Havlíček, Karel
— Wčera sem přijel doktor Brauner.


14. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Hlasové o potřebě jednoty spisovného jazyka pro Čechy, Moravany a Slováky, Autor: Havlíček, Karel
Hlasowé o potřebě jednoty spisowného jazyka pro Čechy, Morawany a Slowáky. ( Dokončení. ) Ba sám ty wýborný Šwábe, božský Šillere, ty uprostřed Plattdeutschůw rozený klassický Goethe, weta po waší sláwě, wašem spasení, wy pohrdači a uskokowé a wražedlníci swých kmenůw, nebudouli Štúr a jeho apoštolé za wás před trůnem božím orodowati! Herder, Kant a sám Hegel stojíť nyní co zrádcowé a wražedlníci swých kmenů před soudnou stolicí Tatranských Nowoslowáků. Wy wšecky skwělé hwězdy germanské literatury a národnosti! prohloupili a prohřešili ste se těžce proti wlastnímu žiwotu swého šwábského, šwejcarského, rakouského, pruského, baworského, hesského, hanowerského, meklenburského, sedmihradského, metzensaifského, handrburského, krikehajského, anobrž nefandum dictu! i samého saského kmene, proto že ste psali ne w šarywarech těchto kmenů a nářečí, ani w nářečí saském, ale jen w nářečí jednoho města a okolí Míšeňského! W Italii psal Ariosto ne we Ferrarském, Manzoni nyní žijící píše ne w Medulanském swých krajanůw nářečí, ale w nářečí Toskanském, práwě tak jako Šafařík, Tablic, Tranowský, Jakobei w českém, aniž kdo proto těmto Wlachům banditů, swé kmeny plenících, nadal! Widíte tedy, ( pane Štúre! ), že toto mé hrání o žiwot kmene slowenského nic jiného není než obluda Waší pomatené fantasie, anť my Čechcowé, Morawané a Slowáci nejen jeden národ a jazyk jsme, ale i z politického ohledu pod berlou jedné a sice otcowské wlády stojíme. — Já s mé stránky přeswědčen jsem, že z tohoto hrozného Tatrami hýbání, potřásání a burcowání konečně nebude než poctiwý smích, žalowání na zlobiwost a nedbalost Slowákůw aneb chwastawý wěnec domnělého mučedlnictwí. Od Tater jako takowých nečekejte spasení a sláwy našeho kmene a lidu slowenského, ani od jejich ohromnosti a nebetyčnosti, ani od jejich zdrawého silodarného powětří a čerstwých wod, ani od jejich plawných potoků a řek, ani od jejich na zlato, stříbro a jiné kowy bohatých dolůw a bání, ani od pasoucího se na nich stáda a dobytka a těmto podobných wěcí: ony nám nespomohou, neli my jim, na wzdor wšemu p. Hurbana a jiných Wašinců o tom mudrowání a prorokowání. – Waše boha se dokládání jest pokoušení boha, očekáwáním od něho zázraku, nejen dle přirozeného běhu národůw nemožného, ale i zbytečného a nepotřebného, owšem škodliwého oběma stránkám, jak Slowákům, tak i Čechům a Morawanům. Co není z Boha, to se rozprchne. Waše rozdwojowání nás ale není z Boha, nebo psáno stojí: „ Co Bůh spojil, člowěk nerozlučuj. “ Krkonoš a Tatra jsou jako manžel a manželka, poctiwým sňatkem manželským spojeni: z tohoto manželstwí může se zroditi krásné, četné, rozšířené a silné potomstwo, kterému nejen w letopisech Slawjanstwa, ale i w dějinách swěta čestné místo dáno býti musí. Wezmeli ale paní Tatra lístek propuštění od swého manžela, potom nebude wíce ani pannou, ani manželkou, ani wdowou, ani mniškou, nýbrž stane se neuchylně buď kuběnou Maďarůw, buď služkou Němců. A jakowé následky tento pohoršliwý a swodný příklad rozsobášowání za sebou táhnouti a míti bude pro jiné? Poštěstíli 160 se Slowákům tento odskok a rozdwoj dnes, zítra příklad Slowáků následowati budou Slezáci, krom toho těžce získání a ještě jen z polowice přiwtělení; pozejtří příklad Slowáků a Slezanů následowati budou Morawané, a tak se z rozdwojení stane roztrojení, z roztrojení rozečtwrcení, a při této kmenní a nářečiwé pytwě oud za oudem odpadne a celé tělo i s oudy se zmaří. W krátkém čase tedy při wšech našich tak mnohých a welikých národu našemu od boha daných silách budeme tam opět, kde sme byli před tisíciletím, totiž nikde. Teprw nedáwno psal pan Bělopotocký tu žalobu proti Wám: že při dání rukojemstwí čili kaucie 4000 zl. stř. za Wás a Waše Nowiny skrze Wás oklamán jest, anť Wy prý tehdáž ještě o bernolačině aneb jiné nebiblické řeči ani té nejmenší zmínky neučinili ste. Tak i já, p. Prokopius a mnozí jiní w Pešti a w Budíně, kteří na wydobytí nowin slowenských nejwíce pracowali a jim se předkem welice radowali, nyní též rowným spůsobem weřejně na Wás žalowati musíme, že ste nás oklamal, anť my ani drotarčinu a kopaničárčinu, ani miškárčinu a brawčárčinu, ani, jak p. superintendent Seberini mluwí, kočišštinu a walaštinu, ani, jak jiní říkají, smetištinu a kuchynčinu nikdy od Wás sme neočekáwali, a pro ni jistě ani jedinkého kroku nebyli bysme učinili. I my sobě slowenčinu každého kraje wážíme a ctíme, nakolik ona krajomluwem jest a zůstáwá: jak mile ale ona z některého tmawého kouta na trůn literatury se drápe a kasá, zmatek w lidu a w národu působí, do boje a nepřátelstwí s jinými bližšími neb wzdálenějšími sestrami se pouští: tu tratí sama swou místní cenu a částečnou wýznamnost a stane se předmětem smíchu anebo práwě hněwu a opowržení. Ještě když ste posledníkráte u mne byl, w mém wlastním příbytku wyjádřil ste se, že aspoň do Orla promiscue ( jsou Waše slowa ) články bráti budete, i w biblickém i w bernoláckém nářečí: proč aspoň tu slowu swému wěrným nejste? Jakou pak zkázu a neřest uwalil ste posawad již na náš kmen a národ! Wy ten zlatý řetěz, který samojediný nás a naše předky ode tří set let s nejbližší nám krwí spojowal, otcowraždnou rukou trháte. Měli sme jedinou těžce založenou a ještě tížeji sdržowanou a proti odpůrcům bráněnou katedru a professuru naší českoslowenské řeči a literatury w Břetislawi, kterou ste Wy lehkomyslně ztroskotal aneb aspoň nebezpečně podkopal. Známeť zajisté dobře i bez wyzwědačůw, kterak ste Wy co čerw we stromě ode dáwna na této stolici skrytě hlodal a wrtal, až téměř již i spráchniwěla; kterak ste ji se wšech stran podrýwal, aby se čím dříwe swalila a Waší plebejčině aneb fantastičtině čím dříw místo učinila. P. Palkowič, tento zasloužilý šediwec, náramně nad tímto rozdwojením Wámi spůsobeným naříká, a jest se čeho obáwati, aby Waše jednání i jeho dobročinné úmysly co do poručenstwí nezměnilo, a aby nad syny toho lidu nezoufal, kterému žiwot obětowal. Pomyslete sám, co již ode dwou roků, ba jen od lonska, z našeho Prešpurského ústawu býti mohlo, kdybyste Wy w duchu otcůw a zakladatelůw jeho byl pokračowal a pracowal. Jak pewně a wážně byli bysme již před celou Ewropou stáli, kdybyste Wy domnělí twořitelé Nowoslowenska swé síly k posilnění, ne zemdlení sil našich, ku smíření a milowání, ne ku štwání a ozbrojowání bratrů proti bratrům, synů proti otcům, mladíků proti starcům byli obrátili. Proč wšecky naše podniky a spolky posawad jako houby rostly a wadly? Nic nebylo a není ani z Fándli-Bernolakowského towaryšstwa w Trnawě, ani ze Zoro-Almanachowské jednoty w Budíně, ani z Tablico-Baňské společnosti w Hontě, ani z Břetislawského ústawu, nic není a nebude ani z Wašeho Tatrínu: proč? proto že nám chybí soustřediwost a koncentrace, že nás žene wšudy jen moc centrifuga, ne centripeta, že wšudy jen pracujeme analytice, nikde synthetice. Každý jednotliwec a každý spolek slowenský chce se powažowat co osa, okolo které lúkoti a bahry celého ostatního Slawjanstwa se točiti mají. Odtud tato naše wždy padající wěž babylonská, odtudto tento zmatek a posměch; ony jsou plod a třesť čechophagů, Tatrošálenců, Hronoklanitelů a jejich ouzkodušné Slowakomanie. — Mám spráwy a žaloby s mnohých stran, že jste w celých slowenských okolích již předmětem oškliwosti, anť ste různice a roztržitosti spůsobili, tu mezi církwemi a pastýři, jinde mezi kazatelem a školním učitelem, jinde že ste samy swaté knihy a náboženstwí w lehkowážnost u lidu uwedli, jinde, že ste samy služby boží we chrámě na posměch a škandály proměnili. Tímto zlehčowáním zwláště drahé protestantům biblie dopouštíte se swatokrádeže proti palladium naší řečí a nábožnosti od předků nám zděděnému. Mladictwo naše z weliké částky uměli ste wšelikými praktikami a schůzkami, deklamowáním a lermowáním proti Čechům, slibowáním jim nesmrtedlných jmen a zásluh o Slowensko a těmto podobnými mamy a titěrkami swésti a aspoň na několik roků oslepiti. Z tohoto nákažliwého swrabu a neduhu někteří snad nikdy wíce neozdrawějí; jiní potřebowati budou měsíce a roky, dokud ke střízliwosti přijdou a jasnou studenou rozwahou na prawou, od otců proklestěnou a od nich opuštěnou cestu se nawrátějí. Ukradli ste nám tím z toho, co nám práwě nyní toho wěku nejdražší jest, totiž z času, aspoň deset neb dwacet let, a ze sil a schopností a nadějí aspoň jedno pokolení, a to tehdy, kdy sme tento čas a tyto síly na cele jiné wážnější wěci potřebowali, nežli jsou rwačky pro řeč a nářečí. A toto wšecko udělali ste tomu kmenu a národu, který sobě jmenowitě a obzwláště od Wás, od schopnosti Wašeho ducha a od wděčnosti Wašeho srdce někdy tak mnoho slibowal, a nyní s předěšením widěli musí, že wychowal hada w záňadří. Nenáwidím pošetilé čechaření některých sobělibých Čecháčků a Protislowáků, ale práwě tak nenáwidím i blázniwé slowačení některých sobělibých Nowoslowáčků a Protičechů. My jsme a musíme býti jedno tělo, jedna duše. I tu zlatá prostřední cesta nejbezpečnější, aniž potřebí hned ku pokrajnostem a končetinám skákati. Osmělme se a začněme mudřeti. Jestli ste měli smělost, odtrhnouti se od dobré wěci, od swých wážných 161 předkůw a otcůw, a od swých upřímných přátelů a ctitelů; mějtež smělost k nim se opět připojiti. Tato poslední smělost bude i ušlechtilejší i užitečnější, nežli onano prwní. Nepodáwejte uší některým Slowákům, třebas pastýřům a spráwcům lidí, kteří dílem ze zlerozuměné náboženské nenáwisti, dílem z pouhé leniwosti naší wzdělanější spisowné řeči, našim klassickým mluwnicem a slowníkům a našemu etymologicky-analogickému prawopisu učiti se nechtějí, očekáwajíce, aby jim hned wšecko bez práce hotowé s nebe dolů padlo, a kteří práwě proto i Wám tak lichotiwě pochlebují, nalezajíce na Wašem nářečí wítanou podušku. – Mýlíte se welice i w tom, jestli wšecky katolické Slowáky za swé přízniwce a za nenáwistníky Čechů držíte. Před několika léty zaslal jeden katolický kněz a básník do almanachu Zora dlouhou báseň proti Čechům a češtině a ke chwále bernolačiny: po přečtení jí powstali oudowé té Zorowé Jednoty, wšickni oswícení katolíci a mužowé swětského stawu jednohlasně a s patrnou newolí proti tomu plodu ctěného a milowaného jináče básníka, ustanowiwše, aby se nepřijala a netiskla, anť nenáwist k nejbližším nám bratrům Čechům rozsíwati neslušno. Nepočínali-li sobě tito bratři katolíci mnohem moudřeji a chwalitebněji, nežli Waše nowoprotestantská, křížowé wálky proti Čechům a češtině hlásající a podnikající sekta? Nejsouli tito swětští lidé oswícenější a oprawdiwější křesťané, nežli Waši duchowního stawu apoštolé a kazatelé, české knihy na hranice odsuzující? České knihy, – tyto matky, které je prwním nábožným a mrawným mlékem kojily a wychowaly! – Cti otce i matku, abys dlouho žiw byl na zemi, synu slowenský i kmene slowenský! Nawraťte se tedy zpátkem ku prawé wýborně začaté cestě, na které ste před tím tak zdařile a chwalitebně kráčeli; otewřeno Wám a Wašincům ještě otcowské náručí naše, jako synům a bratrům milowaným. Následujte můj příklad, pamatujíce, že i já w podobném pokušení we mladších mých létech jsem se nalézal, ač owšem nikoli ani w tom spůsobu, ani w té míře a na tom stupni; nebo od bratrů Čechů a Morawanů se odtrhnouti, mně nikdy ani na mysli netanulo: ale Bohu děkuji a děkowati budu až do hrobu, že mi ještě dosti časně i w tom oči otewřel. Ta zásada a rada: „ Wšeho zkuste, a co dobrého jest, toho se držte “ chránila mne i od klopotného nowotářstwí i od zatwrdilého zůstáwání w bludu. Nestyděl jsem se nikdy omyl swůj wyznati a naprawiti, anobrž ještě děkowal jsem těm mužům, kteří mne naň pozorným učinili, a tím i k mému wlastnímu zdokonalowání nápomocni byli. Něco jsem i wlastnímu soudu, ale mnoho i soudu přátelů a zkušených mužů dowěřowal. Tak čiňte i Wy, a poblouzení Waše nejen Slowensko, nejen Čechie a Morawa, ale celá Sláwie mileráda Wám promine, anobrž nowé dwojnásobné požehnání wám udělí. Mějte se baze! Předůležitá také jest odpowěď Jana Kollára na domluwy a dopisy jiných, zwláště mladších Slowáků ( XII. C. str. 168. ), w které se zwláště předhůzky od Slowáků Čechům obyčejně činěné wywracují. Welmi rádi bychom i z té wýtahy podali! Jak se tam krásně jewí snášeliwý duch prudkého Kollára: jak záležitostem wlasti obětuje swé wlastní libůstky. Kýž by w tom wšem swým krajanům a mnohým z nás ostatních co prawý wzor ustawičně před očima swítil! – Ku konci následují ještě welmi mnohá jiná swědectwí Slowáků a zwlášť duchowních, mezi nimi i mužů welezasloužilých, jako jsou Jozefi, Palkowič, Seberini, kteří se wšichni proti nowotám stawí, a k starému biblickému jazyku co wěrní synowé hlásí. Našim domácím českým zbytečným Cyrilům, abecedářským prorokům a nowotářům schwalujeme také ještě článek Šafaříkůw a přejeme dobrého zažití a wšelikého prospěchu. Wůbec se tato kniha může powažowati co welmi důležitý krok w slowensko-českém národním žiwotě. Nastane rozhodná doba, rozhodnější a důležitější než mnozí mysliti dowedou. Dejž to nebe, aby se záležitost ta k našemu prospěchu slowensko-českému i českoslowenskému ukončila. Dodatek redakce. Abychom i my aspoň nějakou maličkostí dokázati mohli, že tito Hlasowé nejsou wolající na poušti, a že sme si swou částečku wybrati uměli: upustíme od této chwíle od té malé sice a wšak přec nějaké různosti w prawopisu, kterou sme se posud s Maticí nesrownáwali. Od nynějška budou wycházet Nowiny i Wčela s au a tedy dokonce matičním prawopisem. Doufáme že i ostatní redakce tak učiní, abychom si nezakládali wíce na škořapce než na jádře. Prawopis wůbec nemůže býti we wšem důsledný: dwěma pánům, etymologii a wýslownosti zároweň sloužiti se nemůže, třeba se ou wyslowowalo, přece analogie s jinými slowanskými jazyky atd. au žádá. Wyslowuje se také gdy a prec píšeme kdy atd. A kdyby i to au docela chybné bylo, přece raději s Maticí a ostatními Čechy pro swornost chybowati chci w nepatrné wěci, než w takowých titěrkách originálnost wyhledáwati. Již je tu swrchowaný čas, abychom jednoho prawopisu užíwali: podrobme se tedy raději Matici, než bychom žádali, aby ona nám se podrobila. Zwláště to očekáwáme, že teď wšichni moudřejší od modního v upustí i w nápisech weřejných i w priwátním psaní, aby již konečně přestaly žaloby na tak rozličné prawopisy. Ani w ani v samo sebou newede k spasení, ale jedno z nich kterékoli k swornosti: Staří naši a zasloužilí spisowatelé chtějí míti w, a kdož z nás ostatních bude tak swéhlaw, aby jim to pro jejich zásluhy bez wšelikých důkazů třebas jenom k libosti neučinil?


4. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky, Titulek: Mrzutárna., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné nowinky. Mrzutárna. W Indii má každý drobet zámožný muž we swém domě zwláštní pokoj, jmenujicí se brodhagara to jest mrzutárna. Do toho se paní manželka, když je rozzlobena aneb mrzuta, tak dlouho zawře, až se w samotě zlosti zbawí. W státu Massachusets-ském w Americe zakázáno jest aby si žádný muž babičku swou za manželku nebral.


7. duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [glosa], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Král lew — jak bájka prawí — swolal kdysi, když přestal wládnaut absolutně a byl udělil konstituci, wšechny kočky na poradu, aby ustanowily, čeho zapotřebí jest pro budaucí časné i wěčné blaho myší. Co tomu myši řekly, proteslowaly-li, aneb nemohly a nesměly-li protestowat, o tom bájka nic neprawí. Ale naše ministerstwo swolalo wšechny naše biskupy dohromady, aby se poradili o budaucích oprawách katolické cirkwe! Jsme přeswědčeni, že ministerstwo neobmýšlí potřebné a prawé nábožnosti užitečné oprawy w naší katolické církwi zawésti, sice by se neptalo na to biskupů. Pan ministr wnitřních záležitostí hrabě Stadion, kterého jakožto welmi zkušeného a praktického muže známe, musí také dobře wědět, jakého spůsobu jsau naši nynější biskupowé. To nejsau biskupowé ze starých wěků naší církwe, kdežto sám wěřící horliwý lid wolil za biskupy nejzkušenější, nejhorliwější, nejzaslaužilejší, nejmrawnější muže ze swé církwe, kdežto biskup nebyl hrdý magnát, skwějící se jako pyšný páw mezi ubohým haufkem wěřících, kdežto biskup byl prawý otec a rádce swých osad, ku kterému se we wšem důležitém utíkaly, kdežto biskupowé byli — jak chtěl Kristus — prawí pastýřowé, ale ne nájemníci. To wšechno je za našich času zcela jinák. Biskupowé jsau nyní obyčejně mladší synowé aristokratických rodin, a nejwíce takowí, kteří se dle mínění rodiny swé ani do wojska nehodí, a kterým pak se skrze známosti a swazky jejich rodin brzy dostane nějaký wýnosný kanonikát a pak biskupstwí. Co se kanonikátů, jmenowitě Holomauckých týče, říká se obyčejně, že od šlechty fundowány jsau; a nechejme to třeba platit, ačkoli jest jisto, že také mnoho jiných welmi plebejských peněz a statků se přimíchalo. Ale jak k tomu přijdau pak diécese, že se z těchto pánů kanowníků Holomauckých tak často jako ze stromowní školky obsazují biskupstwí? Srownáwá se to s duchem wíry křesťanské, aby se biskupowé rodili z jiné krwe než ostatní wěřící jejich bratři? Srownáwá se to s welikým aučelem důstojnosti biskupské, aby se powažowaly biskupstwí za nějaké pensionáty pro starau zchudlau šlechtu? zwláště k tomu takowau, která se kromě swého šlechtického půwodu nemůže jinými znamenitými schopnostmi neb zásluhami wykázati? Prawda owšem, že jsau též i nešlechticowé biskupi, ale i tu býwaly cesty wedaucí k biskupstwí zcela jiné, než by se srownáwaly s účelem prawé katolické wíry! Přeswědčeni jsme, že pan ministr Stadion tak dobře jako kdo jiný tyto okolnosti zná; jestli tedy swoláwá biskupstwo k tomu účeli, aby se na radu jeho nějaké času a potřebám přiměřené oprawy staly, musíme pochybowati o upřímném aumyslu ministerstwa. Neboť kdyby ministerstwo ty swětské wady naší církwe, které každý prawý ale swobodomyslný její přítel zná, skutečně odstraniti chtělo, neptalo by se na to biskupů.


25. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Český národní bál.], Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Český národní bál. Nejwíce naší a poněkud také cizí winou stalo se, že národnost naše hluboce klesla w ponížení, a jazyk náš wyloučen jsa ze wšech wyšších a důležitých sfér našeho žiwota, zawržen byl na dlouhý čas jen do nejnyžší domácnosti. Abychom řeči swé mateřské we wyšším obecenstwě opět nějakého přístupu wyjednali, byli jsme nuceni, uchopiti se wěcí a prostředků až posud neslýchaných, a k takowým neobyčejným neslýchanostem náležejí také české bály a české besedy. Wodu jsme museli prosit, aby aspoň jednou za rok byla mokrá, led aby aspoň jednou byl studený, oheň aby aspoň jednou byl horký, a Čech aby aspoň jednou do roka několik hodin mluwil u weřejnosti česky. A uposlechly nás woda, led i oheň; ale Čechowé ještě ne wšichni uposlechli. Páni wýboři uspořádawše letošní tři skwělé besedy nenazwali je již českými, nýbrž naprosto jen besedami, a to z logických příčin: jakoby totiž bylo směšné a zbytečné říkati mokrá woda, chladný led, teplý oheň, tak se jim zdálo nepotřebnou wěcí, jmenowati besedy w Praze držané české besedy, proto že se ani w Praze jiné besedy než ty české držeti nemohou a nemají. Referenti wšak w mnohých časopisech a mnozí jiní nereferenti ztěžují si na naše Bály a Besedy ustawičně, že prý se tam mnoho německy mluwí! Powažme si, místo coby se z toho měli radowat a powděčni být, ještě se jim to nelíbí. — Kdo jiný tam může německy mluwiti než rodilý Němec, který česky neumí?! Když ale na bály a na besedy, které se jen česky ohlašují, do kterých se jen české wstupní lístky dáwají, kde jest taneční pořádek, zpěw, deklamací, ba i jídelní lístek jen český, já řku, když na takowé bály a besedy rodilí Němcowé s nejwětším swého žaludka nebezpečenstwím přece přicházejí: jest to jen důkazem, že se buď již trochu česky naučili aneb wšechno nepohodlí a žaludka swého nebezpečenstwí rádi podstoupiti chtějí, jen když českého wyražení účastni býti mohou. Z druhé strany jest známo, že se besedy a bály jen proto nejwíc dáwají, aby se dokázalo, že i Čechowé mohou skwěle a nádherně wystoupiti, když tedy rodilí Němcowé osobou i jměním swým ještě k wětší nádhernosti přispíwají, proč se budeme horšiti? Radujme se, a čím wíce se tam tedy německy mluwí, tím wíce to je národnosti naší k sláwě a prospěchu. Jediné takowých pádů se trochu lekám, kdyby se dwě strany z rozličných národů do sebe zamilowaly, jak by si porozuměly? - - - Patrně tedy widíme, že páni wýboři dáwajíce do bálů a na besedy přístup i rodilým Němcům, nejen zdwořile a snášeliwě, leč také k sláwě a prospěchu naší národnosti tak učinili. Abychom tu wěc již důkladně a z každé strany powážili, připustíme zde také owšem jen tak ku příkladu ten nepodobný prawdě pád, že by také rodilí Čechowé na našich bálech a besedách německy mluwili. Nemožná to wěc není, ale welmi prawdě nepodobná! Který Čech bude tak nemoudrý a přewrácený, aby zrowna na besedu šel německy mluwiti, kdežto k tomu wšude jinde a w každé hospodě wíce a lepší příležitosti má ( obzwláště na tandlmarku, na kterém se celá konwersace nejwíce jen německy wede ). Jak praweno, jest takowý pád nemožný. Poněwadž se wšak člowěk dle polského příslowí ničeho odříkati nemá, leč toho, že by si nos ukousnouti mohl: dejme tomu, že by tam přec někteří Čechowé česky mluwiti nechtěli. Za takowé lidi wšak radím, abychom se styděli a je mezi sebe nepočítali, pro hrubou newzdělanost. Nebo buďto že potřebu nenahlížejí, aby se česká wyšší konwersace zawedla, a proto jsou newzděláni, aneb se za swůj český rod stydí, a tu zase neznajíce hystorii jsou newzdělání. Zajisté se Čech wedlé každého jiného z ewropejských národů směle postawiti může, a komu se to marným wychloubáním zdá, wiz naši historii. Weliké a skwělé činy našich otců dobyly nám šlechtického práwa mezi národy ewropejskými. Letošní bál wynikal nádherou, úprawností a hlučnou náwštěwou znamenitě: obzwláště oswícení a čalounické práce pochwaly došly. Popisowati, jak wlastně wšechno zřízeno bylo a wyhlíželo, zdá se mi tuze malicherné a kuchyňské, bez toho to kromě mne weliké množstwí widělo, a mnozí si wšechno lépe pamatowali. Jenom jsem pozorowal, že se letos na Žofínském ostrowu tuze špatně muselo urodit obilí, obzwlášť ječmen a pšenice: houska, která je w Praze za 1 kr. platí se tam za 3 kr. stř., a flaška piwa ne zcela másowá za 10 kr. stř.! A to již teď před hromicemi, jak pak o Jakubu!? Toť ti ubozí obywatelé toho ostrowa w letě wšichni hladem pomrou. Chudáci! ale nechť, sami jsou toho winni, proč newyzdwihnou Obilní zákony, jako teď chtějí na ostrowech britských. Kdyby se tam odjinud chleb přiwážeti směl, byl by tak laciný jako w Praze a w Čechách! — Náwštěwa byla tak hlučná, že se z počátku téměř ani tancowati nemohlo: mezi nejwáženějšími hosty byl náš milowaný zemězpráwce J. C. W. pan arcikníže Štěpán, který přes dwě hodiny setrwati ráčil, jak se zdá, spokojen s úprawou, a pak hojný počet nejwyšších pánů a šlechty naší i cizozemské, kteří wšichni welmi šetrně k naší národnosti chowali. Obyčejně wšak to býwá, že se páni, kteří swým příchodem společnosti ke cti slouží, mnohem šetrněji chowají, než ti, kteří by si z toho welikou ěest dělati měli, že byli do společnosti připuštěni. H. Borowský.


3. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Úsudek Němce o německém dějepisectví, Autor: Havlíček, Karel
Úsudek Němce o německém dějepisectwí. Na slowo wzatý německý spisowatel Theodor Mundt prawí w nejnowějším swém spisu Staatsberedsamkeit der neueren Völker takto: „ W nowějších časech oswědčili Angličani a Francauzowé nejwětší dějepisecké schopnosti, poněwadž wlastní Musa dějepisectwí jejich jest celistwá a weliká wlast a poněwadž hledí k žiwému centrálnímu hlawnímu městu co ke středu wší politické a národní wzdělanosti. U Němců ale, jimž od jakžiwa nic nebylo nejjasnějšího nad pojem a formu jejich wlasti, zůstáwá dějepisectwí z nedostatku národní nutnosti daleko pozadu, a s málo kterými wýminkami upadá buď w pouhau manýru šikowně a wtipně wymudrowanau anebo w rozplynulé wšeswětowé stanowisko. Že němečtí dějepisci nemají žádnau wlast, ukazují často nejwíce práwě w historii swé wlastní otčiny, s jejímžto uspořádáním buď některému na ten čas přewládajícímu směru, anebo sympathiím dwora nebo tomu onomu ze swých předstawených a auředních přednostů wyhowěti se snaží, ale málo kdy národu.


23. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 18. srpna. ( Dokončení. ) Goriup: Rád bych byl swé slowo postaupil, kdybych neměl leccos namítati proti těm, kteří poddanost a její konsequence zastáwají. Chci jen na argumentací pozorna učiniti, jaká se ze zásady: „ Jmění je poswátné, “ wywodila. Řeklo se: „ Jmění je poswátné, “ tedy se i nesmíme také onoho wrchností dotknauti. Ale důkaz toho nám ostali dlužni. Odwoláwají se na občanský zákon a na faktický staw; podlé posledního by muselo otroctwí podnes trwati. Z jedné strany se má poddanost zrušiti a z druhé práwa za swaté prohlásiti. Jak se to dá spojiti? Zmínili se o expropriací a obáwali se komunismu; já ale myslím, že se wyzdwihnau ne práwa, nýbrž břemena. Poddanost jest choroba, rak rozžírající stát. ( Tleskot. ) Tedy pryč s ní pro dobro státu. Náhradu mohu připustit jen pod jménem autrat za hojení. Prawí se, dotknete-li se majetnosti, zhyne společnost; wšecko dobře, žádný, co tu sedí, nechce jmění rušiti, nýbrž to, co nedůstojného a utiskujícího na něm, šetřiti. ( Tleskot. ) To celé jest jen špatný syllogism, neb podmět, že to práwem wrchnosti náleží, je chybný. Buď powstal majitek z weřejného poměru, buď jinak. W prwním pádu je dílem neplatný, neb nikdo se nesmí co otrok upsat; proti tomu je i občanský zákon, na který se moji sokowé tak často odwoláwají. Neníť postačitelné, jen něco w držení míti, a již práwo na to odwozowati; neb jesliť známo, že papežowé a císaři si panownictwí nad celým swětem osobili; ale tážu se, jak to fakticky s tím panownictwím wypadalo; teprw francauská revoluce to jak náleží objewila. Nápodobně dějiny Němec nám ukazují, že praobywatelům od přišlých obywatelů grunty ponechány byly, ale pod wýmínkau, že se k jistým powinnostem zawazují. Zawrhneme-li práwo papeže, musíme také zawrhnaut práwo malých despotů. Také není neznámo, že jednotliwé, ano morální osoby, obce, města od laupežiwých rytířů k služebnostem nuceny byly; ale třeba křiwda sta let trwala, nemůže k ní přece práwo wyrůst. ( Tleskot. ) Prawda, že se jednotliwci dobrowolně za danau ochranu poddanými učinili, ale jak dlauho může záwazek tento platit? Jen tak dlauho, dokud ochrany požíwali; neb jinak by musel pacholek, který se do služby dal, až do smrti swému 442 pánu slaužit. – Také se nenechá upřít, že hrabata a pánowé, kteří prwopočátečně službu wojenskau konali a daně platili, tyto powinnosti poznenáhla na poddané přenesli a sami auplně swobodni zůstali. – Od té doby přestal každý práwní důwod pro dálší trwání tohoto poměru. Ostatně nejsau tyto poměry privátní, nýbrž weřejné powahy, a kteří jinak šwadonějí, jsau w nepráwu. Neb občanský zákon se štítil, tyto záležitosti do swého oboru wzíti; w kapitole, o poddanosti jednající, stojí wýslowně, že se to zakládá na zřízení zemském a rozhodnutí že se ponecháwá politickým auřadům. Ale i patent o poddanosti mluwí proti mým saupeřům, neboť prawí, že wšechna práwa, nexu subditelae se týkající, předmětem obyčejného saudního řádu nejsau ( to dokazuje, že poměr ten weřejný ), an mezitím wšecky spory stranu úmluw před pořádný saud náleží. Kdyby tento poměr nebyl weřejné powahy, k čemu tento zákonní odpor? ( Tleskot. ) Ležíť tedy na bíledni, že se mýlí, kteří poddanost z úmluw odwozují. Nechci sice slawné shrom. déle obtěžowat, musím jenom pooprawiti twrzení jednoho řečníka, že w našem pomoří není robota atd. I tam také to samé potlačowání jako w každé jiné provincii, tam také wí sedlák leccos wyprawowati. Dále pak je falešné to twrzení, že sedláci práwo wrchností uznáwají; oni se jen poddáwají nutnosti, kterau jim zákon ukládá, ale jejich cit se protiwí tomu. ( Tleskot doprowází řečníka. ) Smolka: Pánowé! nebyl bych slowo přejal, kdyby wčera se nebylo na haličské statkáře tolik hany nametalo. Nedomníwejte se, že chci feudální práwa, nechť se w jakékoliw jewějí formě, že chci nadužíwání a neswáry zastáwati. Mnoho trestů mi bylo přestáti, jen proto, že již před 15 lety jsem byl toho náhledu, že nemá žádného rozdílu stáwati mezi lidmi; že jsem každému chtěl jeho nezákupné, wěčné práwo vindikowati. Až podnes jsem od tohoto náhledu neustaupil; ale to trpěti nemohu, by se na jednu třídu hana kydala, která se w tak mizerném stawu nachází. Kdyby bylo možná, tyto obwinění dokázati, pozůstáwala by ta třída ze samých zločinců. Ptám se, jak to stojí s tím proslaweným, mírným zákonodárstwím Rakauska, jak se zákony pro ochranu poddaných danými, když si ta třída wíce dowolowala, než w Turecku si dowoliti lze? Máme snad pro čin jednoho neb druhého celau třídu ctihodných občanů odsuzowat? Máme snad weškeré kupectwo za nepoctiwé prohlásit, když jeden z nich zločinný bankerot udělá? Pánowé! w tom wězela politika, že se jistá třída neustále osočowala, protože nosila památku historické křiwdy w srdci swém, kterau co swatý plamen w ňadrech swých chowala a kterau syn po otci dědil. Hanebný tisk a zakaupení historiografowé slaužili jí za prostředek, by umírajícího lwa ze zálohy kopati mohla. Březnowé a májowé slunce, slunce swobody rozehnalo mraky lží a objasnilo poměry statkářů. Sl. shr. wyřkne swůj wýnos, my se ho nebojíme. Wůle shrom. je ta, zákony dáti, ty se musí s nezkaleným úsudkem, dle práwa a sprawedlnosti dáti. Když se rozum pro práwo rozhodne, neníť třeba náružiwosti na pomoc wolati, které jen k tomu slauží, símě rozbrojů rozsíwati a mladau swobodu na pokraj propasti přiwedsti. Praweno zde: Haličtí poddaní mají swau swobodu jedině Wídeňským obywatelům a patentu od 17. dubna co děkowati. Nikdo neuznáwá ochotněji zásluhy Wídně jako já, a těší mě, že to mohu proslowiti: Ne Halič, ne Rakausko, celé člowěčenstwo je Wídni k díkům zawázáno. Jak ale to přijde, že zde, u pramene wší swobody, poddanost trwá posud, an již w wzdálené Haliči pominula? Já to wyswětlím. W Haliči meškal feudální sněm w nejkrásnější aristokratické formě. Hrabata, knížata, baroni, rytíři a páni welkých statků seděli tam. Úkol tohoto sněmu byl, o to prositi, co se zemi nikdy nepopřálo, a děkowati za to, co se zemi popřálo a co nepotřebowala zem. Sněm tento prosil w roce 1842, 1844 a 1845 o wyzdwižení roboty. W roce 1846 a 1847 nebyl žádný sněm swolán, jinak by byl opět prosil. Při prwním doslechu o sláwyplných událostech Wídeňských znamenali statkáři, že nyní doba k zrušení roboty. Dne 21., 22., 23. a následující dni darowalo mnoho set statkářů sedlákům robotu a ostatní powinnosti. Písemnostmi mohu dokázati, že Krakowská a Lwowská radda národowa wšecky statkáře wyzýwala, 22. dubna, na den zkříšení Páně wšecky břemena poddaných wyzdwihnauti a takto zkříšení swobody slawiti. ( Tleskot. ) To se stalo nawzdor zákazu wlády, nawzdor wšem překážkám, které krajští úřadowé tomu w cestu kladly. To když widěla wláda, chtěla také podílu na zásluze míti. Wydala patent od 17. dubna, který s nepochopitelnau rychlostí rozeslán byl, tak že krajští komissaři již 22. se se statkáři spojili. O způsobu prohlášení mlčím, ale mohu wšecko písemnostmi dokázati; že ale jich při ruce nemám a wyslance Stadiona co řečníka zapsaného widím, wyzýwám ho, doswědčiti, zda to prawdiwé a zda jenom to. Mnoho statkářů wydalo robotu, ačkoliw do bídy padli, wydali robotu, aniž by se po náhradě byli ptali; ano mnoho z nich se ještě zawázalo, zda by náhradu měli dostati, ji obcím a sedlákům postaupiti. Nic nedbali, že swá břemena musí nésti. Ptám se, nedobyli si zásluhu o swobodu? Nemá jejich jednání nám příkladem býti? ( Tleskot. ) Nezasluhují, bychom je zde pochwalau poctili? ( Tleskot. ) Děkuji we jménu Haliče, tato pochwala bude balsamem pro národ, který wždy pro swobodu krwácel. Nawrhuje, by poddanost a wšecky powinnosti hned přestaly, by stát dal náhradu, a sice každá prowincie zwlášť. Služebnosti uspořádati a patrimoniální úřady zrušiti ponechej se komissí. Popiel prawil, kdyby deset let mluwil, že mu odpůrníci neporozumějí; já ale prawím, kdyby odpůrníci 10 let mluwili, že jim Popiel neporozumí. ( Tleskot. ) Dne 19. srpna. Dálší jednání o zrušení poddanstwí. ( Dokončení. ) Szabel je nyní na tom, o Kudlichowu náwrhu rokowati. W krátkosti podotýká, že zrušiti poddanost je ze stanowiska politického i national-ökonomického rádno; předně se jedná o oswobození osoby, za druhé o wyproštění půdy od břemen. Na prwním nedowoluje demokratický princip pochybowati, jinák ale to s břemeny na gruntech líhnaucích. Ač je proti wšem nadpráwím, přec nemůže jmění a majitek za takowé powažowat. Žádá shromáždění, by se s žádnau lehkowážností o jmění nejednalo, nebo zákonodárce jednau na půdě citu nenawrátí se tak snadno k přísnému práwu. Žádá, by se půda od břemen jen proti náhradě wyswobodila. Löhner má Kudlichůw náwrh za nejlepší, jen to slowíčko „ zda “ by se wynechalo. Probírá pak po řadě náwrhy, s kterými se nesrownáwá ( nikdo neposlauchá mimo stenografů, polowička deput. se bawí rozmluwau, druhá čtením ). Je pro náhradu, již má stát dáti, nikoliw sedlák. Porownáwá stát s assekuračním ústawem. Revoluce je jenom událost w přírodě ( Naturereigniss ). Když bauře neb zlé počasí nadělá škody, tak to assekurace nahradí. Také u nás se strhla bauře, a ta jednu část jmění odfaukla, teď musí tedy ta welká assekurace, stát, díl té škody nahradit. Nemůže se dost nadiwiti náwrhu Borrosche a Musila, ale teprw budau prý na čase, až se bude probírat náwrh komisse. Čemu se dlauho rozmýšlet, má-li se privátního práwa dotknauti. Posledních 50 let prowolalo mnoho revoluc w privátních práwech, a naše shromáždění není nic jiného než jury ( porota ). My jsme ten tribunál, který rozhodnauti má, že zákon posud platí, taktéž faktum, ale že se nenechá wíc pod onen zákon zahrnauti. Pretis je s Löhnerem srozuměn. Byl tu staw sedláka tyrolského tak wychwalowán, jak prý se swým stawem spokojen je. Tomu ale není tak, třeba se mu lépe wedlo než kdekoliw jinde sedlákowi. W horách jde obilí na 4–5 zrn. Když 5 měr wyseje, sklidí 20, z toho musí dát 2 desátku, na wrchnost a stát také nesmí zapomenaut; a tak pracuje 6. neb 7. rok na desátky, 4. neb 5. pro wrchnost, 2. neb 3. pro stát, a jemu zbyde jen swoboda, pro jiné pracowat. O náhradě mluwit, nenalézá za potřebí. My wšickni jsme byli poddaní, teď jsme swobodní. Nedali jsme žádnau náhradu a také žádnau nedáme. Borkowski: Každý, kdo s dějinami rovoluc seznámen, pozná w tomto náwrhu již starého známého. Nediwím se ani toho nejmenšího, že rokowání o něm tak dlauho trwá. Wzdyť se tu jedná o prowedení sociální revoluce, a to není žádná maličkost, nowé ponětí majetnosti ustanowiti. Podiwno, jak mnoho se jich wyjádřilo: „ Jmění je swaté. “ A přece byl absolutismus, toto wýhradné přiosobowání wšech swobod, za majetnost uznán, a mnohý se domýšlel, že mu tento absolutismus se wšemi wrchnostenskými práwy wším práwem, ano „ z Boží milostí “ přináleží. ( Tleskot. ) Takowá majetnost se dobýwala jako každá jiná rozličným spůsobem, jeden ji dobyl šikowností, jako Napoleon, druhý ji zas zdědil, což owšem není těžko. Lid dělá rewoluce k wůli swobodě, nutí jednoho, který jí hojnost má, by ji s mnohými, ba se wšemi rozdělil, a historie takowé dějiny zlatým písmem znamená. Absolutismus a fysické jmění jsau w stejném poměru. Jsau-li služebnosti poddaných nesprawedliwé, proč se rozmýšlíme, je wyzwednauti? Wždyt to neděláme z komunismu, nýbrž bychom starau křiwdu naprawili; ale poohlédněme se na wšecky místní a časowé poměry, nesnažme se sny a utopie uskutečniti. Jeden řečník přede mnau, Šuselka, dokázal, a já s ním sauhlasím, že, když nemožno absolutního dobra dosýci, se aspoň relativní uskutečniti má. Sociální revoluce se nechá jen poznenáhla prowedsti, a ne jakoby s nožem minulost od přítomnosti odkrojili. To nebyla ani guillotina w stawu dokázati. Každé století stojí na swém stupni wzdělanosti a twoří dle swých potřeb ponětí o práwu a křiwdě. To samé my musíme činiti. Ale nezatracujme minulost, že neučinila, co jí učiniti snad možné nebylo; neb kdo wí, jak budaucnost o nás saudit bude. Proto wám uwádím na paměť: „ Sumum jus, summa saepe injuria. “ Jeden řečník nám dal radu, kdyby wrchnosti pro zrušení roboty zchudly, je na jejich předky odkázat, an od těch ta nesprawedliwost pochází. Jsem s tím srozuměn; přec bych ale rád widěl, by se to we wšech konsequencích prowedlo a také na státní dluhy rozšířilo, mezi jejichž průwodci Mettrnich je prwním. Šušelka prawil: Powinnosti sedláků musí přestat bez náhrady, jinak by se zdálo, jakoby se z otroctwí wykaupili. I s tím jsem srozuměn. Jenom žádám, by zásada ta ne jen jednotliwce, nýbrž také celé národy zahrňowala. Také já jsem proti wší náhradě jak od sedláka tak od státu. Při tom nemohu opominaut, zmíniti se o poměrech mé wlasti, Haliče; tam statkáři robotu a wšechny powinnosti darowali. Zdali pozdě! jak Kapusczak twrdil, nechci upírati; ale přece dříwe, než wrchnosti Rakauska. Tam by nemohli žádat žádnau náhradu, kdyby se wláda do toho nebyla wmísila a neprohlásila, že ne statkáři, nýbrž ona robotu wyzdwihla. Jak to zodpowědné ministerium zodpowídá, že takowé břemeno na stát uwalilo, to wěru nenahlížím. ( Tleskot. ) Ještě musím služebností podotknauti, totiž práwa obcí, we wrchnostenských lesích dříwí sbírati a na lukách pásti. Již to slowo „ služebnost “ ukazuje na dwojstranný poměr. Jeden podmiňuje druhý a nemůž jednostranně zrušen býti. Tu namítnul jeden wyslanec, že tím sedlák wíce ztráci, než wyzdwihnutím roboty získá. Ale zde se nejedná o to, zda někdo získá nebo ztratí, proto se to wyzwedne, že to nesprawedlnost; skrze revolucí jich tuze mnoho škodu utrpělo. A kdo se opowáží, ji zamítati? To zlaté owoce teprw ponese. ( Tleskot. ) Jistý druh služebnosti je také powinnost wrchnosti, w čas neaurody a hladu poddané podporowati. To zadalo krajským auřadům mnohau příčinu k potlačowání a podwodům. To mohu dokázati, ne wšak tlacháním z mozku bürokratického copu pošlým. Halič jest zem orbu prowozující; jako jest se co obáwat, by zde průmysl a řemesla newázly, tak tam by se orba nezarazila. Sedlák u nás zná málo potřeb. Přestane-li robota, potřebuje sedlák jen málo pracowat. Welký díl polí zůstane ladem a mnoho obilí shnije na poli, jako se to již děje. Naproti tomu se namítá: Pole se mohau propachtowat. Ale kdo je zpachtuje, když produkce dražší než produkt, a pak při nich žádné stawení není? Zde znám jen jednu pomoc, morální nucenost. Statkář a dělník se musí obapolně potřebowat, a tenkrát teprw kapitál a práce wšem potřebám země wyhowí. Löhner se wyjádřil ještě pro lidumylnější a rozsáhlejší náwrh; chce, aby powinnost wrchností, poddané podporowati, podržena byla. Diwím se, že tuto lidumilnost jen na Halič obmezuje. Co do zásady, jsem srozuměn; ale rád bych ji měl we wšech konsequencích prowedenau. Wrchnost, co jest nyní? bohatý sedlák. Dobře, má-li bohatý sedlák chudého podporowati, musí bohatý práwník chudého práwníka, bohatý medik chudého medika, a tak každý boháč podporowati chudé swého stawu. A co se zchudlé aristokracie týče, ta přijde městům na krk, neb tam swé jmění promrhala. ( Tleskot. ) Chudý nemůž od swobody žiwu být, wždy bude bohatému podroben. Kdybychom chtěli poddanost do kořene zrušit, pak bychom museli zákonem o chudého se postarat, museli bychom chudobu samu zrušit. Já znám jen dwě cesty, z labyrinthu K. náwrhu se wyplésti. Buď musíme positivní práwo uznati, owšem s času přiměřenými modifikacemi, a pak ostane ponětí majetnosti, jak bylo; buď nowé ponětí utwořiti. 443 Pak se ale musí také wšecky konsequence energicky prowedsti; rozhodnutí ponechám komoře, já jen odhalil dobré a špatné stránky této wěci. ( Náramným tleskotem doprowázen opauští tribunu. ) Kozakiewicz sauhlasí s Borkowským, a je pro náhradu, kde robota na kontraktech spočíwá. Klaudi uznáwá též dwojí obmezení, jedno osoby, druhé majetnosti. Myslí, žeby poddanost nikdy tak obtížná nebyla býwala, kdyby stát jedno z nejprwnějších swých práw, práwomocnost, nebyl wrchnostem swěřil. Princip rownosti žádá, by patrimoniální auřady zrušeny byly. Poukazuje na obtíže poddaného, přípřež ( foršpan ), wojenskau službu, ubytowání wojáků, které poddaný sám nesl, ač tolik ochrany od státu nepožíwal, jako wrchnost. Míní, by každý občan pro budaucnost w té míře obtíže nesl, w jaké ochrany požíwá. Wywrací náhled řečníka, který se domýšlel, že weřejná powaha roboty se dá z positivního zákonu odwoditi. Uwádí, že práwě spory stranu wybírání laudemií náleží před řádný saud. Ostatně nemohl ani Kotek ani Mittelmayer prawau powahu roboty wyskaumati. Nawrhuje, by se náhrada ustanowila, a sice tím spůsobem, by polowička se repartowala na wšecky občany bez rozdílu, získají-li či nic, druhá polowička by se ale na obce uwalila.