5. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Svornost, Autor: Havlíček, Karel
Swornost. Poslancowé sboru Swornosti obdrželi na swau žádost od ministerstwa wnitřních záležitostí následující odpowěď: Havlíčkův překlad Dříw než mne Waše žádost od 20. t. m. došla, rozhodl jsem protest členůw sboru Swornosti proti zrušení téhož sboru, dne 14. čerwence t. r. č. 6957 od guberního presidium wyrčenému. Ministerní rozhodnutí od 21. srpna 1848 č. 2864 gubernímu presidium odeslané zní doslowně takto: „ Dle auřadního listu někdejšího guberního presidenta hraběte Lwa Thuna od 3. t. m. č. 7645 měl zwlášní sbor Swornost, jenž wedlé národní gardy w Praze trwal, ten wyrčený záměr, aby českau národnost krojem a českým welením předstawowal. Ačkoli proti tomuto záměru nic se namítati nedá, i ačkoli wyšetřující listiny o Pražských čerwnowých událostech a o míře, w jaké Swornost při nich aučastenstwí měla, posawad ukončeny nejsau, a já proto posauditi nemohu, zdaliž Swornost rozpuštění guberním presidium dne 14. čerwence t. r. č. 6957 wyrčené zasluhuje: shledáwám přece, abych wýrok tento z příčiny stížnosti od mnoha audůw Swornosti w měsíci čerwenci 1848 wznešené proto potwrdil, poněwadž zwláštní sborowé w národní gardě wíce škody než užitku přinášejí, neboť swornost a jednota dáwají sílu, kdežto odlučowání a rozptylowání k slabotě wede. Má–li národní garda w hlawním městě swému důležitému powolání we wšech poměrech dostáti, musí se co jediný, dle bytowních okresů rozčlánkowaný celek utwořiti: to není možná, sestáwá–li národní garda z rozličných oddělených spolků, jejichž členowé w celém městě rozptyleni jsau. Ostatně není welení w českém jazyku, na které Swornost obzwláštní wáhu klásti se zdá, u národní gardy w Čechách wylaučeno. To račte, pane místopresidente, swobodný pane v. Mecséry, členům Swornosti na dotčenau rekursní stížnost we jménu mém dáti oznámiti. " Z toho mohau páni poslancowé poznati, že ustanowení guberního presidium od 14. čerwence 1848 č. 6957, jak dalece co trestní wýrok se ukazuje, a nošení posawadních znamení Swornosti za policejní prowinění prohlašuje, ode mne schwáleno ( genehmigt ) nebylo, že rozpuštění sboru Swornosti od guberního presidium wyrčené, jen w administratiwním ohledu, totiž z té příčiny jsem potwrdil, abych prozatímní reorganisaci Pražské národní gardy, jenž od toho dílem záwisí, zrychlil. Ministerní uzawření od 21. srpna 1848 č. 2846 neobsahuje tedy žádné sbor Swornost kompromitující usnešení. Doufám, že toto mé upřímné wyjádření pány poslance jakož i jejich kommittenty uspokojí a je ustanowí, aby předsewzetí swé rozejíti se – nyní již při reorganisaci národní gardy tím ochotněji wykonali, čím wíce to dobré wěci k opětnému zawedení a upewnění poklidu a pořádku w hlawním městě wlasti jejich jen přispíwati může, stane–li se sjednocení Swornosti s národní gardau co nejrychleji. Pražský sbor umělců Concordia newáhá ihned s národní gardau se slaučiti, a w jiných zemích rakauského státu neutwořili se nikde w národní gardě zwláštní sborowé. Rád wěřím, že Swornost slaučením se s národní gardau mnohau pro ně příjemnau upomínku w obět přinese, awšak přináší tuto obět wlasti, konstituční rownosti a sbratření, a to jí při čestném w zadání od 21. t. m. wyjádřeném smýšlení jistě za těžké přicházetí nebude. We Wídni dne 27. srpna 1848. Dobblhof m. p. Z listiny zde uwedené wyswítá: 1. Že sbor Swornost jako takowý tímže ministerním wýnosem zrušen byl, že ale 2. nošení znamení jeho dowoleno jest, a tedy za prowinění se powažowat nemůže. 3. Že zrušením Swornosti témuž sboru na ctí ublíženo býti nemá. 4. Že ministr Dobblhof zrušení Swornosti od hraběte Thuna wyrčené, dříw než deputace k němu přišla, potwrdil, že ale w odpowědi této, deputace a spisu od ní zadaného wlastně se týkající, nikde rozkaz, aby býti přestala, obsažen není, a že ministr jen doufá, že se Swornost před reorganisací národní gardy rozejde a do ní wstaupí. 5. Že wůbec dle této listiny, jak dalece na tuto deputaci a spis její se wztahuje, Swornost by ještě trwati mohla, kdyby na doufání sic ministra Dobblhofa ohled bráti nechtěla. Uznáwajíce, žeby toto poslední wykládání ministerního wýnosu, ač zcela přirozené jest, každému po wůli nebylo, a chtíce pro uwarowání wšelikých nepříjemností Swornost jasnýmí a určitými slowy buď nowě potwrzenau neb zrušenau míti, uložili poslancowé Swornosti p. Gaučowi, ještě na ministerstwo uwážení we Wídni zhotowiti, kteréž on se wší ochotau následowně wypracowal: Wysoké ministerstwo wnitřních záležitostí! Hájíce přísně práwa kommittentů swých jsme powinni proti wysokému ministernímu uzawření dne 21. srpna 1848 č. 2864, jakož i proti wydanému wysokému ministernímu dekretu dne 27. srpna 1848 č. 1270 strany wyzdwižení sboru Swornosti, wzýwajíce sprawedliwost wysokého ministerstwa, následující k uwážení předložiti, a sice z těchto příčin: 1. Žádná z obau stížností, od sboru Swornosti zanešených, nedostala patřící záwěrečné prosbě příslušný wýnos, neboť sbor Swornosti žádal práwem zrušení guberniálního dekretu z důwodných w obojích stížnostech obsažených příčin, an zatím wysoké ministerstwo opomenauc těchto zajisté za wážné uznaných důwodů sbor Swornost, jenž národní gardu co část její doplňowal, z jiných přítomně ještě neplatných příčin wyzdwihuje. 2. Pakli tedy wysoké ministerium dle doslowního smyslu druhého wýnosu ustanowení guberniálního presidenta neschwálilo: musí se na cti těžce uraženému sboru Swornosti takowého weřejného osprawedlnění dostati, jaké každé jiné mrawní osobě w státním auwazku přísluší; to se ale wysokým ministerním dekretem od 21. srpna 1848 nestalo, a na sboru Swornosti lpí posawáde hana guberniálním presidentem na něj uwalená. 3. Dle toho, jak se wysoké ministerium wyjádřilo, nemůže o wyzdwižení sboru Swornosti w admistratiwním ohledu přítomně ani řeči býti, jelikož prozatímní reorganisowání národní gardy není ještě konečné, a poněwadž při tomto prozatímním reorganisowání jiné ještě stáwající zwláštní sbory wšelikých gard měšťanských posawad trwají, a jelikož při dosawádním wždy ještě panujícím prozatímním stawu na sbor Swornost práwem stáwající dle práwních zásad ohled bráti se musí. 4. Z wysokých wýnosů od 27. srpna 1848 newyswítá při wšech uznání hodných důwodech určitě a jasně, co strany dálšího trwání sboru Swornosti od wysokého ministerstwa uzawřeno bylo, poněwadž ztwrzení sboru Swornosti dle logických zásad uznané u mnohých členů sboru a u nepowolaných rozličnému, celku škodliwému wykládání by podléhalo. Tento poslední ohled předewším ustanowil nás s poukazowáním na odůwodnění dříwe již uwedené, prositi sprawedliwé wysoké ministerstwo: A. aby guberniální dekret od 14. čerwence 1848 dle swého celého obsahu zrušiti jasně a určitě uzawřelo; B. aby obnowení sboru Swornosti do konečného reorganisowání národní gardy následkem wyzdwižení jeho uznalo, a C. aby zápowěď: nositi znamení sboru Swornosti co národní kroj, zrušilo, týkající se auřední spis ale aby co nejrychleji pro utišení znepokojené mysle weřejně nowinami oznámilo. We Wídni dne 30. srpna 1848. Rozhodnutí ministerstwa o Swornosti od 1. září. Ministerstwo wnitřních záležitostí rozhodlo dne 1. září na obnowený protest deputowaných Swornosti od 30. srpna: Guberniální presidium wyřklo dne 14. čerwence t. r. čísl. 6957 zrušení sboru Swornosti a zákaz nositi znaky tohoto sboru jakožto trest. Toto wyřknutí trestu nebylo od ministerstwa potwrzeno w rozh. od 21. a 27. srpna t. r. č. 2864 a 1270, owšem ale zrušení sboru Swornosti z ohledů administrativních wyřknuto a zároweň spojení sboru Swornosti s národní gardau při nowém zřízení této ustanoweno. Z toho patrně následuje, že ustanowení gub. presidium od 14. čerwence t. r. č. 6957 i s wyřknutým tam zákazem nošení znaků Swornosti jakožto neplatné a zrušené se powažuje. Z tohoto rozhodnutí následuje, že se sice Swornost při obnowení národní gardy Pražské do ostatní gardy připojiti má ( což každý schwaluje ), že ale do té doby Swornost i se swým oděwem jakožto zwláštní oddělení národní gardy od ministerstwa uznána jest, a že nikdo w Praze nošení oděwu Swornosti zapowídati nesmí. H. B.


10. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Hlasové o potřebě jednoty spisovného jazyka pro Čechy, Moravany a Slováky, Autor: Havlíček, Karel
Hlasowé o potřebě jednoty spisowného jazyka pro Čechy, Morawany a Slowáky. Národnosti ewropejské nechají se na tré rozděliti: kwetoucí, kleslé a takowé, které wlastně nikdy walného wzniku se nedodělaly. Nynější wěk jest wěk wzmáhajících-se národností: wšemožně se snaží obzwláště menší národy ujíti hrozící jejich žiwotu záhubě, a protiwiti se wětším kmenům, kteří jejich žiwot a řeč zničili, a pak tyto slabší národy w sobě pohltiti, a nimi se rozmnožiti usilují. I my Čechowé náležíme k národům kleslým, a nyní se opět wzmáhajícím: staráme se wšemi silami o to, abychom čestné místo, které naší staří předkowé we swětě drželi, opět zaujali, a zdá se, že přičinění naše, ačkoli počet horliwých, dobrowolných dělníků posud jen skrowný a prostředky jen malé jsou, dobré požehnání, žádoucí následky míti bude. Základy, na kterých štěstí a sláwa národu spoléha, jsou hlawně: dobré zřízení, wzdělanost, země plodonosná, tělesní i dušewní schopnost lidu, a četnost jeho. Prwní doufám, že mi nikdo upírati nebude, a jenom proti poslední by snad nějaká pochybnost wzniknouti mohla. Mohlo by se namítnouti, že i malí národowé, a práwě oni, nejšťastnější býti mohou, že také počtem dosti nepatrné národky, nejslawnějšími se stali. I to prawda jest: a wšak jistě by tito proslawiwší-se národowé posawad kwetli, kdyby četnější byli býwali, a spůsobilejší hájiti neodwislost swou proti náwalům cizým. Nemoha zde wšechny wýhody četnosti národu uwésti, podotknu jenom jednu za wšechny ostatní: totiž, že se z welkého wždy malé, ale ne z malého welké státi může. To jest, národ četný požíwaje jinak wšech wýhod welikosti swé, může wždy we wnitřní administraci, kde přehledu dobrého zapotřebí jest, na malé části rozwržen býti, které se wnitřně dle swých místních potřeb sprawují. W literatuře wšak a w zahraničních záležitostech a styčnostech s jinými národy nemůže být četnost a mohútnost nikdy na škodu, owšem k důstojnosti a sláwě nejwíce přičiní. My národ českoslowanský nenáležíme sice k malým národům, jako jsou Hollanďané, Datčané, Šwedi, Maďaři atd.; také wšak ne do počtu welikých jako Francouzi, Rusowé, Angličané atd. Tím wíce nám wšem na tom záležeti musí, abychom aspoň w té síle, jakou nám okolnosti daly, zůstali a swéwolně se na menší ještě národky nedrobili; jako to w nejnowější době opět některým Slowákům napadlo, nowou slowenskou literaturu sobě založiti, a s předešlého swazku s námi ostatními se násilně wytrhnouti. Sbor Matice České, jehožto hlawní powinností jest, dbáti o wznikání naší literatury, usnesl se proti takowému nechwalnému a celému našemu národu nejwíce ale Slowákům samým škodnému počínání weřejně wystoupiti, aby mnozí mladí Slowáci, kteří zajisté jen z překwapení wěci tak záhubné se přichytili, radou zkušených a po celé wlastí na slowo wzatých mužů powzbuzeni, poznawše nebezpečnost jednání swého, stranu Štúrowu a nezdárné její počínání opustili, a na společnou dráhu naši se nawrátili. Z té příčiny wydány jsou „ Hlasowé “, sbírka rozličných, dílem již dříwe w rozličných okolnostech, dílem nyn zwláště sepsaných pojednání o jednotě písemního jazyka a prot 156 wšelikým nepotřebným nowotám. Spisowatelé těchto pojednání jsou nejwíce rození Slowáci, a ačkoli wlastně celý spis welmi důležitý jest, umínili sme si, abychom pozornost obecenstwa naň obrátili, předběžně zde podati wýjimky jenom z Kollára, který nejwlastněji proti nynějšímu počínání Nowoslowáků wystupuje, a také nejwětší zásluhy o wydání těchto „ Hlasů “ má. Takto píše mezi jiným Kollár za odpowěď na jisté hroziwé psaní, kterým jej p. Štúr odstrašiti chtěl, aby se nowotám jeho w cestu nestawěl: Nikdo se wíce netěšil Wašim Nowinám, nikdo se pro ně tolik nepotil, tolik nepracowal, tolik neběhal, tolik sem tam nepsal, jako já. Toto swědectwí že sobě já i před Bohem i před swětem dáti mohu, to Wám samému, tuším, nejlépe známo bude. Jakže bych tedy já mohl proti těm Nowinám brojiti a bojowati, aneb jejich podwrácení žádati, které jsem z weliké částky já splodil? Wáš cíl a Nowiny, jako takowé, já z celého srdce schwalují; ale Wáš přewrácený prostředek a bludnou cestu k tomuto cíli sobě oškliwím a naprawiti hledám. Jestli by Wás to ale mrzelo, že já sám Wašich Nowin nedržím a nečtu, tedy otewřeně Wám wyznám, že to činím mezi jinými wážnějšími národními příčinami již i pro osobní ušetření mého zdrawí, anť mne při uwedení Waší, duchu a kořenům řeči naší cele nepřiměřené orthographie, oči, při slyšení Wašich hrubých, surowozwukých slow uši boleti začínají, anobrž sám čich na jakousi nepříjemnou wůni upomínán býwá, jakowá ze stájí, z krčem a jiných peleší nízkého žiwota zapáchá a ros uráží. To pak se stáwá nejen mně ale i jiným. Stěžowali sobě mnozí z předplatitelů na Waše Nowiny, že kolikrátkoli tuto Waši luzowinu čísti začali, nechuť a mdloba je napadla takowá, že se jim žaludek zdwihal, pročež od toho raději cele upustiti museli. Pročež sám obecný lid Waše a jemu podobné nářečí nenazýwá jináče, než taračka, habarka, trpačina, bačowina, ledačina, sprostačina. Píšete mi: „ Z některých míst se i o Wašem jistém předsewzetí poučujeme a zpraweni sme o wšem, co myslíte a co počíti chcete. “ Nu a cože jest to za jisté předsewzetí? – o němž Wy práwě dwakráte w listu swém zmínku činíte? Jste-li upřímný, přoč ste to předsewzetí nezjewil? nepochybně rozumíte tím předsewzetí co do wyziskání a wydáwání nowých českoslowenskych nowin. K tomu ste žádných špehéřů nepotřebowali, anť to žádné skryté potajemstwí není; to jest zajisté nejen moje, ale i mnohých jiných předsewzetí, a pakliže Wy i dále we swém bludu urputně setrwáwati budete, to se i stane a státi musí, jestliže Slowáci ještě swé štěstí milují a raději jasné, stálé, širokodaleko swítící slunce bibličtiny následowati chtějí, nežli klamné blyskotky nočních swětlonošůw do bahen a jezer k utonutí je newyhnutelně zawádějících. Wy píšete dále: „ Že já prý wolám: My nesworní Sláwowé! a sám prý, jakou jen mohu, neswornost tropím. “ Wy a Wašinci wěru podiwné máte myšlénky o swornosti a neswornosti, které já aspoň w žádné morálce nenalezám. Kdože začal rušiti tuto swornost a jednotu, já či Wy? jeli ten nesworný, kdo třistoletou cestou i dále w pokoji pokračowati chce a radí, čili ten, kdo od té staré cesty i sám odskakuje i jiné k tomu swádí a táhne? Leží-li Wám štěstí a žiwot našeho kmene na srdci: ukažte to skutkem, láskou a sworností, sjednocowáním a shromažďowáním sil, srdečným připojením-se k mužům takowým, kteří neli wíce rozumu, aspoň delší zkušenost již mají nežli Wy, a kteří této roli swaté ne 2—3 roky, ale celý swůj žiwot již skutečně obětowali; ukažte, že Wám wíce žiwot a štěstí našeho kmene, než ctižádost nowého reformatora we spisowné řeči na srdci leží. Co nám po wšech idiotismech, provincialismech, nářečích anobrž i po wšech řečech, jestli se tím swornost ruší, národ mate, a žiwot náš národní samowraždně do propastě uwaluje. Wždyť řeč není cílem, ale jediné prostředkem k cíli. Ta chwalička a chlubička, kterou Wy co kadidlem nos a čich některých slabých Slowáků lechtáte: „ Náš kmen prý bude 157 míti wlastní žiwot, wlastní literaturu, wlastní písemnou řeč; “ kadidlo tohoto chwastání není prýskyřice indická, ale bolehlaw a čertkus kocourkowský. Oprawdiwý žiwot některého kmene záleží w tom, žiwot tento powýšiti, rozšířiti a oslawiti we swětle národní celosti, nikoli pak jej zoužiti, ponížiti a osamotiti, nebo toto jest jistá smrt kmene. Co by sme myslili o takowém případě, kdyby hrstička obywatelůw některého welikého města aneb některé obce řekla: „ Bratří! nechejme toto město a wšecko obecenstwí s jinými spoluměšťany, opusťme tento nám společný chrám, wěži, školu, odstraňme se raději někam na poušť; tam budeme wésti wlastní žiwot, tam o wlastních silách wystawíme sobě nowý wlastní chrám, nowou wlastní wěži i školu, nowý wlastní špitál i žalář, nowé wlastní diwadla a mlýny atd.; tam sobě powoláme wlastních kněžů i učitelů, wlastního soudce i lékaře, wlastního nočního hlásníka, wlastního woláka, owčáka, wlastního swiňáka, wlastního pastýře telat, husí atd. Ha, to bude žiwot! to radost, to kwět naší obce! “ – Nu ale jak že trwá tento žiwot, tato radost a tento kwět? Jak drahý to žiwot, kde jeden w takowé osamělosti tři - až pětkráte platiti tolik a wynakládati musí na wšecky tyto, a přece planší a slabší wěci i potřeby? jakowáto radost – takowéto filistinstwí a čardárstwí? Wy mne, následowně tedy i Šafaříka, anobrž i Nedožerina, Doležala, Tablice, Palkowiče, Seberiniho, Josefiho a wšecky jiné spisowatele a Slowáky, kteří česky psali a píší, powažujete co nepřátely a wrahy žiwota kmene slowenského: tato škaredá potwora Hegelowské Wámi a wašinci zbožňowané filosofie nejen Waší hlawě, ale ani Wašemu srdci čest nedělá. Wy nesčíslní zástupowé kazatelů, učitelů a spisowatelů we Slowensku, kteří ste ode tři set let w biblické neštúrowské řeči lid a žiwot slowenský wzděláwali, wy wšickni ste byli jen kazikmenowé, jen duchowní Attilowé a Tamerlanowé Slowákůw; wy wšickni nyní ještě žijící duchowníci a kněží, kteří we chrámech w biblické řeči kážete a katechisujete, zarmoucených potěšujete a ku smrti pracujících posilňujete; wy školní učitelé, kteří mládež této řeči wyučujete, pohřební werše w této řeči držíte, slyšte poprawný ortel swůj od pana Štúra: wy jste dle něho jen pohlcowatelé a bořitelé žiwota wlastního kmene, wy jste wšickni jen krwožížniwí Herodesowé wašich wlastních dítek, wy wšickni ste tedy dle p. Štúra nic jiného nezasloužili než meč a prowaz. Owšem celý ty ubohý pospolitý lide, jenž nyní ještě w řeči této doma i we chrámě každodenně písně zpíwáš, a w této řeči se modlíš, při swatbách a křestinách, w listech a dopisech, w obligacech a kwitancech, w testamentech a w jiných písemnostech této řeči užíwáš a nikoli krekačské, trpačské aneb jiné místní; ach wy wšickni škrtíte žiwot kmene slowenského; wy jste samowrahowé, wy politowání hodní slepci; kdybyste to neučinili, tuť by již wáš kmen mohl míti posawád dwa, tři, anobrž sta a tisíce wlastních žiwotů, tuť by nepotřebowal Orel Tatranský sem tam poletowati, na wšech těchto bezdušných mrtwinách se pásti a je pazoury swými drápati. — Podlé tohoto nowého, neslýchaného ewangelium běda! běda! běda Wám samému, pane Štúre! Wy sám ste wětew pod sebou uťal, Wy sám ste hůl nad wlastní hlawou zlámal, Wy wrahu wlastního žiwota swého Trenčanského kmene a nářečí, anť nepíšete drotarčinu ani bernolačinu we swých Nowinách a knihách, ale jakousi hrončinu čili křiwánčinu, aneb Bůh wí jakousi plebejčinu, kterou často sousedé nejbližších stolic a krajin, k. p. Turčané, nerozumějí, nad její neokrouchanou nemotorností, jejími nesčíslnými strakatými warianty w pohlawí, we skloňowání a časowání, jejími huňatými wýrazy a přízwuky, slowem nad celou neumytou, neučesanou, opápeřenou a zašpiněnou postawou se hněwají a mrzejí. Proti Wám tedy musíme my wšickni ostatní tento žiwot kmene našeho brániti, a proto mějte se na pozoru, aby wás snad z Prešowského okolí dzywky prucikami, Turčanské djouky preslicemi, Nitranské díwky pytlíkami, Beuohorští muadenci pauicami a widuami, Sotáci a Šáryské walaly burkownicami, Gemerčané šjernými šižmami a nuažmi, Šťáwničští hawíři knourami a štouchnami, Dolnozemci lapsíky a bunkowy někde nepopadli a newypráskali, proto že Wy zanedbáwáním jejich nářečí a opowrháním jejich kmenů o wlastní žiwot jim hráte, dáwajíce přednost Waším nejoblíbenějším miláčkům hronských brawčjárů a miškarů a jejich Wám nade wše „ drahjému, sladkjému, zwučnjému, dokonaljému, nezanowitjému “ krajomluwu. – O ubohý, pobožný Komenský, o krasocitný Palacký, o libomudrcký Klácelu, wy wrahowé žiwota morawského, proto, že ste knihy swé nepsali w hanačině, walašině aneb w kopaničárčině morawské! ( Dokončení. )


31. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [statistika o počtu odběratelů jednotlivých novin], Autor: Havlíček, Karel
Jsme ubezpečeni, že každý jest zwědaw, kolik asi mají které nowiny odbíratelů, ale těžko jest něco jistého tu udati, protože se málo které nowiny s prawým počtem swých odbíratelů pochlubí a obyčejně zwětšujícím sklíčkem se naň díwají. Podáwáme tuto tedy jediné jisté měřitko, totiž počet těch odbíratelů, který se po poště rozesílá, poněwadž tu není možno ani zwětšowati ani zmenšowati, neboť wýkaz ten na c. kr. Pražské poště znám býti musí. W minulém čtwrtletí, t. j. w lednu, únoru a březnu 1849 rozesílalo se po poště: Constit. Blatt aus Böhmen ( Haase ) 2373 exemp. Národní Nowiny 1781 — Bohemia 1405 — Prager Zeitung ( wládní ) 1309 — Deutsche Zeitung 865 — Hlasatel česko-bratrský 625 — Nowiny Slow. Lípy 615 — Wečerní List ( Medau ) 565 — Allg. const. Zeitung ( Medau ) 491 — Abendblatt ( Medau ) 350 — Občanské Nowiny ( Arnold ) 197 — Volksblatt 120 — Wčela ( nebude wycházet ) 103 — Obecní List 81 — Comunalblatt 61 — Pražské Nowiny ( wládní ) 56 — To jest owšem jen ten počet, který jde do celé země po poště; co se w Praze w expedici každých nowin prodá, to není známo; jisto ale jest, že se w Pražských expedicích jenom pro Prahu a její nejbližší okolí nowiny a časopisy odebírají, a celá ostatní zem i jiné země odebírají wšechno po poště. Naše Národní Nowiny mají ku př. wšech odbíratelů něco přes 2400, tedy asi čtwrtina padá na Prahu a nejbližší okolí, a zdá se, že tento poměr i při jiných nowinách panuje, ačkoli to s jistotau udati nemůžeme. Nowiny Slow. Lípy, o kterých též to s jistotau wíme, mají wšech odbíratelů něco přes 800, tedy opět čtwrtinu w Praze a tři čtwrtiny na poště. Když ale ku př. p. Medau udáwá, že má Wečerní List 4000 odbíratelů, musíme to s ohledem na swrchu stojící tabelu za kapitální hyperboli powažowat, a to tím wíce, poněwadž by musil p. Medau wíce odbíratelů mít, než tiskne, což by zázračné bylo.


16. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Monarchie neobmezená čili absolutní, Autor: Palacký, František; Havlíček, Karel (přetisk s komentářem)
Wíce než kdy jindy zapotřebí jest nyní poučiti se o tom, co nám jakožto občanům uwolněným wěděti užitečno, ano potřebno jest. Tři wěci jsau, na které w každé zemi se zřetel obrátiti musí; jsou to obywatelé, pak řízení a wláda čili panowník jejich; což dohromady stát čili obec nazýwáme; pročež w každé obci wládu a obywatelstwo rozeznáwáme. Wláda a řízení jsau newyhnutelné w zemi, aby obywatelstwo w dobrém řádu udrženo bylo; a k tomu se zase wykazuje trojí nejwyšší moc: prwní, která zákony dáwá; druhá, která dle nich saudí, a třetí, která, co dle nich usauzeno, wykonáwá. Jestliže tato trojí moc jen jediné osobě w obci swěřena býwá, jest s ní založena samowláda čili monarchie; býwá-li dána do rukau jenom některým osobám wznešenějším, obyčejně šlechticům, stáwá se z nich wláda šlechtická čili aristokracie; a přenáší-li se moc ona na weškerý lid neb wětší část jeho, že on sám dle wůle swé se řídí a sprawuje, powstáwá liduwláda čili demokracie. Tyto tři způsoby spráwy občanské jsau jakožto meze, mezi kterýmiž rozličné druhy se naskytují. W některé zemi wšecky způsoby spráw takowýchto čas po čase se wystřídaly, na př. w starém Řecku, w Athénách, w staré Italii, w Římě a před nedáwnem we Francauzsku. Každý z těchto způsobů wlády může býti dobrý, když se wláda podle národu, a ne národ podle wlády řídí a alespoň upřímnost a poctiwost s ní panuje, jenom že monarchická wláda příliš jest nebezpečná, poněwadž wšechno záleží na wladaři, a málokdy se docela dobrý wladař wydaří. Monarchie neobmezena čili absolutní. Wláda konstituční wywinula se u wšech národů z monarchické; neb ona jest obmezená monarchie. Tato w prwní swé půwodnosti býwá neobmezena a řídí se dle následujících zásad: 1. Monarcha wladař jest od wyšší bytosti a lid mu dán do rukau; on stojí jenom pod zákonem Božím. 2. Moc nejwyšší nad lidem drží on nerozdělenau a neobmezenau; jeho wůle jest zákonem, saudem i wýkonem, on má wšecka práwa a lid jen powinností. 3. On poraučí a lid poslauchá, a toť jeho nejpřednější powinnost. 4. Obec není nic jiného, nežli hromada osob podrobených jediné mocnosti. 5. Monarcha sám jedinký má se o wšecky swé poddané starati, a aby se jim dobře wedlo, o to pečowati; on sám wěděti má nejlépe, co jednotliwým i wšem dohromady nejlépe prospíwá; obmezený rozum poddaných nemůže prý o obecných záležitostech ani saudit. 6. Poddaní nesmějí nařízení mocnosti swé ani posuzowati, nýbrž se tím spokojiti, že wše k jejich dobrému směřuje. 7. Ať se nařizuje a řídí co a jakkoliwěk, do toho nemá poddaný dočista nic říci; sice prý by tím pořádek utrpěl; on nemá ani weřejně o tom mluwit, tím méně psát, leč jak mu předepsáno; wše, co by se o tom mluwilo neb psalo, má být potlačeno ( censura, zapowídání kněh, tajnůstkářstwí ). 8. Monarcha má též rozhodnauti, která wíra poddaným nejpřislušnější; kterau on wyznáwá, mají wšickni po něm wyznáwati; trpí-li ale přece nějaké jiné wyznání, stáwá se to pauze z milosti; wíra jeho má být panující, a ostatní toliko trpěné. 9. Wšecko obecné jmění přináleží nejwyšší mocnosti, a panující mocnář má je mít wýhradně pro swau osobu; protož se jej žádný, jak ním nakládá, ptáti nesmí. 10. Služebníci monarchowi, totiž auřadníci, mají jen wůli pána swého plnit, nedbajíce na to, zdali poddaným to prospíwá; k odpowídání žádný jich potáhnaut nemůže, jenom monarcha sám. Na takowýchto základech stojí neobmezená monarchie, jako ji na př. až posud w Turecku a w Rusku w Ewropě nalezáme. Patrno, že wláda takowáto, majíc základy tyto, jenom dotud w zemi se udržeti může, dokud wětší část národu w temnosti, w newědomosti wězí, nebo 42 okud [ dokud ] násilím udržeti se dá. Jak ale lid — národ Národ se nazýwá lid, kterýž we swé zemi jsa uwolněn, práwa dle swých potřeb a obyčejně i swé wlastní řízení má. k oznání [ poznání ] sebe samého přichází, oswěta se w něm rozmáá [ rozmáhá ], cítí se pod takowauto wládau utištěným, hledá, wymýšlí — použije příležitosti, aby se uwolnil, žádaje na onarchowi špatně vytištěné, dle kontextu monarchowi swém, by upustil od práw swých a jemu ěco [ něco ] jich popustil, což buď wolně neb mocně se dostáwá, a tu se počíná wywinowat z monarchie neobmezené monarchie obmezená čli [ čili ] wláda konstituční. Wláda konstituční. Wláda konstituční, majíc půwod swůj w obmezené amowládě [ samowládě ], jest podle wýměru práw, které panowník náodu [ národu ] swému postupuje, rozličná. Dle toho lze sauditi, že každý národ swau zwláštní konstituci míti musí; nebo národ si takowau wládu s panowníkem swým sám twoří, a dle swých potřeb a důležitostí ustanowuje; a jelikož každý národ cosi zwláštního, národního do sebe má, musí i národní swau konstituci mít. Zde sluší již napřed dobře pojmauti prawidlo: že jest wláda pro národ a ne národ pro wládu, a sice w tom rozumu, že wláda s národem a národ s wládau o wespolné blaho pečowati, a co k němu wede, pospolu ustanowowati chtějí, dle kteréhožto prawidla celé řízení ( uřízení ) zemské z národu se wywinuje a posléze se ním ustanowuje; pročež ústawa zemská již hotowau konstituci jisté země znamená na př. anglické, belgické; a wláda té země, kde se dle určité již konstituce řídí, slowe ústawní čili konštituční, jakož i národ i zem tak pojmenowati slušno. Jmenujeme na př. zem belgickau i národ i wládu její konstituční. Kterému národu se teprw slibuje, byť by již i na papíře pojištěna byla, ten ji ještě nemá, aniž konstitučním w prawdě slauti může; jemu jedině dána jest swoboda, že může a má spolu s wládau dle potřeb a důležitostí swých ji sobě ustrojowati. Na této swobodě musí mu nejwíce býti záleženo, aby z něho samého co z jádra wywinul se strom, pod nímžby pak on sám co národ wolný okřál. — My w králowstwí českém byli jsme posud pod wládau monarchickau na pauhý mrtwý sněm stawowský adkázáni — nyní máme být pod wládau konstituční, pod kteraužto národ náš w Čechách, na Moráwě a w Slezsku — my Čechoslowané okřáti máme. Že dobrau, pořádnau konstitucí míti budeme, ručí nám za to sprawedliwé slowo a upřímné srdce králowské, tím se těšíce, že pro starau wěrnost králi swému a pro nynější swé chowání dobré a pořádné hodni jsme a budeme. — Slušno a rozumné, abychom, dostawše dar takowý, jej ohledali, dobře naň se podíwali a cenu jeho dobře poznali a poznawše jej sobě ho wážili a wěrně ošetřowali. ( Pokračowání. )


12. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o vojenských prohlídkách a o redaktorovi Const. Allg. Zeitung ], Autor: Havlíček, Karel
Wčera o 1 hod. ráno byla wojenská prohlídka w nowém bytu Lípy SI. Ničeho wšak podezřelého se tam nenašlo. Komisse chowala se s nejwětší šetrností. I w bytu studentského spolku „ Slávie “ byla wčera prohlídka wojenská držána. Redaktor nowin „ Const. allg. Ztg. aus Böhmen “, Quido Pole, poděkowal se z redakcí.


8. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: V Praze dne 8. října, Titulek: [zpráva o nové knize Matice české a o novém redaktorovi novin Deutsche Zeitung], Autor: Havlíček, Karel
Ku konci toho měsíce wyjde nákladem Matice České: Jana Slawomíra Tomíčka Děje Anglicka. P. Makowička je již na nowinách „ Deutsche Zeitung a. B. “ podepsán co redaktor. Jsme oprawdu žádostiwí, w jakém smyslu p. Makowička tyto německé nowiny redigowati bude; nebo jak známo, patří p. Makowička k té straně německé, která se nazýwá maloněmeckau a chce spolek tříkrálowý, ze kterého Rakausko wylaučeno jest. Rakauské německé wšak nowiny zastupující německé důležitosti nepřipustí zajisté, aby Rakausko z Německa bylo wylaučeno, protož jest zajímawé pozorowati, zdali pan Makowička politickau swau barwu přemění, čili nic.