29. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 24. srpna. ( Dokončení. ) Helfert: Až posud držím se swých zásad, které jsem již dříwe před sl. sněmem pronesl. Jestli někteří mně neporozuměli, není to zajisté wina má; nebo co bych já říci měl, jenž jsem také mnohým spoluaudům neporozuměl. Že je stát assekurační ústaw, že je říšské shromáždění tribunal ( saudní stolice ), to až posud nemohu pochopit, to jde nad mé náhledy. Já ale myslím, že wyzdwižení poddanosti musí co zákon prohlášeno býti. – Jeden spoluaud nám prawil, bychom se sprostili toho wodítka jednacího řádu. To odmršťuji. My nejsme žádné malé děti, bychom takowé rady přijímali, jako dáwal starý rak ráčeti, by wždy jen ku předu kráčelo, a sám přitom na zad lezl. Celý náš předmět rozpadá na tři díly, a sice zdali, jak a od koho má náhrada býti dána. Pánowé, já náležím k té třídě, o které zde praweno, že její hlawa za wíc nestojí, než co pytwec za ní platí, a já jsem welmi tomu powděčen, že nenáležím k té třídě, které hlawy ještě menší cenu mají, než pytwec za ně dáwá. ( Tleskot. ) Několikráte se již tu wzýwala poswátnost majetnosti a napomínalo k sprawedliwému jednání. Ale kdo nechce slyšet a widět, ten má k tomu dobré příčiny, a wůle člowěka jest jeho králowstwí. Mnoho jsme slyšeli o občanském zákonu, ale já poukazuji ještě na něco mnohem praktičnějšího, na zemské desky a gruntowní knihy, pak nebude snad pochybnosti, zda-li to o majetnost běží. Prawilo se, že poddanost tu stojí co zbytek z feudálních časů, co kamna w letě; ale wyplýwá z toho, že ji majetník darowat musí? Či snad máme ho pokutowati za to, co jeho předkowé, kteří ani jeho předkowé nebyli, prowinili; Či snad máme sedláka za to odměniti, co jeho předkowé, kteří ani jeho předkowé nebyli, utrpěli? Máme ho o jeho práwa obrati, protože je kaupil? Nahlížím sice, že máme sedláka učinit swobodným, ale nenahlížím, proč bychom jej obdarowat měli. Pánowé! to je laciná swobodomyslnost, která cizé 464 jmění daruje. My nemůžem nic darowat; to může jen majetník. Jeden řečník to nazwal krádeží, on mluwil prawdu, ač trpkau, ale wždyť i trpká prawda je přece prawda. To je pořád ta stará powídačka o Krišpinowi, který kůže kradl a chudým dáwal; a tuto kradenau kůži chceme dáti sedlákowi? ( Hřmot, křik od několika, by president řečníka k pořádku napomenul. President se zastáwá řečníka, který nic neprowinil, jenom námitky předešlých řečníků wywracowal. ) Nezastáwám tady práwnické překraucenosti, paragrafistický pedantismus, mluwím-li o práwu, já zastáwám ono přirozené práwo, které se swobodau ruku w ruce kráčí. Owšem je také swoboda bez práwa, totiž libowolnost. Ale kam přijdeme na této cestě? Dnes obereme wrchnosti, zýtra kostely, pozejtří šosácké obce atd., a sedmý den budem moci jako bozi odpočíwat po welikém dílu, odpočíwat jako Marius na zříceninách Karthagy. Já myslím, že mají powinnosti býti zrušené, a předewším powinnosti na práwu nespočíwající. Co se náhrady týká, jsem pro tu nejmírnější. Wíme, co se na robotě pracuje, to nebude zlatý, nobrž několik krejcarů státi. Nejmírnější náhrada jest ta nejsprawedliwější. Třetí otázka je: od koho? W Haliči to musí stát platit, ale w Čechách má snad měšťan, má snad wrchnost sama sobě platit, jako onen lékař, který za léčení sebe samého z jedné kapsy peníze wzal a do druhé si je co honorár strčil? Má snad ten sedlák platit, který se wykaupil? Já ale prawím, sedlák může, sedlák chce a sedlák musí náhradu dát. Jak se zdá, nepojali mnozí dobře selský staw, zdají se něco jiného pod ním wyrozumíwat. Jeť ještě 5. staw, staw domkářů a podruhů. Není jen aristokracie w palácích, jesliť také aristokracie we wesnici. Sedlák jest mohowitý a wí, že na něj číhá domkář, a proto chce splácet, ale mírně. Prawil jsem, že musí splácet. Wíte pánowé, že domkář se již ptá: Sedlák dostane robotu, co dostanu já? On již čeká, že mu sedlák třetinu polí odstaupí. Jsauť kraje u nás w Krušních horách, kde sotwa z 200 jeden polnost má, a ten jest tam takřka králem. Neb takowá tam panuje bída, že šlupky bramborowé přede dweřmi sbírají a jedí. Já neprawím, že tento lid nic nezíská, naopak on prwní čas ještě ztratí; neb wrchnosti mají powinnost, pro swé poddané lékaře držet. A toto dobrodiní mají ztratit nyní, když cholera se blíží? Já končím se slowy jednoho spoluauda, že jsme z lidu pošli, a tudiž nesmíme jen po přízni jednoho dílu bažit. Wyzdwižení poddanosti jest prwní skutek náš, w něm se musí sprawedlnost zářit. ( Potlesk. ) President žádá, by se k odůwodnění náwrhů přešlo, a dá slowo Herndlowi, který nawrhuje, by se finanční stráž do wojska wřadila, an jí w konstitučním státu potřeba není, kde se každý občan za poctiwého powažowat má. Smolka dodáwá, by se w Haliči též stráž bezpečnosti zrušila, která je beztoho zbytečná. Brestl odkazuje ho k finančnímu wýboru, což se také stane. Ministr financí: Nemám nic proti tomu, chci jen upozornít, že fin. stráž není tu pauze pro potrawní daň a nikdy docela pominauti nesmí. Sid čte swůj náwrh, by se prohlásilo, že poddanost zrušena bude, pak by se auřady patrimoniální napomenuli, by swau powinnost konaly. Sedláci čekají den ode dne taužebně, budau-li přece swobodni. Komora potřebuje jenom wyslowit, že ty břemena pominau, a sedlák bude uspokojen. Nechť se pak komisse jak dlauho chce s určením náhrady zabýwá, důwěra, která nyní zcela zmizela, se pak opět wrátí. Pražské události wykojily nedůwěru tak, že již sedlák myslel, že žádný z těch slibů se newyplní. Kdyby byl císař Josef wěděl, jak krajské úřady swým powinnostem dostojí, byl by se jistě zhrozil. Nenaučila nás zkušenost, jak swé moci nadužíwají? Jak má lid k úřadům důwěru míti, když wí, že w žoldu je toho, který ho utiskuje, když auřadník ani jeho řeč neumí. A wrchnost ta ani osobně s ním nemluwí. Jaké zastaupení se tu nechá očekáwati? Nemluwte, to se snad před březnem stalo. U těch bürokratů není žádná konstituce ( tleskot ), ti jsau pořád ještě w absolutismu. Přijde sedlák k auřadu a ptá se, proč posud daně platí za pole, které již dáwno pro silnici státu odstaupil. Přijde emphiteut, který žádá synowi grunt odstaupit, by jej od wojny oswobodil, a pan wrchní mu dá několik dní roboty. Přijde jiný ke auřadu a ptá se, jak to přijde, že musí milost-pánu písaři potah dáti. ( Stejným spůsobem uwádí řečník ještě mnoho příkladů, četnými bravo a potleskem prowázen. ) A co jest jeho pořízení? Jděte jen domů, prawí pan wrchní, krajská komisse to wšecko sprawí; a co dá pan krajský za odpowěď? „ Wy jste nestydatí chlapowé, rebellanti! “ a w podobném tónu je wypeskuje, že se o swá práwa hlásí. Od března sedlák již málo kde robotowal, po Pražských událostech ho ale wojskem k robotě nutí. Není to lid bauřiti? Pánowé, tomu musíme hned odpomoci. Klaudi chce tento náwrh za doplněk ke K. náwrhu powažowati. Plaček omlauwá krajské auřady, které prý se patentu drží, který jim powinnost ukládá, sedláky k robotě přidržowat. Myslí, by se ten patent odwolal. Dne 25. srpna. W dnešním protokolu jest obsažen protest, w němž 30 poslanců z lewé strany protestuje proti presidentowi, že poslance Helferta k pořádku nenapomenul, když tento porownáwal zrušení roboty bez náhrady s krádeží. Strobach: Přisluší mi práwo, contraprotest zadat, já se ale spokojím s poukázáním na jednací řád. Může se žádat od presidenta napomenutí k pořádku, ale wždy to záwisí ještě od uznání jeho, chce-li wolat k pořádku neb ne. Popiel: Posl. Lasser se wčera wyjádřil, že jeden deput. haličský prawil, že ti, kteří za poddanost náhradu žádají, do blázince náleží. Já žádám p. presidenta, by jej napomenul, podruhé zpráwy rychlopisců lépe čísti. Strobach: Mně nepřísluší práwo, někomu předpisowati, co čísti má. Dále se rokuje o Kudlichowu náwrhu. Paul žádá, by se přísný rozdíl činil mezi powinnowanými, a kde práwo je pochybné, bráti ohled na slušnost. Mnoho rodin žeby se musilo žebrácké mošny chopit, neb práwní důkazy nemají wždy po ruce. Wšeobecné dobré je nejwyšší zákon práwa. Podlewski ujímá se haličských statkářů, proti wysl. ze Zolotowiny ( Kapusczákowi ). Cerne mluwí proti wší náhradě. Wšickni zastáwatelé náhrady odwoláwají se na úmluwy. Ale pojďme nazpátek do těch časů, když uzawřeny byly, a poznáme, že platné býti nemohau, neb newyšly ze swobodné wůle. Takowé úmluwy jsau proti wší swobodě, a majitek panstwí jest nesprawedliwý. Wrchnost žádá od poddaného, co jí práwem nepřísluší. ( Tleskot. ) Wrchnosti musely wědět, když stát ochranu a starost o bezpečnost přewzal, že wšecka břemena přestat mají. Či se snad na zastarání odwoláwat chtějí? Tyto okowy byly za časů poroby ukowány, a od té doby byl sedlák k politowání. Žádal-li swé práwo, byl co rebell do žaláře wržen; chtěl-li swrhnauti se sebe břemena, pod nimiž wzdychal, odwedli mu syna na wojnu. ( Tleskot. ) Patentem o poddanosti myslelo se, že porobě konec učiněn, ale wrchnosti znaly swau práwomocnost k nowému, ještě horšímu potlačowání použíti. §. 346 obč. zákonu prawí: „ Je-li majitek za nesprawedliwý dokázán, má být hned i s náhradau nawrácen. “ Tedy se musí i o gruntech dokázati, zdali sprawedliwě dobyty jsau, a já pochybuji, žeby byli sedláci s měsíce spadli. Po čase by mohl stát říci: Weškerá půda je má, neb z ní beru daně. Také já mám majetnost za poswátnau, ale dříwe se musí dokázati. Nejwyšší, prawá majetnost jest ta občanské swobody a rownosti, a každá jiná, která swobodu obmezuje, je jen usurpace. ( Bravo. ) Či snad jest wýhrada šlechty, od wojny býti oswobozenu, také majetnost? Wýhrada, nejwyšší úřady mezi sebau rozdělowati, jest snad také majetnost šlechty? Kdo bude pochybowat, že tato práwa se zničit musí? ( Tleskot. ) Naposledy bychom museli i apoštolům staré wlády náhradu dáti za sumy, o které stát připrawily; tito aspoň státu slaužili dle swého způsobu, co ale učinila aristokracie pro lid? Myšlénka swobody pronikla i nejmenší třídu lidu, a my se máme hádat, mají-li si swobodu kaupit. Kdo ji prodáwá, není hoden, by ji měl, a kdo ji kupuje, není hoden, by ji dostal. Proletariátu na wenku se není co bát, neb chuďas wíce podpory nachází u sedláka než u šlechtice. Já upomínám na slowa, které býwalý president Schmit pronesl: „ Co nechceš, by činili tobě jiní, nečiň to jim. “ Tato slowa byla již před 1848 lety wyslowená, zdaliž pak aristokracie se podlé nich řídila? Každá náhrada, buď si sebe menší, osprawedlňuje otroctwí w minulosti i pro budaucnost. Sněm má tu úlohu, sedlákowi ránu zahojiti, z níž tak dlauho krwácel. Až toto dílo dokoná, pak si odpočine, ne jako Marius na troskách Karthagy, nýbrž co Herman po Teutoburské bitwě, když wybojowal swobodu wšem mužům německým. Fischhof: Sněm má již znamenitau majetnost důwodů, obtíženau robotau a desátkem třínedělního rokowání. Co nepřítel každé roboty odříkám se slowa a hlasuji zkrátka pro Kudlichůw náwrh. Mayer: Jedno z nejkrásnějších práw našich jest swoboda řeči swobodného muže. Já mluwím pro náhradu. Jedná se tu o zrušení poddanosti, která jen osobní poměr, dílo císaře Josefa je, nikoliw ale, jak tu praweno, dcera pěstního práwa. Císař Josef zrušil porobstwí a zawedl poměr poddanosti, a tento 70letý stařeček klesl za dnů březnowých. Wykažme mu w kryptě příbuzných jeho místečko a přidejme do občanského zákonu, že jako otroctwí a poroba, taktéž žádná poddanost se trpěti nesmí. Buďtež tedy wšecka práwa zrušena, z poddanosti a ochrany wyplýwající, 13denní robota domkáře, sirotčí služby a j. Osoba musí být swobodná, občan občanu roweň. Ale ne méně musí být půda zproštěna břemen, domikální grunt musí s rustikálním stejnau platit daň, stejně na stawbu silnic přispíwat. Až tento rozdíl padne, bude smět i měšťan panstwí kupowat, a tak se způsobí nemalý přewrat w rolnických poměrech pro wšeobecnau wýhodu. Prwní požadawek národního hospodářstwí je swobodná práce. Robota ale nebyla swobodná práce, to musel člowěk widět, jak sedlák na robotě pracowal. Byla to robota, na něj se díwat. Práce se musí s půdau spojit, má-li být wýsledek přízniwý. Robotau jde ale mnoho síly a mnoho užitku na zmar. W tom leží ta příčina, že naše rolnictwí je za rolnictwím w Němcích tak pozadu a že musíme w naší aurodné zemi o hladu slyšet. Odstraněním břemen zkwěte rolnictwí a rozmnoží se mohowitost, a tudy i příjem státu. Až posud nemohl sedlák dáti půdě to, co z ní wytěžil; on musel slámu dáti co desátek, a wrchnost nemohla pole tak wzdělati robotau, jako swobodnau prácí bude moci. Bude-li se tedy platit náhrada, nedá ji ani sedlák, ani měšťák, nýbrž stát, poněwadž on co celek nejwíce získá. Sedlák pozná potřeby pohodlí a bude w stawu, je upokojit, tím se wznese průmysl, a hojným wýnosem polí bude i potrawa lewnější. Pilnost jednotliwců prospíwá wšem, lenost jednoho škodí wšem. My wšickni získáme, pročež přispíwejme wšickni k náhradě. Bylo tu mluweno o okowech otroctwí, w žiwotě je ale nikdo newiděl. Ten samý rozdíl, který panuje w městech od peněžníka až k drwoštěpu, naleznem i we wesnici. Není každý majetník panstwí aristokrat, on není nic jiného než kapitalista, který swůj kapitál na půdu wynaložil. To samé učinil sedlák. Peníze jsau ten aristokrat, který práci do swých okowů dal. Kde kapitál a práce se w jedné osobě pojí, tam není žádný proletariát. Dokud mistr s towaryši při jednom stole seděl a pracowal, nebylo žádného proletariátu w městech. Ale jak je to nyní? Nejde-li kapitál s prácí ruku w ruce, zplodí proletariát co přirozené dítě. To samé platí o wenkowě. – Pustíme-li robotu bez náhrady, dostane bohatý sedlák wětší dar než chudý domkář. Každý dar zbudí nenáwist, a my se musíme každého dráždění warowat. Z práwního stanowiska jest to nesprawedlnost, bez náhrady zrušit robotu, neb majitel rustikálního gruntu získá, a dominikálního ztrácí. Ale i politika radí k náhradě. Společnost jest jak wzduch, na mnoho wrstew rozdělená. Na nejdolejší tihne nejwětší tlak. Nesmíme tedy swobodě jen tak rozumět, by weškeren tlak nad námi zrušen a pod námi podržen byl, nýbrž musíme hledět, by se wšecky wrstwy wyrownaly. Rolnictwí potřebuje kapitálů, nesmíme tedy důwěru we weřejné knihy zrušit. Jak má náhrada být rozměřena, wyřkni říšský sněm, prowedení budiž ale zemským sněmům ponecháno. Kde nějaký záwazkowý poměr, buď obapolným usnešením zrušen. Prawá demokracie se na práwu zakládá. Sterz ( z Krňowa we Slezsku ) táže se ministra, zdali mu známé nerowné a tudy nesprawedliwé ubytowání wojska we Slezsku? Dobblhof a Latour připowídají odpomoc. Dále se ptá Sterz, zdali se šutrowání silnic také na menší podnikatele propachtují? Schwarzer dáwá za odpowěď, že již wšude to 465 zawedl tak, by menší podnikatelé mohli w státních stawbách podílu bráti. Löhner žádá, by ministr předložil akta, z kterých by se poznalo, jak mnoho se wojska bralo a jak mnoho do Italie ho posláno. Dobblhof to přislíbil. Umlauft: Dne 13. března prawil císař: „ Já nenechám na můj lid střilet, “ a předwčírem městský auřad nechal krew prolít. Ptá se tedy ministra, kdo dal rozkaz ke střílení? Co ministerstwo učinilo, když Sicherheitsausschus je ropuštěn, by Wídeň měla auřad prostonárodní, na censu se nezakládající? Zda ministerstwo chce trwání legie študentské zásadau swé politiky učiniti? Dobblhof: že poznal muže obecního wýboru co ctihodné, jako wšecky měšťany Wídně. Krew tekla, to je politowání hodné, ale wina padá na ty, kteří dělníky swedli. Národní garda střílela, když na ní stříleno bylo. Pokawad proti národní gardě nic dokázáno není, budu ji se swau krwí zastáwat. Obecní wýbor mi práwě podal náwrh, jak by se nejlepším způsobem sestawit mohl. Co se akademické legie týká, by se poptal, jak k ní stojí. ( Dokončení. )


26. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Národní výbor, Autor: Havlíček, Karel
Národní Wýbor. W pondělí welikonoční panowala žiwá rozčílenost w Praze; roznesla se bleskem zpráwa, že bude o 7. hod. wečer swolán N. W. od nejwyššího p. purkrabího, jenž o obeslání z Čech sněmu německého we Frankfurtu jednati má. Sekce X. pro wnitřní záležitosti již na boží hod a ráno w pondělí w posezení swém o záležitosti této jednala, a wečer nemohlo místo pro posluchače určené ani stačiti, jaký byl náwal. Předewším oznámil nejw. p. purkrabí, jakožto president Národního Wýboru, že mu již dříwe jakožto gub. přednostowi poslalo ministerstwo z Wídně nařízení, aby wolení w Čechách rozepsal pro parlament we Frankfurtě. Tenkráte ale že nedowolilo swědomí nejw. p. purkrabímu, aby tento protikonstituční krok na rozkaz ministrů učinil ( pochwala hlučná ), nýbrž optal se ještě jednau ministerstwa. Toto následkem jeho otázky uweřejnilo we Wídeňských nowinách auředně náhled swůj, že totiž wláda rakauská tím, co na frankfurtském sněmu uzawřeno bude, nebude wázána, leč by to sama potwrdila. Zároweň ale ministerstwo po druhé nařídilo, aby se z Čech wyslali deputowaní do Frankfurtu s tím doložením, že žádný k tomuto wolení nucen není. ( Wěru, znamenitý rozkaz! Red. ) Zároweň dal tentokrát ministr dowolení, aby se tato wěc w N. W. do porady wzala, což se práwě státi má, když X. sekce potřebný o wěci referát již ukončila. Nyní hrabě W. Wurmbrand co přednosta X. sekce počal přednášku swau, kterak se we Wídni zwláštní wýbor pro toto wolení do německého wšeobecného sněmu sestawil, jenž zaslal N. W. do Prahy přípis w ten smysl, že důležité jest toto wyslání deputowaných pro celé Rakausko, že sněm německý chrániti a pojistiti chce národnosti slowanské ( posměch posluchačstwa ) atd., a aby tedy N. W. pražský sám strany takowého wyslání deputowaných do Frankfurtu potřebné kroky učinil. Zároweň nepochybně poslal onen wídeňský Wýbor též ke wšem krajským auřadům rozkaz, aby se deputowaní do Frankfurtu wolili a poslali; jakým práwem to učinil, newíme arci žádný! Red. W tištěném wyzwání, od téhož Wýboru wídeňského do Prahy w mnohých wýtiscích zaslaného, jewí se, že prý frankfurtský sněm hodlá samostatnost Rakauska jen potud obmeziti, pokud toho žádá jednota a důležitost Německa! ( Tedy my také máme pomáhat, rozmnožowat jednotu a důležitost Německa? Red. ) Mezi čtením těchto Wídeňských německých proklamací wypukla několikráte netrpěliwost posluchačstwa w trpkém wolání, a p. purkmistr Strobach několikráte napomínati musel k mírnosti. Hrabě Wurmbrand na to oznámil, že se sekce X. na tom usnesla, aby podána byla J. M. C. skrze deputaci co nejrychleji žádost proti tomuto ministerskému ustanowení, a četl tuto žádost od X. sekce již přijatau, jejížto krátký obsah zní: že sice chceme být w ohledech obchodních atd. s Německem w přátelstwí a we swazku, co se ale politického spojení týče, že přestal dosawadní spolek německých knížat, ku kterému i Čechy náležely, a nastal spolek swobodných národů. Proto práwě, že se k takowému spolku nikdo nutiti nemůže, a pokawád národ Český na sněmě zemském wůli swau w tomto ohledu neprohlásí, nelze nikterak o přistaupení Čech k frankfurtskému parlamentu mluwiti. Tuto swobodu že uznal J. M. C. i s ohledem na Morawu, které zůstaweno jest, aby se swobodně wyjádřila, chce-li s Čechy we spolek užší wejíti. Když to ale s ohledem na Morawu platí, nám co korunní zemi welmi blízkou tím wíce platiti musí o Německu. Také by se nemohli oni deputowaní do Frankfurtu řádně woliti pro krátkost času, a byliby to deputowaní ne celé země nýbrž jen některých společností. Dále jest toto wyslání deputowaných nebezpečné pro pořádek w zemi, a mnohem důležitější pro nás jest, swolati sněm zemský w Čechách, aby ten naše domácí záležitosti w pořádek uwedl, než na cizí pozornost swau obrátíme. Poukázáno též, jak onen frankfurtský parlament pro samostatnost Rakauského mocnářstwí nebezpečný jest, ba i císařské rodině. Poněwadž beztoho nemá míti, co se we Frankfurtu jedná, žádného záwazku pro wládu rakauskau, ať tedy wyšle sám J. M. C. několik jistých mužů do Frankfurtu, kteří by tam, nemajíce hlasu, jen poslauchali, a o wšem, co se wyjedná, dobrau zpráwu podali atd. Po přečtení této žádosti nastala hlučná pochwala od posluchačstwa, a baron Villani přečetl pak ještě tutéž petici řečí českou. Tu powstal kněz W. Štulc a děkowal X. sekci za tak dobré opatření dobra zemského wřelými slowy. Po několika méně důležitých slowích hlasowalo se, a náwrh sekce X. byl jednohlasně od weškerého N. W. přijat. Jásání obecenstwa nedalo se tu nikterak držeti a dlauhau chwíli wolána jest „ Sláwa “ Národnímu Wýboru. Nyní přednesl hr. Wurmbrand jakožto náwrh X. sekce, aby se zejtra, jakožto den jmenowin J. M. C. na znamení našeho pewného spojení s ostatními rakauskými zeměmi rakauské barwy wšude objewily wedle národních českých, což také s welikým nadšením přijato jest, a posluchačstwo samo počalo tu „ Sláwu “ Císaři Pánu prowoláwati, což i od celého N. W. spolu se stalo. Důležitý to den w dějinách českých! Deputace wywolena do Wídně, totiž: hrabě W. Wurmbrand, p. Jaroš, p. Boroš, měšťané, odebrali se wčera w 6 hodin na cestu. Dobré pořízení! Wám ale, wenkowští krajané milí! klademe na srdce, držte se nás, neopauštějte Prahu! Podaří-li se nám zachowati swornost mezi námi, i jistě zwelebena bude celá naše wlast!


15. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o průvodu studentů], Autor: Havlíček, Karel
Wčera byla od Praž. studentstwa ( mezi nímž byli i gardisté a audowé Swornosti ) držen pochod s pochodněmi k oslawení Riegra, Borrosche a Palackého, jakéhož pochodu Praha málo kdy widíwá. Pochodní bylo přes 200 a lidstwa se sešlo nesčíslné množstwí, tak že ulice přeplněny byly, kterými se šlo. — Druhá to demonstrace proti ministerstwu. — Když celý tah k bytu Riegrowu přišel, objewil se tento w okně a byl tisíceronásobným „ Sláwa “ přiwítán, které dobrých pět minut trwalo. Po dlauhém namáhání se podařilo nadšenost utišiti, a Rieger mluwil českým jazykem srdečná slowa; mezi jiným řekl, že jako i dříwe jednau se wyjádřil, že není wítězstwí reakce, i nyní totéž pewně doufá, že reakce nikdy nezwítězí; neboť nynější chowání Prahy, které bohdá i dále zachowáno bude, jest nejlepší zbraní proti reakci, poněwadž tím se swoboda zachowá. Mezi řečí i po ukončení jejim byl nejhlučnějším sláwy woláním oslawen. Na to mluwil Borrosch, který byl w Riegrowu bytu, a byl taktéž hlučně přiwítán i w řeči wytrhowán. I on mluwil horliwá pro swobodu slowa a nadšeně zapřísahal, abychom si to nejswětější — swobodu slowa, swobodu tisku, zachowali. Když ukončil, zazpíwal akadem. zpěwácký sbor 3 sbory, a s nekonečným woláním sláwy a se zpěwem šel pochod k Palackému, který wyzýwal národ, aby we swornosti swobodu zachowati hleděl. I jej oslawili tisícowé „ Sláwa “ woláním.


3. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Pomník Karla IV.]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Pomník Karla IW.. Proti mínění p. J. U. Dra. Fischera wystaupili w Bohemii č. 17 někteří spoluaudowé wýboru připrawujícího slawnost 500leté památky založení wysokých škol Pražských, z jejichžto obšírnějšího spisu jen tolik tuto wyjímáme, co se postawení sochy na křižownickém plácku dotýče, zachowáwajíce we sporu tomto auplnau nestrannost. Audowé wýboru uwádějí pro sebe wyswědčení zdejšího wýtečného stawitele p. Jos. Krannera, jenž whodnost křižownického plácku pro nowau tuto sochu Karlowu auplně uznáwá, jakož i to uwádějí, že také umělec, jemuž wywedení sochy swěřeno jest, p. Hähnel z Drážďan, proti místu tomuto nic nenamítá, ba již pro toto místo schwalně pomník swůj zhotowil. P. Drowi. Fischerowi wyčítají hlawně, že tak pozdě se wywolenému místu protiwí, neboť již nyní obec Pražská dům swůj, který k wůli pomníku z křižownického plácku odklizen jest, w ceně 12.000 zl. stř. odkaupila, c. k. generální komando od swého práwa strážního w tomto domě upustilo, p. Wojt. Klein s dobrowolnau ochotností pro obecné dobré s welikým nákladem zeď u wody wyhnal, asi 20.000 zl. stř. jenom pod tau wýmínkau k slawnosti obětowáno jest, že pomník na křižownickém plácku státi bude, jakož i toto wywolení místa nejwyšším dekretem dworní kanceláře potwrzeno jest. Kromě toho uwádějí swědectwí mnohých umělců, že křižownický plácek i bez překlenutí odtoku ode mlýnů úplně se pro postawení této sochy hodí, a wšak toto překlenutí nikoli od wýboru, nýbrž od několika Pražských měšťánů podniknuto jest a prowedeno bude a nikoliw za 18,000 zl. stř. nýbrž za polowičku, jak zkušený stawitel autratu byl wypočetl, a kterážto autrata nikoli ˂s˃38˂/s˃ z peněz k slawnosti určených, nýbrž ze zwláštní sbírky mezi Pražským měšťanstwem zaprawena bude. Konečně prawí tito pp. audowé wýboru doslowně takto: „ A wšak dosti. Rozhodlo se již dáwno po zralých a wážných poradách: nedejme se nutkáním kritikářů mýliti. Jen několik měsíců, a pomník našeho slawného Karla bude postawen s wynikati bude obklopen předměty, které nám w pamět uwádějí jeho činnost ještě pro mnohá století blahodárnau. — Most na prawé stranně znamená pásku pokoje, jíž národy objal, jíž západ a wýchod w jedno spojiti se snažil, universita na lewé straně probuzuje w nás stále zpomínku, že rozbil wědám w Praze stánek, w pozadí, od něhož obrys milowaného Otce Wlasti se bude jasně a ostře odrážeti, kyne se wznešené horní koruny hrad našich králůw a statný chrám, paladium weškeré země. “ Poněwadž, jak myslíme, celá wěc jenom od wýboru záwisí, a tento kromě nadzminěných důwodů newýwratný aumysl swůj projewuje, na křižownický plácek onu sochu Karlowu postawiti, nezdá se nám nyní w takowémto stawu wěcí užitečné, bychom wytiskli ohlášený již článek p. Filausůw, který ostatně dosti powážení hodného obsahuje.


12 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Moravy, Titulek: [Vyjádření], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – W čísle 80, Morawských Nowin stal z kontexu „ stala “ se od p. Rozhona následující zmínka: „ Dále jsem požádán, bych w nowinách se pana Karla Hawlíčka, red. N. N., otázal, co se s onými penězi, jenž se na českau hlawní průmyslní školu w Praze, ( která teď bez příspěwků utwořena bude ) wšude sbíraly, stalo aneb snad teprw stane? Jelikož se jména přispíwatelů z Prostějowa neuweřejnila, myslí se, že jsem si je podržel. Ať p. K. Hawlíček to potwrdí, že je obdržel, a co se s nimi stane a k jakému účelu je wynaložiti chce. Jelikož krásná suma z Morawy se tam poslala, my bychom teď pro náš spolek Cyr. a M. ji co fond Matiční užíti mohli, neměl a nemohl by míti p. K. Hawlíček nic proti tomu, kdyby Morawané ony peníze, jenž zajisté ještě někde w Praze uloženy se nacházejí, zpět žádali. Učinil by tím krásný začátek naší morawské Matice. S taužebností budu buď Waší odpowěď neb uweřejnění w Morawských Nowinách očekáwati. " Můžeme ubezpečit p. Rozhona, že jeho zásilka skutečně do redakce tehdejší Pražských Nowin ( za mého wedení ) došla, a myslíme, že jemu powědomo býti musí, že jsem já tenkrát náhlý zákaz od wlády obdržel, tyto sbírky w Pražských Nowinách dále ohlašowati, jakož jsem tenkrát měl býti z redakce Pražských Nowin práwě pro tuto sbírku sesazen. Byly to tenkrát jiní časowé, o 342 kterých snad při pokojné chwíli práwě já budu moci mnoho zajímawého powědíti. Náhle po tom nastaly přewraty březnowé, a od té doby nebylo skutečně ani pro mne ani pro přátele mé chwilky pokoje. Že ostatně sebrané peníze péči p. Trojana na jistém a bezpečném místě uloženy jsau a nyní očekáwají swého účele, mohu ubezpečiti. Co se s nimi stane, nemohu a nesmím já určowati, a tato wěc bude se muset nějak weřejně do porady wzíti. Nepochybuji ale, žeby ta část, která z Morawy se sešla, na požádání někoho důwěry požívajícího ku př.: Jednoty Národní Sw. Cyrilla a Methoda hned do Morawy zpět se odeslati mohla.


23. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Velení Národní obrany], Autor: Havlíček, Karel
H. B. ‒ Národní obrana Pražská má již celá české welení! Prwní disciplinární saud w národní obraně Pražské pronesl dne 16. t. m. swůj rozsudek kázně nad 17. a 18. setninau za to, že tyto setniny pana majora Unšulda we wší uctiwosti o české welení w práporu žádali, a jmenowitě byl za tau příčinau pan setník Fingerhut pokárán a doslal „ Verweis mit erschwerenden Umständen. “ Kdo se u příležitosti té wlastně napálil, zdali slawný disciplinární saud, nebo pan major Unšuld, nebo pan setník Fingerhut, ponecháwáme zdrawému a sprawedliwému úsudku wáženého obecenstwa našeho, a podáme jen wýrok nedělní wolby, we které 267 českých hlasů proti 55 německým pro české komando w celém práporu a tedy w celé národní obraně Pražské rozhodlo. Je‒li pak to slawná majorita a bylo—li pak to sprawedliwé, že se staroměstský prápor tento německým práporem nazýwal? Pět radikálně českých setnin a jenom setnina p. Wimmera německá a to ještě s malau majoritau. 13. setnina pana Dubského 7 německých a 70 českých, 14 pana Poplera 11 něm. a 16 čes., 15. dříwe německá setnina p. Heinze 2 něm. a 33 čes., 16. p. Wimmera 31 něm. a 19 čes. ( je to Celetná a Rytířská ulice s owocným trhem ), 17. p. Fingerhuta 1 něm. a 76 čes. ( okres to Betlemského kazatele ) a 17. p. Hamburského 2 něm. a 53 českých hlasu. Je tedy teď celá Pražská národní garda česká, a nebudau již podobné spory. Očekáwáme nyní od našich českých měst, že nebudau již déle wáhati a že přiklad Prahy následowati budau. Kdyby ale se přece některé gardě české welení příliš sprosté a obyčejné zdálo, prosíme ji, aby alespoň místo německého přijala hebrejské welení. To přece bude něco zwláštního, ale německé welení je u Němců zrowna tak obyčejné a sprosté, jako u nás bylo posud české! Nemůžeme zde mlčením pominauti wšeliké urážky, kterých strana naše pro welení w tomto práporu od německé strany zakusila; zajisté budau inseráty w Deutsche Zeitung a Bohemii každému ještě na mysli tanaut, jakých hrubostí pp. setníci Rott a Fingerhut zakusili. A proč? proto že setnina Němců chtěla, aby bylo pětkrát tolik Čechů jim poddáno. Nedělní hlasowání nejlépe dokázalo sprawedliwost žádosti p. Fingerhuta. Musíme zde pro mnohé, kteři o tom posud neslyšeli, powědíti anekdotu o tom, jak jistá strana zdejší strany welení w národní obraně chytře smýšlela. Když totiž w celé Praze po wšech setninách hlasowáno bylo, jaké má být welení, a ona nesmírná wětšina pro české wypadla, byli tím wšichni nesmírně a nelibě překwapeni, kteří si ani myšlénky připustiti nemohau, žeby ta čeština se mohla nad kuchyni powýšiti, a nenaprawitelní tito Němci wynašli si takowauto útěchu: Oč hlasowáno bylo, to že platí jen pro jednotliwé setniny, strany welení práporu že se musí ještě jednau hlasowati. Osud ale chtěl, že i tu propadli; a tedy se, aby aspoň jeden prápor uchowali, we staroměstském práporu té lsti uchopili, že jen důstojníci hlasowali, čím se stalo, že čeština propadla. Od té doby ale trwaly ustawičné hádky, poněwadž se obelstěná wětšina nechtěla podrobiti menšině.


25. červenec 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Smíšené spráwy., Titulek: Ze Slézska, Autor: Havlíček, Karel
* * * Ze Slézska. Korrespondent do Wšeobecných Augšpurských „ von der galizischen Grenze “ píše: Nemohu se nezmíniti o radostném úkazu. W Těšíně a Bělsku ( Teschen und Bielitz ) na pomezí německé půdy a německých obyčejů jsau „ Liedertafeln “ zpěwácké spolky, a zde jako i w srdci Německa ozýwá se rázně a mile německý zpěw. Zpěwácké spolky z Bělska, Těšína a pruského Plesu shromáždí se k zpěwácké slawnosti. Tyto zpěwácké spolky jistě upewní w zemi skoro slowanské německau řeč a německého ducha. Wšak historie nám ukazuje, že byli půwodní obywatelé Slézska Němci. Nám tu nejde o nic, co historie ukazuje a neukazuje, ale co ukazují zdrawé lidské oči a lidské uši, a to jest, že toto Slézsko ( Těšínský kraj ) náležící ku koruně naší, není skoro, nýbrž mentem a docela slowanské. Proto si tam ale mohau zpíwati „ Liedertafeln “ w jakémkoli jazyku, jen když se nebude nerozumně dopisowat do Wšeobecných.


20. červen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Daniel O'Connell, Autor: Havlíček, Karel
Daniel O'Connell. ( Pokračowání. ) S obnowením králowstwí w Angličanech přestalo sice pronásledowání strany irské, přece wšak zůstaly pobrané statky w rukau anglických; nedlauho také trwala radost, kterau Irčané z pokusů krále Jakuba 2. II. o obnowení katolictwa w Angličanech pocítili. Wyhnaný z Angličan král ( Jakub II. ) přitáhl r. 1689 s francauskau pomocí 5000 mužů do Irska, a lid, wida tu dobrau příležitost k nabytí národní swobody, hrnul se odewšad k němu, brzy byl celý ostrow w moci národní strany; mnoho anglických pánů musilo statky swé opět Irčanům odstaupiti. Ale r. 1691 porazil nowý anglický král Wilím wojsko irské a opět podrobeni jsau Irčané Anglicku. Množstwí statků jim opět pobráno jest. Utwořily se zwlášťní anglické společnosti k tomu aučelu, aby síla strany národní dokonce uhnětena a jazyk irský zcela wymýtěn byl; hrubé zákony wydány jsau proti Irčanům, důstojníci církwe jejich musili opustiti wlast, náboženstwí přemožených nesmělo se weřejně pěstowati ani učiti, Irčané byli wylaučeni z auřadů, nemohli míti statky zemské ( přec we wlastní swé zemi! ), nesměli jako nějací opowrženci s anglickými we sňatek wejíti, kšafty swobodné činiti atd. Ba – co jen w Turcích nalezáme – nesměli na dražším koni než za 5 lib. jezditi, sice jim každý Angličan koně wzíti směl za 5 lib. peněz. Zkrátka, odňata jsau přemoženým Irčanům wšechna lidská práwa. A wšak práwě toto weliké ponížení tím wíce podněcowalo Irčany k zášti proti anglické wládě a k zaufalým snažením oswoboditi se: čehož se wším práwem boje angl. parlament, umínil si poslední pramen zámožnosti irské ( wýrobky wlněné ) zrušiti ustanowením welkých cel wýwozních, tak že se pro tato cla skoro nic z Irska wywážeti nemohlo. To se stalo wšechno s tím aumyslem, aby průmysl w Irsku kwésti nemohl a národ wždy jen w chudobě zůstal, a tudy si z poddanosti pomoci nemohl. Dlauho zůstali Irčané w nejhorší porobě, poněwadž wšechna síla národu zmařena byla. Statky byly pobrány, hodnosti církewní a auřední byly w rukau anglických, wyšší a prostřední ( městský ) staw byly buď anglické neb smýšlely po anglicku, wšemu wzdělání lidu irského byla cesta zamezena, který nemaje žádné cwičenosti neuměl sobě pomoci a konečně i swé wlastní opowržení ani necítil. Konečně počal se přec lid owšem hrubým spůsobem hýbati proti urputným anglickým statkářům a duchowním panující církwe. Nastaly w Irsku společnosti tak nazwaných obránců. R. 1760 počali tak zwaní bílí hoši ( od košil, které přes oděw nosili ); byli to dělníci, wyhnaní sedláci atd., shromažďující se w noci ku pomstě nad newlídnými statkáři, angl. kněžmi, auředníky atd. Žádný Irčan proti nim před auřadem neswědčil, a proto zwlášť bylo těžko proti nim jednati. To wšak přece málo pomáhalo Irsku, až 208 konečně, když se sewero-amerikánské kolonie ( nynější republikánské saustátí ) proti Angličanům pozdwihly, wynutili Irčané, užíwajíce této přízniwé doby, od zastrašené angl. wlády některá ulehčení. R. 1778 zrušeny jsau některé zákony proti národnosti irské, Irčané směli statky zemské na 999 let najímati, t. j. kupowati. Když toho času Francausko wpádem hrozilo a w Irsku málo wojska leželo, založili Irčané, kořistíce z této dobré příležitosti, sbor irských dobrowolníků, jak udáwali k obraně země. Tento sbor wzrostl brzy na 50.000 mužů; a dobrowolníci ozbrojení počali podpisowati žádosti a stížnosti k wládě, která se tím wíce ulekla, že se i mnozí protestanti k nim přidali a o oprawu politickau w Irsku žádali. Wláda powolila Irčanům samostatnau domácí wládu a parlament, Irčané směli si školy zakládati, a naboženstwí swé swobodně konati. Do této doby probuzeného poněkud národního wědomí padá také narození Daniela O'Connella ( r. 1775 ). W čas francauské rewoluce nejwíce ale se projewila w Irsku tauha po samostatnosti. W Dublíně se utwořil r. 1791 spolek „ Jednota Irská “, do kterého i mnoho protestantů přistaupilo. Tajný aumysl tohoto spolku byl oswoboditi Irsko a učiniti z něho samostatnau republiku. R. 1792 žádali od wlády, aby Irčané ( katolíci ) we wšem byli před zákonem rowni Angličanům ( protestantům ). Wláda dowolila, aby směli Irčané adwokátské hodnosti dojíti a s Angličany we sňatky wstupowati. R. 1793 zrušeny jsau tresty, do kterých dříwe katolík upadl, nebyl-li w neděli w protestanském kostele, směli woliti do parlamentu ( ale sami tam přístupu neměli ) a k nižším auřadům připuštěni jsau. Tato wšak ustanowení neuspokojila stranu národní, nýbrž powzbudila jen ke smělejšímu počínání. Wláda zrušila „ Jednotu irskau ", wložila silné posádky do měst a později, když se Francauzowé pokaušeli o wpád do Irska, dala celý ostrow pod wojenské práwo. R. 1797 obnowila se Jednota irská potaji, a dala si dobré wojenské zřízení, zprawowána jsauc od pěti direktorůw, jejichžto jména nikomu známa nebyla. Již počítala Jednota 500.000 spoluaudů, tu se wláda skrze zrádu r. 1798 o wšem dowěděla. Přece ale wypuklo w máji weřejné powstání na mnohých místech, které ale wláda po silném krweprolití přemohla. Od této doby umínila si wláda spojiti irský parlament s anglickým, poněwadž zwlášťní sněmy wždy udržowaly jakausi samostatnost w Irsku a mohly snadně nowému powstání dáti jakausi stránku práwa. Náwrh ale, w tomto ohledu irskému parlamentu učiněný, odmrštěn jest. Tu wláda užila peněz a podplacení; zakaupila hlasy w irském parlamentě ( za jeden platila až 200.000 zl. stř. a w celosti asi 16.000.000 zl. stř. ). Takowým spůsobem docílila angl. wláda, že parlament irský dne 26. máje 1800 wětšinau hlasů přijal spojení irského parlamentu s anglickým, a odtud nastáwá pro Irsko nowá doba. ( Pokračowání. )


5. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Kocourkov]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 6. Kocaurkow atd. od Prokopa Chocholauška. Sw. 1. W Praze u Jar. Pospíšila 1847. 16ka 71 str. německý tisk. Tato knižečka jest znamenitá, ne sice obsahem, leč osudem swým. Ostatně je to dílo welmi jarmareční, a titul jest nejlepší z celého spisu. Pan spisowatel ze sebe komiku násilně mačká.


22. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: Vojenská paráda, Autor: Havlíček, Karel
* * * Z Wídně 19. srpna. Dnes byla Wídeň aučastna weliké wojenské parády. J. M. C držel welikau přehlídku národní gardy i wojska na welikém prostranstwí mezi městem a předměstími. Také celý říšský sněm byl na pozwání J. M. C. u této slawnosti přítomen. O hodině 9. sešli se sněmowníci, a wedeni od předsedů táhli w dlauhém tahu na wykázané místo. Takowé weřejné wystaupení říšského sněmu má pro nowost swau cosi zwláště zajímawého do sebe. Stráže národní gardy a wojska wystupují wšude do zbraně, stojí wzdáwajíce úctu, a buben strážní tak dlauho zní, až celý sněm okolo strážnice přejde. Zwláštní weliký stán byl pro říšský sněm připrawen za malým stanem pro císařskou rodinu, kdežto slyšány byly polní služby Boží. Kapely wojskowé a národní gardy hrály při tom jemné náboženské písně. Po 440 skončených službách Božích počalo wojsko a národní garda okolo J. M. C. a celého sněmu defilowati s hudbau. Byloť to podíwání newšední, tolik ozbrojeného mužstwa rozličných druhů ( jen národní gardy kladau na 40.000 ) widěti w takowém pořádku. Táhnauce okolo J. M. C. napřed a pak okolo sněmu, prowoláwalo každé oddělení gardy hlučné „ sláwa "; jenom studentská legie učinila wýmínku nechwalitebnau, wolajíc sláwu toliko sněmu s opomenutím J. M. C., kteraužto přepiatost rozumný nikdo chwáliti nemůže, již proto, že toto opomenutí J. M. C., jakožto muži jistě dobrosrdečnému hořké býti muselo. Národní garda Wídeňská wywinula tohoto dne wšelikau mohútnost swau, též šest baterií dělostřelectwa swého ukázala swětu, jakožto hrdau známku odhodlanosti swé pro hájení swobody. Wzpomínali jsme si srdečně na Prahu a na – Swornost, jmenowitě když mezi národní gardau také se objewila některá oddělení wenkowské gardy w národním kroji rakauských rolníků. Byloť to radostné podíwání na tyto zdrawé postawy we wysokých botech až přes kolena, we kazajkách černých a w rakauských klobaucích. Oděw zdejší Wídeňské gardy jest beze wšeho charakteru, a doufáme, že Pražská garda při swé reorganisaci také na to pomyslí, aby se do kroje národního oblékla podlé příkladu Swornosti. Ostatně je zde we Wídni nyní ta nowina, že zde zakládají Rongiani nowau církew, hádajíce se na rozích s ostatními. Wčera w noci byla welíká schůzka jejich w Odeonu, kdežto se ale takowá matenice strhla, že shromáždění okny wyskákalo, porauchawše sebe i nářadí. Toť jsau prwní owoce tohoto spasení. Zdá se nám wůbec, že Ronge nyní již zde we Wídni a w Rakausích mnoho newywede; dříwe w čas neswobody owšem měla wíra jeho pro politické příčiny wíce důležitosti, teď je ale již swět praktičnější. Každý dle možnosti hledí zůstati při swé staré wíře, poněwadž nikomu w blaženosti nepřekáží. H. B.


19. prosinec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: Náš pokrok v roku 1848, Autor: Havlíček, Karel
Náš pokrok w roku 1848. Postawení redaktora Pražských Nowin bylo až posud příliš obtížné a newděčné. Abychom se ani o jinych mrzutých okolnostech nezmiňowali, které před obecenstwo dílem nenáleží, dílem z jiných příčin do wědomosti wšeobecné nepřicházejí, podotkneme tuto jen jedinau ale nejwětší obtížnost, která wězí w rozmanitosti a nerownosti čtenářstwa našeho. Kdežto jinde u tak četného, jako jsme my, národu několikeré nowiny rozličných způsobů wycházejí, tak že každé tyto nowiny pro jistau třídu čtenářstwa zwláště zřízeny a uspořádány jsau a tudy se lépe každému zachowati mohau: máme my posawad jenom jedinké nowiny Pražské pro wšelikeré obecenstwo rozmanitého stawu, wzdělání a smýšlení, a to ještě byly co do místa příliš malé a obmezené. Což tedy diwu, že mnohý čtenář w některém čísle zhola nic neb málo pro sebe nalezl, a nespokojeně nowiny odložil?! Nebylať wždy wina redaktorowa; račtež powážiti, že jest naše čtenářstwo sestaweno hlawně ze dwau tříd: a ) nečtaucí kromě našich žádné jiné politické nowiny – pro které bychom tedy co možná nejwíce zahraničných zpráw ze wšech dílů swěta podáwati měli, aby wždy weškeré události před očima míti mohli; b ) čtenářowé, kteří kromě našich nowin i mnoho jiných domácích neb zahraničných nowin čítají, a proto častokrát celé naše zahraničné zpráwy wynechají, ačkoli by to činiti neměli, neboť to wědomí máme, že se naše krátké sestawení zahraničných zpráw i pro takowé často dobře hodí, kteří jiné obšírnější německé nowiny čítají. Pro tuto druhau třídu čtenářstwa jsau jen Domácí záležitosti, dopisy a ostatní naše půwodní zpráwy, týkající se wěcí národních a domácích: Jedni tedy žádají, abychom podáwali wíce wěcí domácích, jiní zase zahraničných; jedni wíce o poučení, jiní o zábawu stojí; tu nás ku předu ženau, tu nazpátek trhají; čtenář nestudowaný přál by si leckde wýklad, jiný zas mrzí se, že wěci jemu dobře známé teprwa wykládáme; nakladatel zas pro přílišnau láci nowin také nemohl se swé strany wíce pro ně učiniti bez wlastní weliké škody – zkrátka máme kříž, a jediná útěcha naše byla ta, že posud nikdo dobře smýšlející aspoň směr náš nehaněl. Aby wšak i ostatní sprawedliwé příčiny nespokojenosti přestaly, a aby wůbec nowiny naše národ český před swětem slušně zastupowaly, zapotřebí bylo přede wším pole a tudy i činnost rozšířiti, což se nám nyní skutečně podařilo. S rokem 1848 počnau naše nowiny wycházeti we formátu dosawadních Wídenských Nowin německých, dwakrát za týden arch weliký, na čistém bílém papíře, we třech slaupcích. Tímto rozšířením Nowin ( cena bude w Praze 1 zl. 30 kr. stř. čtwrtletně ) bude redakce w příjemném stawu, že rozmanitým žádostem rozmanitého čtenářstwa swého jak náleží wyhowí. Hlawní aučel náš bude jako posud, wšelikým nám možným způsobem ke zwelebení wlasti dle sil našich přispíwati, a Nowiny Pražské budau ( w čem nám posud skrownost místa tuze wadila ) wěrný denník národu českého, do něhož zapisowati budau wěrní synowé jeho wšeliké potřeby lidu swého. Českým okem bude hleděti redakce na wšechno, co se jinde we swětě děje, a ze wšeho jak z dobrého tak ze zlého bude jen wyhledáwati prospěch celého národu našeho. Kromě záležitostí domácích, dopisů z wenkowa, Pražských zpráw atd., o něž dbáti chceme, zwláště pokud jiné w naší moci neležící okolnosti dowolí, budeme nyní zahraničným politickým zpráwám moci obětowat tolik místa, že nowiny naše pro každého wzdělance auplně postačí. Z toho ohledu, že u nás se zwláště Wšeobecné Augspurské nowiny zhusta čítají, budeme o to dbáti, abychom zwláště takowé zpráwy politické přinášely, které w Augsburských buď dokonce nepřicházejí, neb aspoň je z části dříwe podáme. Také si nyní hospodářstwí, průmyslu a praktického žiwota wůbec wíce wšímati, jakož i menších zábawných článečků pod rozličnými rubrikami w hojnosti w každém čísle Nowin přinášeti budeme. Auřední zpráwy, jako powýšení w auřadech atd. budeme nyní pokud se naší země týkají, od r. 1848 prawidelně podáwati, pak ceny obilní Pražské a České wždycky, zahraniční časem, a jiné menší wědomosti takowého způsobu. Články poučné, jako jsme ( zwláště r. 1846 ) pod čárau míwali, které jsme ale nyní po dlauhý čas pro 417 rozličné okolnosti wynecháwati musili, budeme od r. 1848 opět stále a prawidelně podáwati, wěnujíce jim obzwláštní pilnost a zakládajíce na nich zwláště důležitost časopisu swého. Na čem si ale hlawně zakládáme, jest, že s rokem 1848 hodláme nowiny swé lidu našemu wůbec přístupnějšími učiniti. Poněwadž se ale we wenkowských školách našich zeměpisu a dějepisu wšeobecnému a jiným podobným užitečným a wěcným naukám wšude newyučuje, těžko jest pro obyčejného nestudowaného čtenáře, nowinám jak náleží a zapotřebí jest rozuměti, a prawý užitek z nich wážiti; též i těžko, aby lid weškerý a zwláště městský a rolnický w nowinách onu prospěšnau zábawu nalezal, newěda ( abychom se prostonárodně wyjádřili ) odkud wlastně wítr jde a kam wěje. Z toho ohledu bude redaktor sám po celý r. 1848 pod čárau podáwati wšeliké wědomosti, které k obyčejnému politickému wzdělání každého stawu čtenáře potřebné jsau, jmenowitě w krátkosti celau historii, zeměpis a statistiku swěta, popsání rozmanitých politických ústawů u rozličných národů, o státním hospodářstwí, zkráka s dobře promyšleným sauměrným plánem bude se starati encyklopedicky o to, aby každý jinák nestudowaný pilný čtenář z 1848-ročníku Pražských Nowin wedle zábawy si poznenáhla za tento rok wšechny ty wědomosti zjednal, které k auplnému wyrozumění politice newyhnutelné jsau. A wšak budau tyto články tak zřízeny, že i ostatní čtenářstwo je bez prospěchu a bez zábawy čísti nebude. Proto ale se obracíme ke wšem přízniwcům wzděIání a pokroku národnosti české, aby nám nápomocni byli zwláště r. 1848, rozšiřujíce naše Nowiny tam, kde posud známy nebyly, aby počet odbíratelů wýše wzrostl, čehož i k dalšímu rozkwětu Nowin, i jimi rozšiřowaného smýšlení newyhnutelně zapotřebí jest. Budauť naše Nowiny r. 1848 jistým způsobem jako počátek dalšího wywinutí národu našeho, a proto si přejeme, aby co možná nejwětšího rozšíření dosáhly. Nepřízniwci této redakce dosti nám posud škoditi usilowali, nestydíce se i wýslowně od odbírání Nowin a Wčely zrazowati; račtež tedy i přátelé naši ( důwěřujeme se, že jich máme také ) s druhé strany nám ku pomoci přispěti, aby dobrá wěc, o nížto se dle upřímného přeswědčení swého ujímáme, škodu neutrpěla. Wčela bude wycházeti we způsobu tom, jako posawad, jenom že slaupce trochu rozšíříme a wíce textu dáwati budeme. Tu bude hlawním aučelem naším zábawa, a abychom se něčím nowým odbíratelům zawděčili, budeme we Wčele často podáwati karikatury a rozličná komicko-satyrická wyobrazení. Že se někdy někdo na naše Žihadlo rozmrzí, to napřed wíme, ale ať každý powáží, že se skoro každý smích děje na něčí autraty, a bylo by tedy nesprawedliwo, aby se také někdy na swé wlastní autraty člowěk nezasmál. Ostatně se každá špička zapomene: prawdu si mluwme, dobří spolu buďme, a když někdo na redakcí Wčely dobré Žihadlo zašle, přeswědčí se, že se umíme sami řídit dle swých slow. Ostatně bude se nyní i na c. k. poštách na Wčelu zwláště předplacení přijímati, tak že si každý dle libosti buď Nowiny i Wčelu, bud jen Nowiny aneb jen Wčelu po c. k. poštách držeti může. Nyní se bude od r. 1848 každé zwláště rozesílati, tak že odbíratel Nowin i Wčely čtyrykrát za týden je dostáwati bude. Cena předplatní w Praze w naší nowinárně bude od r. 1848: čtwrtletně na Nowiny 1 zl. 30 kr. stř. na Wčelu – 45 kr. – Poněwadž ale sl. c. k. ředitelstwo pošt we Wídni ještě w té wěci se nerozhodlo, nemůžeme prozatím nic jistého udati, co se na c. k. poštách předpláceti bude ( myslíme tak asi půlletně bez obálky za oboje 6 zl. 30 kr. stř., za Nowiny samotné půlletně 4 zl. 30, a za Wčelu samotnau 2 zl. stř. ); račiž zatím wážené obecenstwo s předplacením na poštách posečkati, až bližší zpráwy oznámíme. Aby tentokrát i pozdnější předplatitel auplné wýtisky dostal, o to se postaráme wětším počtem wýtisků, neboť se jistě pro tyto zmatky w předplacení mnohý opozdí. We čtwrtek přidáme také k Nowinám jeden list budaucích Nowin, na ukázku welikosti a tisku. Redakce. 416


11. říjen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Schůzka Tatrína., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. – Schůzka Tatrína we Sw. Mikuláši na Slowensku. Marně se páni Štúr a Hurban snažili a snaží, dokazowati swému obecenstwu, že snad my Čechowé a zwláště redakce těchto listů o Slowensku nepřátelsky smýšlíme, aneb Slowáky tupíme: kdežto my naopak ze wšeho srdečně se radujeme, čím se žiwot na Slowensku budí, a Slowákům tak jako sobě samým wšechno dobré přejeme, haníce jenom půwodce odtržení. Hádky naše jsau jen o princip, na tom toliko stojíme, že w zachowání starého spolku literatury česko-morawsko-slowenské i naše i jejich wýhoda spočíwá, že od starodáwna jeden národ jsme a tedy i nyní w nebezpečných pro naši národnost časech zůstati musíme. Ačkoli tedy uwedení místního nářečí za spisowní jazyk, a wydáwání Slowáků za zwlášťní národ zcela proti naší mysli, proti našim zásadám jest, ačkoli půwodce těchto nowot co swé úhlawní nepřátele powažujeme, nejsme přec tak dalece oslepeni, bychom i to dobré wděčně a s radostí neuznáwali, které pro powzbuzení kleslé národnosti slowenské podnikají. Pročež neopomineme nikdy o znamenitějších slowenských krokách ku předu, o nowě wyšlých užitečných knihách čtenářstwu swému spráwu podati, neupírajíce zásluh nikomu. Tak se držela dne 16. Září we Sw. Mikuláši wšeobecná schůzka Tatrína, jenž jest literární ústaw slowenský na spůsob naší Matice, a wšak se šíršími mezemi, ústaw to ještě mladý. Presidentem této letošní 330 schůzky byl chwalně známý p. Michael Hodža, jenž přednesl důraznau a chwalně přijatau wstupní řeč. Schůzka byla četná. Zřízení a řád Tatrína, co literární společnosti, zaslán jest již dříwe do Wídně s prosbau o potwrzení, a w této schůzce se určilo, by zwláštní deputace k J. M. C. poslána byla, wyjednati této prosbě při J. M. C. tím snadnějšího dowolení. Pak nastala rokowání gramatická a prawopisná, strany uwedení některých nowých písmen a strany užíwání l, a určilo se, by Tatrín spisy přijímal do wydání bez ohledu na rozličná w tom ohledu mínění spisowatelů. Na to se čítaly náwrhy rozličných o nowo-slowenskau literaturu pečujících mužů, strany činnosti a prawidel Tatrína. Uznalo se za dobré, aby wydáwal nákladem swým nějaký prostonárodní časopis, asi prý na spůsob „ Prjatela ludu “, kterého p. Kadawý w Pešti wydáwá. Přijalo se také, aby kdo 80 zl. stř. na jednau neb na dwakrát we dwau letech složí, stal se na „ večnje časi “ stálcem Tatrína, čemuž dokonale nerozumíme, zdali to oprawdu wěčné časy aneb jen až do smrti znamená. Dále určeno jest, aby p. Mich. Hodža proti straně „ čechistickej “ ( t. j. těm, kteří posud w literatuře a w národnosti s Morawany a s námi drží ) wydal spis zwlášťní, jenž by se k národu slowenskému ozwal, čisté a sprawedliwé úmysly Tatrína mu wyložil. Spis ten brzy wyjde nákladem Tatrína. Z ohledu účtowání ustanoweno jest, aby se účty každoročně tiskly a okolo nowého roku wydáwaly, za účtowníky a pokladníky ustanoweni jsau tři pánowé. Budaucně držeti se bude schůzka tato w Nowém Městě nad Wáhem, a sice buď w Srpnu neb Září. Po ukončené wšeobecné schůzce držel ještě wýbor rokowání, a naznačil schopným Slowenským mladíkům na budaucí rok podporu z Tatrína. Knihy Tatrínu k wydáwání podané ( sešlo se jich 6 ) odewzdány jsau každá zwlášťnímu wýboru, k posauzení. Která přijmuta bude, teprw se swým časem oznámí. Konečně ustanowilo se také we wýboru, aby wydán byl zwlášťní ohlas, powzbuzující wšechny milowníky slowenské národnosti, aby památky slowenské wšude sbírali.


24. březen 1848, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Nápis na sochu Karla IV. k pětistileté památce založení vysokých škol pražských, Autor: Havlíček, Karel
* Nápis na sochu Karla IV. k pětistileté památce založení wysokých škol Pražských. W školách Karlem řád uweden: Němcům tři a nám hlas jeden. Zdálo se nám málo být, Chtěli jsme je wšechny mít; Za to nyní pláčem w hořkém času: „ Otče Karle! kýž je kausek hlasu! W Moskwě 23. Unora 1844.


4. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: Zpráva o Matici v posledním čtvrtletí roku 1845., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Zpráwa o Matici w posledním čtwrtletí roku 1845. W posledním čtwrtletí sešlo se do Matice 5761 zl. stř. Časopisu Musejního, který jak známo, wycházeti bude w určitých dobách každé dwa měsíce, tiskne se 2500 exemplárů; Jungmannowy slowesnosti, jížto se pro welký počet nowých oudů a rychlé jich přibýwání ani wšem oudům nedostalo, objedná se nowý otisk 1500 wýtisků, čímž se milowníkům knihy té, kteří by si ji zaopatřit chtěli, náležité wyhowí. Preslowy botaniky sází se 85. arch, obrazy jsou již hotowy, a jest doufati, že co nejdříwe dohotowena bude; tuším že už oznámeno bylo, že dílo to ještě na rok 1845 připadá, tak že zakladatelé od roku 1846 jím poděleni býti nemohou. Úwod k též botanice, powažowán za dílo samostatné, dodán již k tisku do arcibiskupské knihtiskárny. Cena Musejníku, o jehožto zdokonalení sl. Sbor wší mocí se zasazuje, určena za šest swazků ročně 2 zl. 40 kr. stř. Opis „ Žiwota Wiléma z Rožemberka “ předložen jest, a co nejdříwe k tisku podán bude, w řadě staročeské bibliotéky. Pro nastalé překážky muselo se překládání dobrých jinonárodních historiků na ten čas odložiti; Sbor obrátil pozornost swou tedy ku klassické sbírce cestopisů, a jest se co nadíti, že ne za dlouho popsání cest rozmanitých obecenstwu podáno bude. Také projeweno jest přání, abychom co nejdříwe cestu Marka Pola we sbírce Staročeské bibliotéky spatřili. Zapowa Zeměpisu, jehož se tisknou 3000 exemplárů, dokončen jest 15. arch, a Merklas pokračuje w rytí slušného k tomu atlasu. Tomíčkowa díla historického o prwotním člowěčenstwu tiskne se 5. arch, a náklad jest weden na 2250 exemplárů. W rokowání o jakémsi prawidlu při honorowání spisů Matici podaných uznáno za dobré, aby se každá důkladná práce odměnila dwanácti zlatými na stř. za arch; aby ale zwýšení neb snížení této střední ceny zůstaweno bylo w jednotliwých připadech uwáženi shromážděného Sboru. Za wzor položen jest formát i tisk archu Časopisu Musejního, na jehožto články se usnešení to zwláště wztahuje, tak že časopis ten na rok 1846 spisowatelům za půwodní práci bude platit 12 zl. stř. za překlady 6 zl. stř. Ku konci obrácen pozor na kritiku w literatuře české. Rokowáno o tom a uzawřeno, aby Časopis Musejní podáwal stálé a pořádné kritiky, a wysazen honorár 24 zl. stř. za arch, s tím doložením, že se nad obyčej wýtečné kritiky také i wýše odměňowati budou.


5. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: [kritika], Autor: Havlíček, Karel
– Již jsme se zmínili o knížce: „ Ludwig Kossuth, geweissagt in der Offenbarung Johannis “, w Holomauci z tiskárny Skarniclowy nedáwno wyšlé a mezi lid morawský rozšiřowané. Připowěděli jsme we Feuilletonu něco z tohoto w jezowitském duchu psaného dílka sděliti. Ze zde položených wýjímků pozná každý snadno jednu z hanebných zbraní, kterými reakce bojuje nejen proti swobodě, ale wůbec proti oswětě lidu. Na stránce 6 stojí psáno: Nápadné je porownání mezi nejnowějšími událostmi a XIII. kapitolau zjewení sw. Jana, které tuto rozwláčně podáwáme. Werš 1. Z moře t. j. z plnosti národůw wzejde zwíře se 7 hlawami, 10 rohy a 10 korunami na nich, a jména hanliwá stojí psána na hlawách těchto. Zwiře toto je rewoluce, která se w osudném r. 1848 skoro w jeden den we wšech národech a kmenech zároweň zdwihla. Její sedm hlaw značí sedm smrtelných hříchů, zároweň sedm hlawních nepřátel církwe, totiž pohany, židy, Turky, kacíře, rozkolníky, deisty a neznabohy, i společné sedm od ní zachwácených hlawních národů: Maďary, Poláky, Němce, Jihoslowany, Francauze, Wlachy a Rakušany. Swými 10 rohy wráží ona na celé desatero Boží, a již deset korun dílem docela rozwyklala, dílem se hlaw jejich majitelů strhla, totiž we Francauzích, Bawořích, Würtembersku, Badenu, w Rakausích, w Uhřích, w Lombardii, w Sardinii, w Sicilii a w Římě, čímž wladařowé dílem prchnauti museli, dílem skutečně swrženi byli, dílem korunu dobrowolně složili. Werš 2. Zwíře to je podobné pardelowi; se stejnau zůřiwostí a ohebností wrhá se revoluce w prwních okamženích swého wzniku na wšechno, co prawdiwého, dobrého a swatého. Medwědí nohy ukazují na zewnitřní neohrabanost a hrubost její zastupitelů a služebníků, lwí tlama na její strašný, wšechny země pronikající hlas, kterým nejhnusnějši, nejhrůznější rauhalstwí proti Bohu w nowinách, písních a shromážděních do swěta wychrluje; a drak, odpůrce hned od počátku, poskytuje tomu zwířeti swau moc. Werš 3. Jedna hlawa toho zwířete je smrtelně raněna a opět zahojena, čemuž se wšechen swět diwí. To se může rozuměti o revelucí francauské, která se swými následky wálkau r. 1813, jak se podobalo, zničena byla; ještě ostřeji ale ukazuje to na rewolucí polskau 1831, která od Rusů byla potlačena a 1846 w Krakowě, Haliči a Pozňanech opět wypukla. Werš 4. Lidé se klaní drakowi, který lidem dáwá moc swau, a zwířeti, jehož moc mnějí za nepřemožitelnau. Tak se nyní koří lid jen ďáblowi, duchu zápornému, pod jménem swobody, které obětují swé tělesní i dušewní blaho a wynášejí „ slawnau rewolucí s jejími wymoženostmi “ nade wšechno, co je na nebi a na zemi. Werš 11. Jiné zwíře přichází ze země; jednotliwý člowěk jako jiný. Má růžky jako beránek, mluwí ale jako drak. Zwíře toto jest Košut. Nesčíslnými emissary rozšiřuje swau moc we wšech zemích a shání sobě příwržencůw, kteří na něho slepě wěří. Ačkoli sám jsa protestant, wystawil před nedáwnem korunu sw. Štěpána, aby wábil lid; prohlašuje wojnu proti Rusům za wojnu náboženskau, a modlí se – Bůh wí jak a co – we wšech kostelích katolických, jako Julian, ač sám pohan, chtěl chrám Jerusalemský roku 363 wystawěti znowu; on mluwí ale jako drak, nepropauštěje žádnau cestu, aby národy pobauřil, ano i ozbrojil proti jejich prawnému mocnářowi. Werš 18. „ Zde jest maudrost. Kdo rozum má, nech wypočte číslo zwířete; neboť je to počet člowěka a jeho počet je šest set šedesát šest. “ Těmi slowy pozýwá swatý wěštec sám, aby wýznam tohoto jednoho obrazu jeho proroctwí byl wypátrán. Mnozí theologowé chtějí tomu, že se zde mluwí o zwířeti prwním se sedmi hlawami; ale slowa apoštolowa: „ Je to počet člowěka “, ukazují mnohem ostřeji na zwíře druhé, jenž „ přichází ze země “. Strany starého wěku našli jsme tento počet již w příjmění Julianowu; za našich dnů ale známe jej taktéž w Košutowě jměně: L V D o V I C V s 50. 5. 500. 5. 1. 100. 5. 666. Z těchto míst leží jedowatý duch toho spisku dosyta na jewu, než abychme dálšími wýjímky čtenáře horšili.


3. duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [zpráva o poslanci Kratochvílovi], Autor: Havlíček, Karel
Pan Jan Kratochwíle, býw. posl. Březnický, oznámil nám, že též přistupuje k oswědčení poslanců českých w č. 72 Národních Nowin wydanému.


25 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Titulní strana], Titulek: [Poznámka], Autor: Havlíček, Karel
– Zřetel celé země české obrácen jest nyní k Praze, a k české zemi zas hledí jiné krajiny. Každý cítí, že se nyní musí stát w politice nějaký rozhodný krok, ale časy jsau tak nejisté, každý den mohau se okolnosti přewrátit, tak že jest nesmírně těžko ustanowiti se na nějakém určitém směru politické činnosti. My sami netraufali jsme si posud žádnau důležitější wěc předsewziti, obáwajíce se, abychom snad, kdyby se kromě našeho nadání najednau běh událostí uherských a ewropejských wůbec zwrátil, sami swé wěci neuškodili. Nyní se nám ale zdá, že již brzy nastane nowý směr praktické politické činnosti, zejtra neb pozejtřku wezme Pražská městská radda do porady, má-li se od města Prahy učiniti žádost k J. M. C. o brzké swolání našeho českého sněmu. Doufáme, že to bude w městské raddě jednohlasně uzawřeno, a pak bude zapotřebí, aby we weliké rychlosti wšechny wenkowské obce příklad Prahy následowaly, abychom alespoň w čerwnu, ne-li dříwe, spatřili prwní swůj wlastní sněm w Praze.


18. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [polemika se stavovským výborem ohledně divadla], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Dáwno již pracuje se o to, aby měl národ náš, co má každý wzdělaný národ — swé diwadlo. Owšem že česká zem wydržowala wždy mnohým nákladem w Praze diwadlo na swé autraty, ale ne pro nás a k naší cti, nýbrž k našemu potupení. W neděli odpoledne na krátkau dobu, kde beztoho nikdo do diwadla nejde, hráwají se pro český národ mizerně kusy, a to jen z horliwosti, poněwadž se hercům nic neplatí, kdežto němečtí hercowé wýborně placení jsau. Nyní se owšem dosawadní stawowský ( nyní zemský ) wýbor za takowau rownopráwnost stydí — ale přece ne tak dalece, aby ji jak náleží odstranil. Tomu prý wšechno překáží, není to možná! ( Kdyby se jednalo o něco naopak, kde bychom mohli být ze swého odstrčení, jsem přeswědčen, žeby nebyly žádné překážky dosti weliké, aby jim horliwost těchto pánů neodolala! ) Nyní tedy žádá p. Hoffmann, ředitel diwadla, 9000 zl. stř. od zemského wýboru, že prý za ně wystawí za branau arenu, a to snad bude ta rownopráwnost. Protestujeme ale již napřed proti té rownopráwnosti ( a doufáme, že wětšina budaucího sněmu protest náš také wyslowí ), podle které bychom my w Praze za branau měli diwadelní baudu, kde se budau kusy sprosté k pokažení wkusu prowáděti na zesprosťačení obecenstwa! Wěru, newí-li stawowský wýbor žádný lepší prostředek, musíme jej prositi, aby si nedělal obtíže a starosti a posečkal, až se sejde prwní český sněm. Ten ať si bude wolen spůsobem tím neb oním, přece neurazí nikdy národ podobným — snižujícím — náwrhem.


24. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: [Zpráva o založení školy pro tovaryše v Mikulově], Autor: Havlíček, Karel
Havlíčkovo autorství je nejisté – W Mikulowě na Morawě zřídili tamní důstojný p. probošt Winc. Weintridt a p. purkmistr Ryšánek nedělní wečerní školu pro towaryše, která již nyní na počátku hojného aučastenstwí nalezá. Aučel její jest, towaryše tam w díle jsaucí a opakowní škole odrostlé winaře we wšem wzdělati, čeho by pro swau žiwnost zapotřebí měli. Důst. p. probošt uwázal se sám u wyučowání. Aby w učení wětší zajímawost wešla, učí se tam zároweň zpěwu, při čemž tamní seminaristé předzpěwují. Někteří šlechetní měšťané uwolili se k příspěwkům na swětlo a jiné potřebné wěci. Redakce Moravie, odkud tato spráwa wzata jest, přidáwá k ní tato slowa: Mikulow dal wlasti naší prwní příklad u wěci, která na mrawnost a wzdělání dělnictwa důležitý wplyw míti bude. Arci že mělo Brno, jakožto hlawní sídlo fabrik morawských, prwní s podobným ústawem wystaupiti, zatím ale slušno jest, aby dobrého příkladu následowati dlauho nemeškalo. Každý, domácí i cizinec, se tomu diwí, že bohatí naši fabrikanti posud nic pro mrawní a rozumowé wzdělání swých dělníků neučinili, ač jim samým k zwelebení fabrik a zboží na tom nejwíce záleží. Jsauť přece mezi našimi fabrikanty mužowé oswícení, řádní a wlídní, kteří pro swau rozsáhlau wzdělanost a bystrý náhled w potřeby časowé rowněž wáženi jsau, jako pro swau dobrotu srdce. Odkud tedy pochází, že se tyto stížnosti ustawičně opakují? Wečerní škola pro towaryše, asi takowá, jako Mikulowská, dala by se w Brně bez prodlení zříditi. Jistě že by se nalezli mužowé schopní a ochotní, kteří by potřebné učení náboženstwí, zpěwu a druhým wěcem na se wzali, a mohowití řemeslníci a fabrikanti by se jen na nepatrný náklad na místo, topení, swětlo, zakaupení potřebných nástrojů a wzorů atd. složili. Auřadowé by tomuto podniknutí jisté přízniwi byli, a nesluší poslauchati déle zpozdilce, kteří zarostlí do swých zastaralých předsudků od nekřesťanského náhledu neupauštějí, že se nižší třídy lidu w temnosti a newědomosti udržowati musejí. Za nynějších časů nelze nikomu, ač 27 nedosáhl-li jistého stupně wzdělanosti, chleba si dobýti a wzdělanost ta, která nyní wšeobecně potřebnau jest, je wětší, než za wšech předešlých časů. Oněm starowěrným temnomilům by bylo nejlépe uložiti, aby ty chlebem zaopatřili, které by rádi w newědomosti udrželi.


30. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [sdělení o zatčení p. Trojana], Autor: Havlíček, Karel
Weliké podiwení a spolu zármutek spůsobila následující událost mezi našinci w Praze: předewčírem byl p. Trojan od zdejšího hrdelního saudu zatknut a do wyšetření wzat, ne z politických, nýbrž z privátních příčin. Wšechny okolnosti nejsau nám posud s náležitau jistotau powědomy, dowídáme se wšak z dobrého pramene, že se jedná o kridu jeho šwakra jistého p. Turka, kupce we Slaném ( r. 1847 ), při které příležitosti sestra p. Trojana, manželka tohoto kupce, jednu bednu zboží w Praze u jednoho kupce zabawenau wyplatila a pak, ačkoli již konkurs wypsán byl, k zachránění swého přínosu prodala, a tak z massy wěřitelům náležící odstranila, což dle zákonu jest podwod wěřitelů. Prawí se, že hrdelní saud p. Trojana za podezřelého uznal, že w tomto kroku swé sestry aučastenstwí měl. Až posud ctili jsme wždy p. Trojana jakožto nejpoctiwějšího a nejobětiwějšího muže, který tyto wlastnosti swé mnohými skutky dokázal, obcowali jsme s ním jakožto s nejbližším přítelem: proto jest nám těžko na nějakau nepoctiwost z jeho strany uwěřiti, a očekáwáme, že se celá wěc brzy jinak wyjasní. On podal hned při zatknutí rekurs k appellačnímu saudu.


8. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Ve věcech sněmu zemského, Autor: Havlíček, Karel
We wěcech sněmu zemského. Dne 7. čerwna. Stran sněmu zemského wěru se diwiti musíme nepořádkům, s jakými wláda naše k tomuto prwnímu důležitému kroku obnowení wlasti naší přistupuje. Dne 15. má být wšude wolení ukončeno, a jistě wíme, že posud ani instrukce wšude rozdány nejsau; komissaři ještě z Prahy neodjeli, a slyšíme, že již leckde woleno jest. Mezi lidem roztrušují se buď zlomyslně neb z nerozumu podiwné zpráwy, že nemůže být nikdo deputowaným, kdo 6 škol nestudowal, kdo německy neumí atd. Rozliční pánowé obcházejí si lid drobný, jenž také práwo má woliti, a sbírají mezi ním pro sebe neb swé známé hlasy. Usedlí sausedé, kteří nejwětší čásť obtíží země nesau, bojí se, že wšude přehlasowáni budau we vikariátech od domkářů a jiných polnosti nemajících, a že pak w záležitostech swých nenajdau na sněmě zastání! Wy, pánowé! kteří snad rozličnými pletichami při wolení na swau stranu werbowati zamýšlíte, pamatujte na to, co se stane, podaří–li se wám sestawiti sněm reakcionářský, který by snad jednal proti národu! Pamatujte, w jakém čase žijeme, a že takowý sněm newyhnutelně powede k revoluci a k bauřkám a záhubě země. Ani wy swého cíle nedojdete, a přece na celau zem uwádíte weliké neštěstí. Starejte se raději sami o to, aby byl sněm swobodomyslný, rozumně smýšlející, a ačkoli mnoho ustanowí, co se wám snad líbiti nebude, přece bude pro wás lépe, než swedete-li w zemi občanskau wálku a různice. Ty zajisté přede wším na waši hlawu se walí! – Ostatně jsme již strany sněmu dosti podotkli, co by mohlo poslaužiti k poučení; kdo Nowiny nečte, nedá se poučiti, a kdo nechce být poučen, toho ani Nowiny ani nic jiného nepřiwede na jiné smýšlení. My se sněmu nebojíme: ať si je jakýkoli, proti swobodě a práwu nesmí nic ustanowiti, neboť národ ještě příliš dobře pamětliw jest sobě swé síly.


18. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 14. srpna. ( Dálší rokowání o poddanosti. ) Schneider: Pánowé! nechci wás unawiti pauhými deklamacemi, chci jen papršlek swětla wnésti do noci té záležitosti, o které jednáme. Mluwím-li pro náwrh Kudlichůw, nutí mně k tomu pauhá lidskost, sprawedlnost a nutnost předmětu. Má naše ústawa národní být? Dobře, pak nesmí žádný staw zaujímati důležitějšího místa, než staw statečných sedláků. Přeju, by sedlák co občan občanská práwa w plné míře požíwal. Postawení sedláka je w rozličných krajich rozličné, že ale častokráte žaluplné jesti, to těžce nesu. Tolik stížnosti, totiž žádostí leží na stole domu, že diw pod nimi nepraskne. Nemůžem-li již při pauhém čtení názwů těch platů a robot k dechu přijíti, jakž bude možná pojmauti, co wšechno jej tíží? Sedláku nepřipadl nejkrásnější los, wyslanci sedl. stawu mohl by leccos powídat, jak welmi stísněn jest. Již jeden řečník z tirolských alpů obrátil zřetel shromáždění na obywatele Sudetů, na krajinu bídy – na Slezsko. Není to zem, kde med teče a mléko, nekrášli ji bujné lučiny a nezrají tam zlaté hrozny pod mírným sluncem. Jest to skrblá půda, jen neunawená pilnost wynucuje jí skrowný wýnos. Malá zem, welká wšak bída. Nářek nauze rozlítl se do sausedních krajin. I Wídeň ho slyšela, a šlechetní obywatelé měli autrpnost. Nemohu jinak, než z tohoto wznešeného místa šlechetným lidomilům prowolati: „ Zaplať Bůh! “ ( Silný potlesk ). Přísná zkauška nás nawštíwila a manna slezské země, brambory se neudařily. Wyhladowělé postawy se shromáždowaly po silnicích a obléháwaly příbytky. Žeň byla skrowná, za to měla ale smrt tím bohatší žeň. Hrůzau trnu, maje wyslowiti smrt hladomoru. Co nebe pošle, to zas odwrátí; ale když člowěk člowěku ublíží, to se těžce naprawí, to se hůř nese. ( Tleskot. ) Těžce nese Slezák robotu, on se práce neštítí, ale nechce ji konat jako otrok, nucený bičem swého potlačowatele. Dobře mu známý je hlas z nebe: „ W potu twáři budeš jísti chléb swůj! “ Ale on nechce jenom potem swým mrwiti půdu, on chce ji zwáti majetností swau, chce swobodný býti! On chce „ císaři dáti, co jest císařowo, “ chce ale také býti prost wšeho potlačowání, prost býti jha wrchnostenského. Doba swobody zbudila i w jeho ňádrech cit práwa, a on se táže: Proč se to jiných týká, a ne také mě? Proč jen já mám být wywolen, cesty dělat a silnice stawět? Proč jen na mně se wolá: „ Sedláče zapřáhej, “ má-li přípřež býti dána, co mezi tím potah wrchnosti na stání. Powinosti? Kde jsau powinosti jim odpowídající? – Jen okamžik patřte na ten lid! pohlédněte na ty slezské hory, tam jsau chalaupky roztraušené, mizerný lid je obýwá, který neseje ni pšenici ni žito; owes jest jeho jedinká žeň. Nepožíwá koláčů, ni černého chleba; owesní chléb jest jeho jediný pokrm. Jeho majetnost, několik owcí, z jejichž hrubé wlny si oděw hotowí. Něco pastwišťat a dost! – to jsau korálowé hory našich Slezanů. A ještě tato píď země je jim zaužena! Také tam jsau žaloby, ukazující, jak wrchnosti úmluwy plní. Tam musí posud platit činži a daň, tam líhne posud robota na domkářích, ač již w bohatší Morawě odstraněná. Tam se staly pády, že laudemium třikrát po sobě bylo žádáno. Netážu se wás, zda tam pomoci třeba. Waše srdce tu otázku již rozhodlo. Já mluwil, co mi srdce welelo. Já nechci wšecko na rub obrátit, nejsem žádný přítel překwapenosti; já chci jen porownat, smířit, bychom přišli na pole rownosti – demokracie ( hřmotný tleskot ), kde si wšichni ruce podáwají, by slowo wyplněno bylo: „ Láska a mír se budau líbati. “ Já nemeškám ni okamžik, podepsati sadu, již jeden pán z Prahy pronesl: Jmění jest poswátné. – Mohl-li dělník w rozjitření se přemoci, jak můžeme myslit, že wenkowan pozadu zůstane. Neprošel sice žádná studia, nicméně chowá w srdci swém corpus juris a přirozené pandekty, které mu zblaudit nadají nedají. Ubohý lide, my se tě chceme ujímat! Komora nesmí ustaupit žádnému terrorismu, ani terrorismu bodáků, ani onomu klacků, ale musí také uwážit: der Schrecklichste der Schrecken ist der Mensch in seinem Wahne, a že zaufalstwí nastáwá, když hwězda naděje bledne. Popiel z Haliče jde na tribunu a drží řeč ducha plnau w lámané řeči. Škoda, že nebylo wšecko rozuměti. Častokrát se prowádí hra se slowem swatého práwa. Historické práwo zastáwá wěci, jak jsau, přirozené, jak by měly býti. Dle prwního bychom se příliš odwážili dokládati, že powinnost je proto sprawedliwá, že Německo bylo půwodně jen od baronů, swobodných pánů a hrabat obydleno, jakož země slowanská od starostů a wojwodů, to dokládati bylo by přílišné. ( Rozjařenost. ) Dobře bylo sice podotknauti, že patřila dříwe půda sedlákowa pánowi, a že pod wýmínkau prodána byla, ale tážu se, může-li kdo wíce práwa prodat, nežli mu kdy přináleželo? Myslí-li to některý pán, ať appelluje na duchy swých dědů. ( Hřmotný tleskot. ) Historické práwo není od wčíra, to nás nemůže wázat, prawé historické práwo žádá zrušení poddanosti. A dle přírodního práwa měl by urozený pán snad wíce práwa než kdo jiný? ( Tleskot. ) To také nemůže být. – Tyto dny se odwoláwalo na potwrzení roboty od císařů a knížat, necháme-li ale wšecky plesniwé zákony platit ještě dnes – jsme zrádcowé, jak jsme tu wšickni. ( Hřmotný potlesk. ) Přirozené práwo žádá zrušení roboty bez wýmínky. Mluwilo se o náhradě? Owšem, že má práwo, žádati náhradu, kdo již staletí potlačen byl: nikoliw ale ten, co potlačowal. ( Tleskot. ) A kdo má dáti náhradu, snad sedlák? Pak dostal břemeno za břemeno. Či snad stát? Pak musí také měšťan wrchnostem platit. Ostatně neradím wrchnostem, w nynějších okolnostech k robotě nutit. Zruší-li se robota bez wýmínky, bude prý to jako komunismus wypadat – ale není-li to mnohem wětší komunismus, když musí tisíc ruk pro jednoho pracowat, by ten to pak promrhal? To je prawý komunismus. Ctěný spoluaud z Prahy ( obrácí se k Borroschowi ) uwedl nám příklad pracující třídy, že na dwéře mohowitých napsali: „ Poswátné jest jmění. “ Zajisté příklad to powzbuzující! Napišme tedy na wrata sedláka: „ Jmění jest swaté. “ Na dwéře statkáře napišme totéž, totiž na jeho skutečnau majetnost, ale práwa feudalismu nejsau jeho prawá práwa. ( Tleskot bez konce. ) Při odstranění roboty se nikde nemluwí o náhradě pro sedláka. Ostatně i šlechta mnoho uspoří; nebude potřebowat rejstříky robotní wésti, swým rytířským synům kadetské příspěwky měsíčně zasílat, neb rozdíl důstojenstwí bude dle zásluhy; také nebude jí wíc třeba, w zlatém hawu we skwostném woze z powinnosti se ukazowat, co zemský staw wšecky břemena státní budau stejně rozwrhnuta. Diwným způsobem se kdosi obáwal, že zrušením roboty powstane strašný proletariát. Jen w politickém wzletu se může něco takowého zdát; či snad myslí, že wrchnosti se stanau proletářemi, zruší-li se robota? Ten nejchudší z nich bude ještě bohatší než nejbohatší poddaný. Poddaný ale bude swá práwa hájit, a zklame-li ho naděje, pak nastane anarchie, zrušením roboty ale přijdem teprw do pořádku. Ti, co proti tomu mluwí, pošleme tam, kam patří – do blázince. Kdo zastáwá poddanost, jewí swé mínění, že to krásné, nechat cizé ruce za sebe pracowat, a přece být prwním, kdo tak myslí, tomu darmo kázat. ( Tleskot na wšech sedadlech. ) Zdali se má za užíwání pastwišťat atd. něco platit, to patří na jinau stránku. Mluwím tedy tak dalece proti náwrhu Kudlicha, jak dalece tam wyřknuto není, že má být poddanost se wšemi břemeny swými zrušena bez náhrady. Dne 16. srpna. Dnešního dne počal se sněm wěcí na pohled jistě málo důležitau, která wšak po lepším uwážení weliké wáhy nabýwá. Pan předseda Šmit tázal se totiž komory, mohau-li ti pánowé deputowaní, kteří we Wídni bydlí, a wšak jinde w okrsku některém wywoleni jsau, žádati o náhradu za cestu z tohoto okrsku až do Wídně a opět nazpátek? – Pozdwihli se arci hlasowé, že se o tom ani zmínky činiti nemá, poněwadž zákon i zdrawý rozum již rozhoduje. Deputowaným se totiž nahrazuje za cestu z místa swého až do Wídně a opět nazpátek po 2 zl. stř. za každau míli; kdo ale we Wídni bydlí, nemůže owšem, je-li člowěk swědomitý, náhradu za cestu žádati, kterau nekonal. Takowý swědomitý občan a liberalista je ale mezi jinými jeden náš krajan ze sewerní části Čech, jenž we Wídni bydlí a chce, aby mu země, to jest ti občané, které on tak liberálně a radikálně proti wšem útiskům zastáwá, zaplatili z daní swých cestu ze Žatče až do Wídně a nazpátek! Diwme se těmto liberalistům a křiklounům, kteří proti jiným utiskowatelům a šidičům zemským wystupují jen proto, aby sami místo nich zem utiskowati a šiditi mohli! Takowých jest za našich časů weliký počet; ale to jediné dobré jest, že se brzy dle prawých úmyslů swých prozdradí prozradí a soběckost swau swětu ukáží. Tak ku př. pan Šuselka, též náš krajan a přítel, jenž také we Frankfurtu deputowaným byl, a nyní bezpochyby welmi opatrně Frankfurt opustil, žádá nyní náhradu za cestu z Frankfurtu do Wídně, ačkoli již dříwe co deputowaný do Frankfurtu dostal náhradu za cestu tam i nazpět. Byl jsem náhodau swědkem chowání páně Šuselkowa w přednostenské kanceláři sněmu říšského dne 14. srpna asi o půl 7. na wečer, když tento ctihodný muž nejhrubším způsobem na auředníky této kanceláře, ba i na samého druhého předsedu sněmowního p. Strobacha dotíral, nazýwaje jejich swědomitost Že mu nechtěli za cestu z Frankfurtu do Wídně 2 - neb 3krát náhradu opatřiti. starým bürokratickým šlendriánem, a jenom mstau za to, že do Frankfurtu za doputowaného šel. Když ale p. Strobach s welikau wážností p. Šuselkowi nawrhowal a jej wybízel, aby on sám weřejně we sněmu o swau záležitost se ujal, popošaupnul p. Šuselka nezdwořilost swau až na ten stupeň, že w kanceláři sněmu před mnohými deputowanými a auředníky co statečný demokrat klobauk na hlawu posadil, a po pokoji ostrým krokem chodě dále – „ resonírowal. “ Dnes ale se opatrně warowal, weřejně na sněmu zmínku učiniti, neboť mají tito poctiwí radikalisté aspoň tolik taktu, že swé špinawé kausky po straně prowozují a weřejně jen pro celý národ hoří a oběti obětují. – Pan Zimmer, jemuž se předešlá interpellace ministra wojny tak nešťastně wydařila, chtěl se dnes o nějakau lepší pokusiti, ale bohužel nebyl tentokrát p. hr. Latour přítomen. Tu se ale pozdwihl ministr Doblhoff a oznámil, že hodlá nyní odpowědíti na otázky páně Löhnerowy strany sněmů zemských. Z odpowědi ministrowy wyrozuměli jsme, že ministerstwo skutečně již o to se přičiňowalo, aby se provinciální sněmy tam, kde posawad se drží, rozešli, poněwadž říšský sněm nyní rokuje. Také jsme ale z odpowědi ministra s welikým podiwením 426 wyrozuměli, „ že prý tito provinciální sněmowé jenom materialie mají shromážďowati pro sněm říšský, “ co by tolik znamenalo, jako že nejsau nic, pranic ( neboť zrowna tak může každý jednotliwec sbírati materialie pro koho chce, třeba i pro sněm říšský!! ). Poněwadž wšechno to také na swůj sněm český wztahowati musíme, a tudy bychom se panu ministrowi co nejzdwořileji za to poděkowali, kdyby sněm náš český, sněm konstitující neměl nic jiného než „ materialie sbírati “, tuť bychom se owšem we jménu celého národu našeho poděkowati museli za tolik lásky. My Čechowé hotowi jsme auplně státi na wšem, co již pro králowstwí naše od J. M. C. dříwe powoleno jest, a od čeho ani nejmenší částky upustiti aumysl nemáme, přeswědčeni jsauce, žeby celý národ náš za zrádce powažowal takowé wyslance, kteří by powolili, místo starého despotického jarma, bürokracie a aristokracie zase nowau despotii cizího říšského sněmu na zemi českau uwaliti. Mohau Němci, Wlachowé atd. usuzowati, čeho Čechům zapotřebí jest? Jest to swoboda, když nám opět wětšina cizí bude předpisowati, tak jako nám dříwe předpisowal absolutismus? – H. Borowský.


22. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Časopis Českého Museum., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 1. Časopis Českého Museum 1846. Swazek 1. str. 148. Letošního roku má Časopis úhlednější zewnějšek. Jak powědomo bude wycházet nyní 6krát do roka. Obsah toho swazku jest 1. M. Marka Bydžowského z Florentina: „ Rudolphus rex Bohemiae. ” Od Wácsl. Wladiwoje Tomka. Příspěwek k historii literatury naší. 1—5 str. 2. O sw. Kyrille i Methodiu. Z Moskwiťanína na rok 1843. N. 6 str. 405 wytaženo a přeloženo. Od W. Hanky. Jsou to důležité zpráwy o těchto apoštolích našich k Cirylu a Methodowi wážené z slowanského pramene. 5—33 str. 3. Prawlast slowanského zpěwu. Od Ludwíka Rittera z Rittersberku. Pan R. pracuje o zpěwu slowanském weliké a důležité dílo. Přeswědčen jsa, že místnost weliký wplyw na poesii má, popisuje nám zde hlawní weliké sídlo Slowanů, země - a národopisně. Str. 33—44. 4. Pomněnky z Neapole. Sepsal Dr. M. Kawka. Popsání charakterů národního Neapolitanů. Str. 45—54. 5. Ohlídka we staročeském místopisu, zwláště krajů již poněmčilých. Od Fr. Palackého. — Jest to kus přetěžkého místopisu staročeského, který p. P. pracuje, a který nám zřejmě dokáže, že naše wlast od starodáwna jenom od Čechů obydlena byla, a nynější Němci že jsou příchozí. W tomto článku uwádějí se stará jména poněmčilých míst w kraji Žateckém a Litoměřickém, s rázným úwodem, a zakončením. Str. 55—84. 6. Článek o netečnosti. Od Fr. D. Morální pojednání o některých našich nynějších nedůstatcích národních. Str. 84—96. 7. Cizozemci w Rusích od H. Borowského. Wyličuje se wplyw ( nejwíce zlý ), který rozliční cizozemci jindy a nyní na národ Ruský měli a mají. St. 95—133. 8. Zpráwy musejní, mezi nimiž také na 11 stranách jména přispíwatelů do Matice za poslední čtwrtletí.


15. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [výtah spisku o návrhu k ústavě], Autor: Havlíček, Karel
* * * Podáwáme tuto wýtah z důležitého spisku o náwrhu k ústawě rakauského mocnářstwí podlé zásady konstituční swobody, národní rownopráwnosti a konfoederace. Spisek tento horwatského spisowatele i wojenského důstojníka Og. Ostrožinského wyšel nejprwe we Slowenském Jugu na swětlo i zasluhuje naše powšímnutí. W úwodu prawí spisowatel, že aučel letošní revoluce francauské t. emancipace osoby dosažen jest, protože we Francii jiné neswobody nebylo nežli osobní. U nás je sice swoboda osobní březnowau revolucí také dobyta, ale jiná zbýwá ještě k wydobytí, a to je swoboda národní, wykaupení se od aristokratie národní Němců a Maďarů, která je na tom, udržeti u nás tak smutný staw, jako se w Irsku Anglicko chowá, tak že i nesprawedliwě O’Briena odsauditi mohla anglická národowá aristokratie. Awšak w Rakausích je nejtěžší úloha ta, spojiti politické i národní záležitosti a zájmy tak, aby obojí swoboda w dobrém stála sauhlasu k celku státnímu. Politická emancipace je prwní oddíl revoluce, a druhá polowice má za aučel národní swobodu, kterau nyní wšichní národowé, ač každý pro sebe a soběcky wyhledáwá. Národowé ale musejí wesměs co wyšší osoby ( osoby we wyšším stupni ) swobodnými se státi, a přewaha, nadwládání jednoho nad druhým musí i w tomto národním smyslu tak zrušeno býti, jako bylo zrušeno panstwo we smyslu občanském. Deset národů, co jich je w Rakausku: Němci, Čechowé a Morawané, Slowáci, Srbo-Horwati, Poláci, Rusíni, Slovinci, Maďaři, Rumuni a Italiani – wšickni tito činí pro sebe národní swobodné osoby. Wětšina jedněch nebo druhých ustanowuje, ku které zemi w prostorowém rozšíření náležeti mají, podlé čehož by i nowé politické rozdělení záhodné bylo. Na roztraušené osady nemohlo by se při tom žádný ohled bráti. Wšickni národowé obětují w poměru tolik swé wnitřní síly celku, mnoho-li bude od nich třeba k udržení tohoto i k dosažení aučele státního, který jest lidskost w nejširším smyslu. Tak by mohl dobře obstáti státní celek, který se newáže na národní ohledy, a jmenowitě w Rakausku křižují se materialní důležitiny tak, že národnost w tom pranic neustanowuje. Národopisním rozwržením bylyby také již okresy určeny pro spráwu celého státu. Wšecko co se týče celého státního swazku, pojednáwalo by se na wšeobecném národním sjezdu, wnitřní spráwu by si každý národ wedl sám. Ústřední ( centrální ) zákonodárstwí pak mělo by předewším aučel státní na očích, a tak by se utwořily spojené obce, při nichž by se Rakausko nejenom nerozpadlo, nýbrž naopak tak pewně spojeno bylo, jak je žádná absolutní wláda wíce pohromadě udržeti nemůže. Ba co wíce: sausední státy, jmenowitě slowanské, by se pak přirozeným swazkem národním již nyní na sebe poukázáni, ještě wíce k sobě přibližowali. Tento hlas náš o potřebě spojowání se obcí swobodných nechtěli ani w březnu wyslyšeti, ani později od slowanského sjezdu w Praze přijmauti – až nyní pozůstatek sněmu říšského we Wídni we swé nesnázi, ač nepráwě we wětšině se octnuw, sám diw diwaucí spáchal a we swé adresse na císaře o mezinárodní poradu žádal, ačkoliw nic jiného nezamýšlel, nežli jakausi pacifikaci, o kterau jsme se již několik měsíců pomocí „ obau ministerií “ nadarmo pokaušeli. Náš náhled o tom je ten, aby se utwořil rakauský mezinárodní kongress ze stejného počtu poslanců wšech národností podlé našeho udání, a ten by byl zákonodární orgán pro mezinárodní wěci; awšak wšeobecnau konstitucí spojených států rakauských, tělo zákonodární pro wšeobecné, politické poměry byl by austřední sněm říšský, sestawený bez ohledu na národnost podlé počtu obywatelstwa. Tak by byla rownowáha zawedena, žádná národní minorita neměla by se co báti, Slowané střásli by jarmo německé a maďarské, a toto by se opět neděsilo bubáků slowanských. W takowém národně i politicky swobodném Rakausku mohl by býti pokoj na delší časy; připojení k Německu k obapolné ochraně, ba i jednota německá při privátním práwě národním rakauských Němců byla by takto možná, jakož i spojení slowanských zemí se sausedními slowanskými. Tohleť je tedy náš program: I. Konfæderace. §. 1. Konfæderací činí tito swobodní uwnitř státních hranic císařstwí rakauského se nalézající národowé a sice: 1. Němci, 2. Čechowé, Morawané, 3. Slowáci, 4. Srbowé a Horwati, 5. Slovinci, 6. Poláci w Haliči a Slezku, 7. Rusíni, 8. Maďaři, 9. Rumuni, 10. Wlachowé. §. 2. Národopisní rozdělení bydlišťat těchto národů ustanoweno buď w národním kongressu. II. Aučel státu. Pojištění uwnitř i zewnitř jak duchowního, mrawního, tak hmotného wýwinu, tedy nejauplnější rukojemstwí swobody wšech tento stát twořících národů s konečným aučelem ušlechtění lidu. III. Zásada státu. Swoboda, rownost, bratrstwí mezi jednotliwými lidmi a mezi národy. §. 1. Auplná rownopráwnost wšech národností, co se týče zákonodárstwí a národního wywinowání. §. 2. Auplná rownopráwnost wšech státních občanů, co se týče weškerých ze zákona plynaucích práw. §. 3. Poměrné rozdělení weškerých břemen a powinností jak na národy tak na státní občany. IV. Forma státu. Demokraticko-ústawní spolkowá monarchie s dědičným trůnem. V. Hlawa státu. Císař Ferdinand z Habsburg-Lothringen s poslaupností dle pragmatické sankce. VI. Státní moc. §. I. Moc zákonodárná. a ) Centrální: 1. Kongress národní, který nech záleží ze stejného počtu zastupitelů, které národní sněmy samy ze sebe wywolí a jimž budau odpowědní; on buď orgán národního-spolkowého zákonodárstwí na základě rownopráwnosti národu. 2. Sněm centrální se zastupitely taktéž z národních sněmu od těchto wolenými a jim odpowědnými, jakožto orgán politicko-společnostenského zákonodárstwí na základě rownopráwnosti občanů. b ) Národní. Národní sněm každého národu, do něhož z počtu lidu na 30.000 woleno buď swobodně po jednom poslanci, jest orgán domácího zákonodárstwí. Pro mezinárodní zákonodárstwí k ustanowení poměrů mezi národy a k budaucímu wyrownání wšech sporů je pauze kongress národní powolán, který buď jen w potřebě swolán. Politicko-společnostenské zákonodárstwí, jako: o financích, obchodu, kommunikací s cizozemskem a w provinciích, o wojenstwu a zewnitřních záležitostech, pak listina ústawy přisluší centrálnímu říšskému sněmu. – Wšechny druhé, wšeobecnosti se netýkající wětwe zákonodárstwí patřejí na národní sněm. – Wšechny tyto zákonodárné korporace jsau w jejich oborech wzájemně úplně nezáwislé. – Potwrzení uzawření pohledáwej každá nezáwisle o sobě od hlawy státu. – Tyto zákonodárné korporace a sice národní sněmy u wšech národů nech se w stejný čas w prwní pondělí měsíce kwětna, centrální sněm w prwní pondělí měsíce čerwence a národní kongress w potřebě w prwní pondělí měsíce září každoročně sestaupí. Národní kongress a centrální sněm nech se sestaupí na místě co možná neutrálním, ale nikdy na silně obydleném, a to nedaleko od toho místa, kde hlawa státu přebýwá; národní sněm ale dle wlastního uznání we wlastní zemi. Zákony, jimž císař na dwau národních kongressech, říšských nebo zemských, po sobě odepře potwrzení, obdržejí po třetí, pakli znowu se přijmau, i bez potwrzení ( sankce ) auplnau práwní platnost. §. 2. Moc wýkonná. a ) Centrální. We wšech záležitostech obau centrálních zákonodarstw má říšské těmto oběma w jich oboru odpowědné ministerstwo wýkonnau moc. b ) Národní. We wšech záležitostech centrálního a národního zákonodárstwa, z ohledu na prwní záwisně od říšského ministerium, obstaráwá wykonání u každého národa národní od národa wywolený, od císaře potwrzený president co náčelník wykonné moci, maje po boku národního od presidenta nawrženého, od císaře potwrzeného raddu, kterýžto je národnímu sněmu odpowědný, tedy wšechna nařízení má podpisowati. Nařízení říšského ministerstwa wykonáwají národní presidentowé, která wšak pro kontrolu, že pocházejí zákonním způsobem od wyšších míst, musejí být podepsána od národního raddy. Nařízení zákonodárné i wýkonné moci zawazují jen pak, když jsau sepsány jazykem národním a podepsány od ministra nebo odpowědného národního raddy, jak je nařízení centrální nebo národní. – W celé wládě platí saustawa odpowědnosti.


 prosinec 1847, Zdroj: Pražské noviny, 23. prosince 1847, Část: , Titulek: , Autor:
Domácí záležitosti. – Pomník Karla IV. W nynější době, kdežto již slawnost jubilaeum wysokých škol téměř přede dweřmi máme, obracuje na sebe zwláště pozornost pomník Otce Wlasti, Karla IV., wlastně Karla I., a ještě wlastněji Wáclawa Welikého Jest podiwno, že tohoto našeho krále obyčejně jmenujeme jmenem, kterého co císař německý užíwal Karel IV, kdežto přece swětu powědomo, že co císař německý neužíwá ani té sláwy ani té oblíbenosti, kterau mu my co Čechowé jakožto swému králi powinni jsme a rádi wěnujeme. Co náš král byl ale Karel I. a wlastně se jmenowal Wáclaw. Red., pro kterýžto wýbor k řízení celé slawnosti ustanowený zwláštní místo u Kamenného mostu na Starém Městě uchystal po zboření malého domku, zde u mostu wyhlídce na Malau Stranu brániwšího. Nastaly sice některé námitky proti tomuto místu, ale wýbor nedáwno w Bohemii oznámil, že posud w dorozumění se zahraničným umělcem, jemuž wywedení sochy swěřeno jest, ono již dříwe ustanowené místo za příhodné pro sochu uznáwá. Jest oprawdu jisto, že zwláště dobře na ráně bude u samého mostu maje blízko sebe weliké dílo swé, a část wysokých škol owšem již ne od Karla samého, nýbrž od Ferdinanda I. wystawenau a zřízenau. Při této příležitosti nemůžeme zde nepodotknauti, kterak wěru diwno, že se žádné náměstí, žádná znamenitá ulice Pražská nejmenuje ke cti tohoto krále našeho, od něhož Praha takřka wystawena jest, a doufáme, že při přesroční slawnosti tato nešetrnost ku králi tak znamenitému nahražena bude, obzwlástě když widíme, že sl. magistrát skutečně ke cti zaslaužilým o Českau zemi osobám Pražské ulice a náměstí nazýwá ku př. Štěpánský plac, Kolowratská třída. Dle našeho mínění hodila by se k tomuto aučelu nejlépe dosawadní Jezuitská ulice, jakožto jedna z hlawních ulic Pražských a wedaucí zároweň na most a ku pomníku Karla samého. Za starých časů jmenowala se Nožířská a teprwa co w ní wystawena byla weliká Klementinská kollej, sluje Jezowitskau, kteréžto jméno již nyní bez toho omylně nese. Proč by se tedy nemohla nyní ke cti té slawnosti překřtíti w Karlowu ulici, kteréžto jméno by se zajisté welmi rychle ujalo.


6. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [otisk zprávy], Autor: Havlíček, Karel
– Wčerejší auřední oznamowatel Pražských Nowin přináší ministerské nařízení strany tisku od 20. prosince č. 362, kteréž jsme w č. 2. N. N. podali w té spůsobě, jak bylo prohlášeno we Wídni. Naše zemské presidium je wšak prohlašuje s úwodem následujícím: Aby se přítrž učinila nepříslušnostem, které se na mnoha místech dějí w zewnějším spůsobu uweřejňowání wýrobků tiskowých, a aby úřadům možné učiněno bylo, opatřiti průchod posawádním prozatímním ustanowením proti zlému užíwá tisku, uzawřel c. k. pan ministr wnitřních záležitostí příkazem od 20. t. m. atd. učiniti následující nařízení: ( Nyní následuje wšech 5 kusů, jak jsme je w č. 2. podali. ) Ku konci stojí: Že se ministerní toto nařízení prohlašuje s tím doložením, že pro Prahu ustanowen jest magistrát za auřad, kterému se podlé 4. odstáwky tohoto nařízení mají odewzdáwati jednotliwé lísty a sešity nowin a spisů periodických.


3. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Jihoslované, Titulek: Chorvati. Ze Záhřebu, Autor: Havlíček, Karel
Chorwati. Ze Záhřebu. Skupština župy záhřebské dne 22. kwětna rozeslala tento oběžní list na wšechny obce uherské: Bratři milí! Dewatenácté století je wěk swobody, rownosti a bratrstwí. To wolá celá Ewropa, to se ozýwá w srdcích našich, a to nosí neustále w ústech wůdcowé uherští, kteří w poslední čas nejwyšší hodnosti zaujali. Ale žel Bohu den ode dne se přeswědčujem, že těm wůdcům swatá tato slowa pauze na ústech zůstáwají a do srdce proniknauti nemohau, jich činy jasně dokazují, že jich srdce newí nic o swobodě, rownosti a bratrstwí, a wí-li, je u nich tato swatá trojice: Swoboda, rownost a bratrstwí, založena na welmi soběckém základě, neb ji wyhledáwají jen pro sebe. O této náružiwé soběckosti, o níž nejjasněji swědčí nelidské kroky proti nám Chorwatům a Slavoncům, nebyli bychom se zmínili, neboť je s jedné strany wšemu swětu známá, a s druhé budem wědět, jak se proti ní již předkem ohradit a střežit: ale nutí nás k tomu žalostné, jisté zpráwy, které nás z rozličných obcí docházejí, wkládající na nás powinnost, abychom nedopustili nohama šlapat lidskost a celé Uhersko očerniti a nařknauti před swětem jako potlačitele prawé swobody a rownosti. Tyto žalostné zpráwy jsau: že jsau páni Král, Kurelac a jiní zatčeni a w žalářích proto, že co wěrní swého rodu synowé swůj slowanský národ o swaté národnosti učili a napomínali, by zůstal wěren swému zákonitému králi a sobě, to jest swé národnosti. Jako jest Maďarům, Francauzům a j. takowé učení swaté, jako u wšech národů lidé ti, jenž národ o takowých swatých wěcech poučují a k jarému stání napomínají, zasluhují odměnu a pochwalu: kterakým práwem mohau se řečená učení we swobodném konstitučním Uhersku proti Slowancům za takowý klásti hřích, žeby se musel trestat žalářem?! Ai, je-li to swoboda, rownost, bratrstwí?! — Ne, bratři, to je potlačení, despotism, tyranstwí! Bratři, takowá a těm podobná násilí nezplodily nikdy owoce dobré, a nebudau, jak je Bůh! nikdy plodit; žel Bohu jen, že pak, když se winy národu trestají i newinní trpět musejí. — Proto Wy bratři kmene maďarského nechtějte trpět, by pro několik samomocných osob nařknutí o tyranstwí na Wás a rod Wáš padlo, a Wy druzí bratří Slowáci, Walaši a Němci nedopauštejte toho, by se Waši konstituční bratři newinní násilně zabawowali a wrhali do žalářů; pomyslete: Co se stane dnes Slowáku, může se zejtra Němci, pozejtří Walachowi, popozejtří Maďarowi státi; ale wzájemným srozuměním snažte se, by se p. Král, Kurelac i druzí, které takowý osud by byl postihnul, co nejdříw pustili na swobodu; nebo wězte, nesplní-li se tato naše bratrská a lidomilná žádost brzy, jak toho žádá lidskost a práwomilenstwí, žeby to mohlo zlých následků mít, nebo by to w tuto bauřliwau dobu národ náš snad tak rozpáliti mohlo, že bychme nebyli s to, aby se možně i na newinných jinozemcích stala pomsta. Ostatně přijmete srdečnau a upřímnau úctu naši. — Čechowé, buďme hrdí, že naši bratři jsau ti, jenž takto mluwí! ( Red. )


6. srpen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Policejní soud]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné nowinky. * – * Na policejní saud Carmarthenský w Angličanech byl nedáwno diwný pád wznešen. Wrchní policejní ředitel, hejtman Scott, šel s jedním lékařem po lauce, kde práwě několik walesských selek seno hrabalo. Najednau se tyto na oba pány shlukly, tak že lékař poděšen utekl. Statečného pana hejtmana wšak chytily a podle starobylého walesského obyčeje w čerstwém seně notně powálely, a na konec mu nohy spletencem ze sena swázaly. Pak ho pustily s prosbau, aby jim ten žert za zlé nebral. Pan policejní ředitel wšak žalowal, ale lékař wydal swědectwí, že tato nepohodlná kratochwíle jest obyčejná we Walesu, a že se sám častokráte stal obětí dowádiwých ženštin. Na to byly obžalowané propuštěny. * – * U zahrady jedné na silnici u Polkwic w Němcích jest wýstraha: „ Kdo tuto třešně pokrade a polapiti se dá, pokutowán bude 10 groši. “ Zdá se tedy dle toho ohlášení, že za kradení třešní jen 5 groši, a za dání-se polapit také 5 pokutowán bude. – W tomtéž slawném místě jest „ Drobně štípaný dřewní sklad. “ * – * W poslední wálce Rusů s Turky pohlíželi Němec s Rusem, oba sprostí, na pewnost tureckau, před níž táborem leželi. Wažně na wšechno popatřiw prawil konečně Němec: „ Není možná, abysme ji dobyli. “ – „ Jak nemožno? “ prawil Rus diwě se. „ Wždyť to cár nařídil! “ * – * W Paříži zemřel znamenitý pro Paříž muž, totiž p. Cornet, pěstowatel dobytka, který již po kolik let woly pro poslední masopustní dny, jako letos Dagoberta, wychowáwal. Šest týdnů před ním zemřel i syn jeho, jenž měl býti dědicem řemesla a sláwy otcowy! – * – * Kázeň u tureckého wojska welmi jest libowolná, trestá se jen dle okamžitého příkazu, jak jej neblahý rozmar neb náhoda na jazyk přinese. Ano i důstojníci dostanau někdy několik ran neb štilců; častokráte wypráší paša plukowníka w čele celého pluku swau šawlí, což je wšechno docela w pořádku, jakož i to, že poručíci setníkům a tito majorům u jídla posluhují.