3. březen 1848, Zdroj: Česká včela, Část: Ohlášení, Titulek: [ref. Deutsch-böhmisches Wörterbuch (...) von Franz Špatný], Autor: Havlíček, Karel
Na slowník: Deutsch-böhmisches Wörterbuch für Wirthschaftsbeamte, Thierärtzte, Techniker, Technologen, Fort - und Weidmänner, Land - und Teichwirthe, Gärtner, Bau - Maurer - und Zimmermeister, Mühlbauer, Müller und Bräuer; mit gehöriger Berücksichtigung der hierauf Bezug nehmenden Hilfswissenschaften und Gewerbe. Zusammengestellt von Franz Špatný. přijímá se předplácení 1 zl. 48 kr. na stříbře w arcibisk. knihtiskárně w Praze a u spisowatele na Smíchowě č. 33 u Prahy až do konce měsíce Čerwna 1848. Dotčený spis, který za půl léta wyjde, bude obnášet 24 archů a asi 21.400 začátečních slow. Z uwedeného titulu wyswítá užitečnost tohoto pracného díla, z rozsáhlosti a objemu auplnost a důkladnost jeho sama sebau. Jak dalece za našich časů a w našich okolnostech takowého slowníku potřeba jest – zpomeňme jen na naše naděje w ohledu průmyslowého wzdělání – poznáme již z toho, že česko-německý slowník od téhož spisowatele bez mála rozebrán jest; po mnohá již léta wěnuje p. spis. neunawnau pilnost zároweň s důkladnau obeznalostí we wyčtených wědomostech swému předmětu. Slowa jsau sebrána z lidu w Čechách i na Morawě ze starších listin a nowětwořená zajisté upokojí znatele každého; neníť tento nowý slowník rozmnožené wydání prwního, nýbrž docela samostatné, w jednom ohledu i praktičnější dílo, prawá okrasa naší literatury. Že zewnějšek nezůstane za wnitřní cenau, za to ručí chwalně známá, zaslaužilá knihtiskárna arcib. Nadějeme se, že aučastenstwí nebude menší než toto dílo w plné míře zasluhuje. Red.


13. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Dvě zprávy], Autor: Havlíček, Karel
‒ Wídeňská pošta přijela nám wčera tak pozdě w noci do rukau, že již nemůžeme nowé zpráwy z ní podati. W sezení říšského sněmu dne 10. ledna byl přijat konečně náwrh Ulepićůw, aby se §. 1. w základních práwech wynechal a konstitučnímu wýboru odewzdal, který ho z ohledu na to, že státní moc mezi mocnáře a lid rozdělena jest, poznowu formulowati má. ‒ Winařický složí poslanectwí.


10. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [čtyři zprávy], Autor: Havlíček, Karel
* * * Došli k nám hosté slowanští a sice Rusíni pp. kanowník Kuziemský a p. Borysikěwič, audowé deputace rusínské do Holomauce, pak pp. Šaškěwič a Luminský, deput. sněmu říšského. * * * Roznáší se po Praze powěst, že kteřísi, aby překazili sněmowání w Kroměříži, sál tam porauchali. – Owšem tomu nechceme wěřit. * * * Na naší universitě je letos rektorem dr. Josef Hoffmeister. Děkanem bohomluwecké fakulty dr. Wendelín Woborník – práwnické dr. Jakub Daudlebský ze Šterneka – lékařské dr. Josef Arnošt Ryba – filosofické dr. František Petřina. * * * Doslýcháme se, že co newidět budau wypsány konkursy na šestnáctero stolic učitelských českého jazyka, které prozatímně až do konečné reformy na českých gymnasiích nařízeny jsau.


13. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: V Praze dne 13. října, Titulek: [zpráva o obležení Mladé Boleslavi], Autor: Havlíček, Karel
Slyšíme, že město Mladá Boleslaw dáno jest také do obležení. Od koho, jestli snad jen od p. Koce, newíme posud, žádostiwí jsme ale zwěděti.


8. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Literární oznámení, Titulek: Cvičení v mluvení., Autor: Havlíček, Karel
Cwičení se w mluwení českým i německým jazykem, w 8. st. 55. Tato skrowná knížečka hodí se pro mládež i českou i německou k naučení se počátkům obou jazyků z porownání. Obsahuje slowa i průpowědi a rozmluwy w obou jazycích wedlé sebe. Cena 8 kr. stř.


15. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: O zvelebení středních škol, Autor: Havlíček, Karel
O zwelebení středních škol. Pan Wocel, jehožto zásluhy w naší literatuře wšeobecně jsau známy, uweřejnil nedáwno z časopisu Českého Museum článek o zwelebení středních škol, který za tak důležitý powažujeme w tomto čase, kde se beztoho brzy na oprawy we školách mysliti musí, že nejhlawnější myšlénky jeho tuto wyjímáme, žádajíce sobě, aby našly wšude pozornost a brzké uskutečnění. Není zajisté na tom dost, píše p. Wocel, swobod politických národům poskytowati; neméně potřebno jest, nejodpornější nepřátele blaženosti a swobody lidské, totiž newědomost a chudobu přemáhati a přiměřenými prostředky zapuzowati. Dle mého zdání potřeba káže předewším rozum spořádati, t. j. dřímající wlohy a důmyslnost w národu probuzovati a tím cestu k oswobození lidu z okowů chudoby usnadniti. W dětech nuzácké rodiny wywinutá rozumnost má tyto schopnými učiniti k snadnějšímu dobýwání wýžiwy a tím k wedení spořádanějšího žiwota, nežli roditelům jich osudem nepřízniwým popřáno bylo; přiměřené wyučowání má potomky w chudobě a dušewní temnotě tonaucích rodičů k tomu wésti, aby blažícího wědomí nabyli, že prostředkem wzdělanosti a rozumnosti do řady zámožných občanů se powznesli. Hlawní působení při tomto počínání dobře zřízenému wzděláwání lidu přiřknauti musím, poněwadž jen přiměřenau, do wšech wrstew národa sáhající wzdělaností jistý a pewný základ příštímu zwelebení společnosti lidské položen býti může. Wůbec známo, že zwláště naše města jsau plemeniště chudoby a tak nazwaného proletariatu. Oswobozením gruntů od weškerých břemen z poddanstwí pocházejících rolníkům se znamenité dobrodiní poskytnulo, jehož tito k welkému zlepšení stawu swého budau moci užíwati; obywatelé měst wšak práwě tím zákonem, jenž rolníkům swobodu a neodwislost gruntů propůjčuje, w rolní majetnosti swé nemálo ztenčeni jsau. Jestli tedy již od dáwna chudobnost w městech našich se uhostila, tím bujněji nyní, kde důchody městské se wšech stran skráceny jsau, tato přeškodná člowěčenstwu bylina w obcích městských swé ratolestě rozšíří. Sprawedlnost a welká potřeba káže, aby tam, kde chudobnost zkázau nejwíce hrozí, w městech totiž, nejpřiměřenějších prostředků k zamezení zkázy takowé se wyhledáwalo a zwláště k tomu hledělo, aby praktická wzdělanost, průmysl a wůbec schopnost k snadnému dobýwání sobě žiwnosti se založily a rozšířowaly. Toť wšak se toliko zakládáním dobře zřízených školných ústawů, jichžto působení by též k nižším třídám obywatelstwa sáhalo, uskutečniti může. Chtěje zde obecenstwu předložiti náwrh, kterak by se takowéto ústawy w městech našich založiti daly, nehodlám o zakládání z brusu nowých ústawů jednati, jichžto zřízení by s welkau obtíží a peněžitým nákladem spojeno býti muselo, nýbrž míním weškerých prostředků, které u nás již založené a stáwající střední školy ( t. j. wyšší třídy normálek a nižší gymnasialní školy ) poskytují, k praktickému prowedení náwrhu swého užíwati. Již minulého roku jsem se w musejním časopisu o zřízení národních škol pronesl: s náwrhem tam učiněným i přítomný náwrh w úzkém spojení se nalezá. Wětší část našich hlawních škol obsahuje w sobě tak nazwanau čtwrtau třídu o dwau ročních bězích, tak že žáci we wšech třídách hlawní školy nejméně 5 let stráwíwají. Kdyby se k druhému roku čtwrté třídy ještě dwě dálší školy připojily, mohly by tím spůsobem zřízené čtyry třídy wyšší oddělení hlawní čili národní školy twořiti. Tři prwní školy by musely owšem w mnohém ohledu jinak než nyní jsau, zřízeny a na wyšší stupeň praktické sauměrnosti powýšeny býti; česká škola, naším Ammerlingem zřízená, by zde wýborně za wzor slaužiti mohla. Předměty dwau prwních roků wyšší národní školy byly by pak tyto: náboženstwí, počtářstwí, mluwnice a sloh, děje -, země - a přírodopis; w druhém roce by k tomu ještě prostonárodním spůsobem se přednášela technologie a mechanika, w obau pak rocích kreslení. Obce by pilně k tomu hleděti musely, aby každý schopný synek městský nejméně w těchto prwních dwau třídách wzdělání swé obdržel, tak žeby mladík 13 - neb 14tiletý s dobrým prospěchem z druhého roku w. nár. školy k řemeslu přestaupiwši nemalau zásobu užitečných wědomostí do praktického žiwota přinesl, aniž by tak snadně truchliwému osudu bídné chudobnosti podlehnul. Než wšak prospěch jak žáků a rodičů tak i obce samé by tomu chtěl, aby wětšina žáků též i we dwau posledních třídách nár. školy dálší swé wzdělání wyhledáwala. Předměty w obau těchto třídách přednášené byly by: náboženstwí, cwičení we slohu, národní literatura, dějepis národní, silozpyt; hlawní wšak předmět, počtářstwí, a konečně asi čtyry hodiny w témdni latinská mluwnice. Tyto powinné předměty by se dle rozwrhu mého we 24 hodinách w témdni přednášely; w mimořádných hodinách by se ještě jazykům jinoslowanským a řeči francauské, anglické neb wlaské učilo, k čemuž by též tělocwik přistaupil. Při wystaupení z poslední třídy wyšší nár. školy nalezal by se mladík na rozcestí budoucího powolání swého. Během čtyr posledních let mělť zajisté hojné příležitosti poznati wlohy a schopnosti swé, poznati, k jakému odwětwí praktického žiwota nejwíce přírodau obdařen a náklonností wlastní powolán jest; protož by, weden jsa wlastním puzením, na tom se ustanowiti mohl, zdali by se k technickému, průmyslnímu neb obchodnímu oboru, k učitelstwí aneb konečně k humanitním wědám obrátiti měl. Jinoch, jenž by sobě obor praktický wywolil, musel by ještě nejméně celý rok na učení, ježto by mu národní škola w praktickém oddělení swém poskytowala, stráwiti, kdež by se we zwláštních hodinách zewrubně a obšírně mechanika, stawitelstwí, lučba, mathematika atd. přednášely. Kdež by tomu místní a peněžité okolnosti dowolily, mohlo by též wyučowání w polním hospodářstwí a lesnictwí k takowému ústawu připojeno býti, jinde zas by se mohlo učení předmětům, ku cwičení a wzděláwání budaucích učitelů potřebným zaříditi. Na normálkách o čtyřech třídách osm učitelů asi se nalézá, z nichž by tři schopnější k wyučowání na wyšších třídách národ. školy ustanoweni byli, tak žeby k obsazení wšech předmětů na wyšší národní škole dostačowalo, kdyby k oněm podotknutým ještě asi 4 nowí učitelowé přibráni byli; při normálkách o čtyrech třídách obyčejně přírodowědecké sbírky, wzory ku kreslení, knihowny atd. se nalézají, čehož by se ku potřebě w. nár. škol dobře užíwati dalo; při zřízení takowýchto ústawů nejednalo by se také o zwláštní školní stawení, nýbrž o několik komnat wíce, které by se w nynějších školních domech bez welkých obtíží nalezly. Zřízení takowých ústawů w zemi naší zajisté zwláštního uwážení zasluhuje, neboť by tím praktické wědy, jimžto se až dosawad toliko w hlawním městě na polytechnickém ústawu učilo, rozšířeny byly po celé wlasti, a sice w Čechách a na Morawě asi we třidcíti městech, kde se totiž hlawní školy o čtyřech třídách nalézají. Kdyby se mimo to při těchto školách swrchu zmíněným spůsobem mechanika, lučba, stawitelstwí, polní hospodářstwí, předměty pedagogické atd. we zwláštním praktickém oddělení přednášely, tím by zajisté nemalá wýhoda netoliko obcím městským, nýbrž i okresům, w jichžto středu by se takowéto ústawy nalézaly, a tudíž i celé wlasti zrostla. Peněžité wýlohy k zařízení těchto ústawů potřebné byly by méně znamenité, nežli se při prwním té wěci rozwážení domníwáme, byť i roční plat oněch nowě přibylých učitelů na jednotliwých toho druhu ústawech asi 3000 zl. stř. obnášel; neboť w pokračowání tohoto spisu bude jasně dokázáno, kterak tato zde naznačená suma, kdyby se těmto učitelům w průměru po sedmi stech zl. stř. ročního platu poskytnulo, o celau poliwici zmenšiti se dá. Zemským sněmům by zajisté bez welkých překážek podařilo, tuto wýlohu z pramenů hojných w zemi se nalézajících, jenž až posawad buď zanedbány aneb špatně potřebowány byly, zaprawiti. Horliwost, s kterau se naše města o získání kollegialních a okresních zasazowala, poskytujíce k tomuto cíli místnosti a jiné znamenité oběti, wzbuzuje pewnau důwěru, žeby znamenitější městské obce ku zřízení zde nawržených ústawů potřebné místnosti, školní nářadí, a kde by tomu okolnosti přály, též i zahrady a jiné prostrannosti poskytowaly, a to tím ochotněji, čím znamenitější a hojnější zisk by žiwotu městskému w každém ohledu z toho wyplýwal, a čím blaženěji by ústawy takowé ku zwelebení průmyslu, wzdělanosti a peněžitých wýhod weškerého obywatelstwa přispíwaly.


3. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [shrnutí prohlášení tzv. Gothského výboru], Autor: Havlíček, Karel
Gothský wýbor tak nazwaný wydal prohlášení pod názwem: „ Přátelům “, a uweřejnil je nejprwé we Frankfurtském časopise a swém orgáně: Deutsche Ztg. Jedná w tomto prohlášení o šesti článcích: 1. o přístupu wícero menších států německých ke spolku od 26. kwětna; 2. o wzdorowání králowstwí baworského a würtemberského, připojiti se ke spolku tříkrálowému; 3. o wzdorowání králowských wlád hanoverské a saské, spoluaučinkowati ke swolání říšského sněmu; 4. o náwrzích Pruska we spráwní raddě strany změn w náwrhu ústawy od 28. kwětna; 5. o činnosti Rakauska proti utwoření užšího spolku a o ustawičném zadržowání wlastních náwrhů o ústawě německé na místě spolkowé úmluwy od r. 1815; 6. o smlauwě od 30. září strany zřízení spolkowé komisse do 1. kwětna 1850. O prwním a třetím článku prawí se w prohlášení, že přístup wícero menších německých států ke spolku od 26. kwětna byl pro mnohé z wýboru Gothského welmi radostný, naproti tomu ale že wzdorowání wlád hanoverské a saské, aučastniti se we wolbách pro říšský sněm bylo bolestné pro wšechny, jenž wěří we swatost daného slowa a uzawřené smlauwy, a kteří nemyslí, že řečené wlády jen z bázně před nebezpečenstwím s Pruskem we spolek wešly; mužowé wšak německy w Hanoversku a w Sasích smýšlející že budau pokračowati we swých snahách, aby zastupitelé těchto zemí slowem hájili čest, práwo a blaho wlasti. O článku druhém prohlašují, že již w čerwnu wěděli, že se pořádek k utwoření spolkowého státu musí učiniti bez Baworska a Würtemberka a že z rokowání baworských sněmowen lze poznati, že není jiné a lepší cesty k sjednocení Německa. Historickému wýwinu německé jednoty jest prý zůstaweno, Baworsko pro jednotu německau získati, a sice tím spíše, čím rychleji a mocněji se počátek a jádro spolkowého státu utwoří. Poukazuje se dále na Würtembersko, že následowalo příkladu Rakauska a Baworska, odkazujíc se na ně. O náwrzích pruské wlády strany změnění německé ústawy od 28. kwětna myslí Gothský wýbor tolik, že jen w té případnosti uznáwá wyjednáwání mezi wládami strany změn ústawy za dobré, docílí-li se tím, aby i Baworsko a Würtembersko tuto ústawu přijaly, jinak žeby to bylo upuštění od zřízení spolkowého státu. Spěčující se wlády nebyly prý s to, předložiti náwrh ústawy, který by, hledíc se stanowiska dynastického, usnadňowal spojení wšech spolkowých wlád, a hledíc se stanowiska národního, wyhowěl i nejskromnějším požadawkům strany zdárné jednoty. O článku pátém čili o politice rakauské wlády čteme w prohlášení takto: Netřeba dokazowati že rakauskau politikau, kterauž rakauská wláda pewně stojí na nejužším spojení wšech zemí císařského státu, čehož každý den nowé důkazy dáwa, není možné užší státní spojení Rakauska s ostatním Německem. Ano aby se Německo wedle Rakauska nowě zřídilo, toť předpokládají náwrhy rakauské wlády celní jednotě. Že Rakausko ustawičně čeká, toť jest oprawdu pauhau záminkau těch, jenž jednotu Německa nechtí. Rozumní nedali se klamati nadějí, že se Rakausko ke zřízením, jež se hodí weškerým ostatním spolkowým státům, buď se swými německými provincemi, bud s celým mocnářstwím přihlásí, o tom se rakauská wláda sama i několikráte a dosti zřejmě wyjádřila; my jsme také nezměnili přeswědčení swé, že se pro auzké spojení mezi Rakauskem a Německem musí teprw wynajíti zwláštní spůsob, a protož nesmíme se dát zastrašiti před cílem za newyhnutelný pro Německo uznaným tím obáwáním, žeby snad Rakausko nowému přetwoření Německa překáželo zbrannau mocí. Obáwání toto zakládá se doposud pauze na powěstech, které z postawení wojsk we Vorarlbergu a w Čechách powstaly, pak také na námitkách, jež Rakausko proti brzkému swolání říšského sněmu w Berlíně zdwihlo. Dokud strannictwí w Němcích samo klade jednotě překážky w cestu, dotud nemá Rakausko příčiny překážeti. Až ale strannictwí bude smířeno tak dalece, že bude ústawa pro wšechny čistě německé státy možná, pak nebude Rakausko interessy swé hájiti wálkau, nýbrž nalezne je zachráněné we spolku s Německem a newzdálí se sjednocení, jež Němci si přejí a připrawují. Žeby se ale bylo oprawdu co obáwati, jakoby německá záležitost nepřirozeným spůsobem, totiž zbraní rozluštěna býti mohla, nedá se z nynějších poměrů twrditi, neboť Rakausko samo změnilo podstatně poměr swých německých zemí ke spolku ústawau od 4. března, uznalo potřebu, aby se Německo nowě přetwořilo, neučinilo určitých náwrhů, a konečně nenalezly ani náwrhy strany rozdělení w sedm skupení, ani rozdělení na tři části, ani obnowení spolkowé úmluwy od roku 1815 w Německu nijaké obliby. Kdyby wšak wášeň přece způsobila občanskau wálku, pak by se Německo nesmělo wzdalowati nutnosti, aby stůj co stůj zachránilo sebe. We Wídeňské smlauwě od 30. září newidí Gothský wýbor žádného nebezpečenstwí a je pro něj pákau, aby úsilněji aučinkowal k sjednocení Německa. Ku konci wyslowuje zásadu, že německá záležitost potud je ztracena, pokud ji Prusko opustí, a že pokud Prusko ji neopustí, potud jeho ( wýboru ) strana při Prusku státi musí. Končí se pak prohlášení těmito slowy: „ Kdyby Rakausko a Baworsko byly s to, něco lepšího nawrhnauti, přilnuli by k nim národowé; nynější poměry ale tak jak jsme je poznali a ohledali, ukládají nám za bezwýminečnau powinnost, abychom pewně se drželi uzawření od 28. čerwna. “ Podepsáni jsau: Jindřich v. Gagern, Max. v. Gagern, Hergenhahn, Mathy, Reh.


12 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Josef Jelačić, bán trojjednoho království Chorvátska, Slavonie a Dalmatska, Autor: J. D.
Josef Jelačić, bán trojjednoho královstwí Chorwátska, Slavonie a Dalmatska Ludwík Napoleon w Nár. Now. nalezl čestného místa a na odiw postawen byl čtenářům. Mnohem wíce toho zasluhuje rekowný Slowanů wůdce bán Jelačić, jenž jest nám bližší a wýtečnější, jenž jest mocná páka rakauského trůnu a Slowanstwa, muž slowa a skutku. Podíwejme se tedy do knihy jeho žiwota, nepřehleďmež ale žádné strany její, abychom mohli o něm sauditi zdrawě a prawě, a co na něm jest a co z něho ještě bude w obraze widěti. W nejstarších časech říše uherské bylo na stranách k jihu a západu wíce Banátů ( hraničních krajů, marků ), z těch wšak toliko jeden, banát trojjediného králowstwí Chorwát, Slavonie a Dalmacie do našich dnů se udržel proti wítězným Turkůw náwalům. Bán tolik co pán byl třetí w řadě uherských baronů, maje we swé zemi postawení palatinowo, a předsedáwal u stolu banátního w Záhřebu, jako palatin při králowském stolu w Pešti. Kdykoli lid k wálečnému tažení se swolal, byl bán wůdcem jeho. Dějiny uherské uwádějí mnoho slawných mužů, jenž byli tauto důstojností ozdobeni: přede wšemi na slowo wzati jsau obadwa Mikulášowé, jmenem Zriny, Leonidas ze Sigetu, a jeho prawnuk, na něhož nyní hledí twář wzdělané Ewropy, plná úžasu a očekáwání. Josef swobodný pán Jelačić z Bužíma Bužím jest hrad w Bosně, w onom sewero-západním cípu, které slowe Chorwátskem tureckým. Odtud pochází půwodně jeden štěp weliké rodiny Jelačićů, po Chorwátsku welmi četně rozšířené. jest nejstarší syn swob. p. Františka Jelačiće z Bužíma, který w c. kr. službě wojenské co pensionowaný feldmaršálleitnant a majitel pěšího pluku číslo 62, teď Tursky jmenowaného, léta 1810 skonal w Záhřebě. Otec i máteř rodu jsau chorwátského. Josef narodil se dne 16. října 1801 w Petrowaradíně toho samého dne, když před 30ti lety proslulý Černý Jiří, Srbůw wůdce, w boji o jich swobodu padl. Když otec we wojnách francauských w cizině dlel, přejala máteř swého syna wychowání. Jemná powaha této wesměs milowané a ctěné paní působila wýborně na dobré a něžné srdce jejiho syna; wzbudilať w něm záhy náchylnost k wyšším wzorům toho žiwota, k básnickému umění a k dušewním úkolům, a po otci zdědil žiwost mysli, upřímnost a ráznost charakteru, jakausi wolnost, weselost a neohroženost. Genius, hotowý dar nebe, wznášel se nad jeho autlau mladostí a oswědčil se w jeho skwělých talentách; neb měl wýbornau pamět a wzácnau ducha přítomnost, pewnau k sobě důwěru a jistotu we wšem, cožkoli předsewzal; měl jakausi duchowní přewahu nad jinými, a zwláště pak wynikl swau wýmluwností, kteráž brzo podiwením naplňowala wšecky ty, jenž jej znali, kteráž ale nyní — jsauc na stupni auplného wzdělání a zdokonalení, a s ostatními jeho nadbytečné slovo wýtečnostmi jeho spojena — mimowolně a neodolatelně k roznícení jiných popauzí. Co 18tiletý jinoch předstawen byl císaři Františkowi, kterýž, slyše jeho obezřetné a odhodlané odpowědi, pojal k němu tak welikau lásku, že jej do Theresianské akademie Wídeňské přijal — ústaw to, z něhož wýteční státníkowé a důstojníci wojenské swé wychowání wzali. W tomto wychowacím ústawu rozwíjel Jelačić zwláštní talent w naučení-se řečím mnohým. Jakkoli on nebyl pauze pro staw wojenský wychowán, přec nabyl duch jeho, čím w prwním mládi nadchnutý byl, wojenského směru a takowéto přewahy. I wzděláwal se sám na wojáka; bojowné wědy a dějiny, zwláště starší, byly a zůstaly jeho tauhau nejmilejší. Přitom neobmeškáwal cwičení tělesného; stalť se zručným šermířem, wýborným a smělým jezdcem a posléz i nepřestíhlým střelcem. Tělesně i dušewně wzdělán jsa, wstaupil Jelačić 18tiletý, pln zdrawí a wnady mladistwé, co podleitnant w dragonský pluk swého předujce z máteřské strany, generála jízdy a místobána Chorwát, swobodníka Kneževića z S. Heleny; byl to pluk polský, který pod welením udatného sekauna a cwičníka we zbrani obrsta Olaha z Nanasu w Tarnowě w Haliči posádkau byl. Obratný jako důstojník, wlídný a sprawedliwý k swým podřízeným, upřímný a sdílný k sobě rowným jsa, získal si brzo wážnosti a náklonnosti u swých předstawených, wojsko se mu oddalo a saudruhowé jej takořka na rukau nosili. Jelačić kde se octnul, byl duší přátelstwa a sbratření na bídu, nauzi a smrt, kteréžto obludy wšude w plukách cís. wojsk prohlédaly. On byl vždy hotow, každému pomoci radau neb skutkem. Celá jeho činuchtiwá postawa, jeho nezkalitelná weselost, jeho newyčerpatelný důwtip, slowem celý mocný půwab jeho osobnosti s to jest, nám wyswětliti, kterak možná bylo, že hned, jak se ponejprw rychle objewil, wšude wůkol sebe rozlíwal nejhlučnější jásot w nejzakrsalejších společnostech, a kde jeho nebylo, wázl wše obžiwující duch a rozmar. Konal práci swau neumdleně a w nejwětší lehkostí, a proto byl předstaweným i saudruhům při každém jednání k ruce. Často když celau noc w hlučném plesu stráwil, byl, jako by spaní nebylo jeho potřebau, prwní ráno na koni; bylo-li co k psaní, byl on nejochotnější; bylo k tomu weliké síly zapotřebí, že on, byw dlauhá leta we wíru překypující bujarosti, nebyl mu podlehl. A u prostřed swého pestrého hejřiwého žiwota zachowal tu nejněžnější poesii žiwota, jemnost a tkliwost srdce swého, i wraucnau, lahodnau oddanost k swým. W mladosti swé neutkwěl na žádné wášni. Jakkoli nenahradným byl dám společníkem a schůzek jejich milowným, přec sotwa toho si wšímnul, pakli naň oči příwětiwé a wábiwé se upíraly; zdálo se, jakoby srdce jeho pauze čelilo k přátelstwí, k oddanosti k saudruhům a ku krásné jednotě a swornosti w rodině jeho. Posud želí matky i sestry swé, kteréž w krátkém čase za sebau wěčnost za časnost proměnily, a sestra w plném půwabu a kráse rozwité mladosti; milujeť oba swé bratry, z nichžto jeden co wůdce jezdecké setniny w Karlovackém pluku, druhý pak co wůdce jezdecké setniny dragonů cís. Františka Josefa, láskau oprawdowě bratrskau. Pět let když bezstarostně mladá swá leta w bujarosti stráwil, počalo jeho pewné zdrawí ochabowati; dostal dlauhotrwající bolení w krku, kteréž se pak schylowalo k sauchotěm w chřtánu, trpěl mnoho we dne w noci, a často se podobalo, že jej kašel udusí. Kdo jej tehdáž widěl, an tiše, bohuoddaně, pokojně trpí a blízké smrti wstříc hledí, musel s podiwením státi před tímto neobyčejným trpitelem. A hle! práwě z té doby, když on takořka umíraje w mateřském domě w Záhřebu odpočíwal, wyronilo se mnoho prácí jeho písemních, jmenowitě básně, z nichž smělá tauha po předu se jewí, utajené sténání nad zlomenau jeho sílau, i jakási chtiwost činu a skutku. Roku 1825 lepšil se staw jeho, tak že – jsa mezi tím wrchním leitnantem učiněn – mohl k swému pluku do Wídeňské posádky se uchýliti. I bylť tam tau nejsrdečnější radostí uwítán od swých saudruhů. Jelačić zůstal tím, co byl, a s ním zase nastaly staré weselé časy. A když od tehdejšího generálmajora barona Geramba za brigade-adjutanta zwolen byl, stal se mu w krátce tak potřebným, že on w jeho zastaupení we Wídni setrwati musil, anto pluk pod obrstem hrabětem Saint-Quentinem opět do Polsky táhnul. Teprw po roce přibral se za swými saudruhy, a jako dříwe wšecky napořád powznášeje w duchu, wedl je a řídil. On denní swé powinnosti bedliwě a často tak přísně až na wlas plnil, jak mile wšak šawli odložil, již shrnuli se okolo něho jeho saudruhowé na jakési stací aneb w sausedstwu, a když w plesu den byli stráwili, sedše o půlnoci na koně, jeli kolik míl cesty domů, aby časně ráno dostáli službě swé. Jelačić byl wýborný i odwážný také jezdec; w číré noci, přes hory a doly jezdíwaje, často tanul w nebezpečenstwí pádu. I spadl jedenkráte s koně do bahnitého příkopu, z něhož mu toliko jeho přítomnost ducha pomohla a práce saudruhů jej sprowázejících. Téhož času složil jest mnohé wojenské a bojowné písně, jako tu garnisonskau, w celé císařské armádě rozšířenau, která swau dotírawau a palčiwau satyrau wojenskau ledabylost zapuzujíc, naději k lepším časům a roznícení we wěrné, bratrské jednotě a kojení ducha bojowného oswědčuje. Brzo po skončení franc. čerwencowé revoluci 1830, když u wojště rakauském nowý žiwot se zplodil zřízeními, powýšeními a nadějemi wojenskými, wstaupil Jelačić protekcí tehdejšího vicepresidenta, wojenského raddy swobod. pana Rodoševića, starowěrného, wděčného přítele jeho otce, co kapitánlieutnant do ogulinského pluku hraničárského. Laučení s milými saudruhy bylo pro obě strany welmi těžké. On jim dal a dáwá posud, ješto od toho času už 18 let uplynulo, mnohé důkazy oddanosti, jim pak samým zůstane nezapomenutelným. Garnisonská píseň jest wýhradním wlastnictwím jeho starého pluku. Kdykoli spoludruhowé w radostném okamžení se scházívají, zpíwá se, a tak zpomínka na něho mezi nowě přistauplými mladíky se obnowuje. Směle může se říci, že není jiného důstojníka, jenž by měl takowau příchylnost u celého wojska, jako Jelačić po mnohá léta se z ní raduje. Ať jej osobně neb dle powěsti kdo znal, wšickni jej si wáží, milují jej a díwali se na jeho rychlé postaupení beze wší záwisti; neb každý chowal to přeswědčení: neobyčejný muž ten že k neobyčejnému jest ustanowen. Roku 1831 táhl ogulinský pluk do Italie, kdežto čtyry leta zůstal, a tu měl Jelačić pěkné příležitosti, nabýti mnohých wědomostí pro swé powolání příhodných, pod spráwau neunawitelného a trwale mladého otce Radeckého. Když potom do hranic se wrátil, potkal jej osud jiného druhu w tom neustawičném, často krwonosném zápasu s Bosňáky. Začátkem roku 1837 stal se Jelačić majorem při Gollnerowské pěchotě, nyní arciwéwody Ernestowy, a generálkomando-adjutantem při nejwyšším polním zbrojmistru hraběti Vetteru z Lilienberku, tehdejším wojenským guvernéru w Dalmacii. Od toho času počíná pro Jelačiće nowý kolej žiwota; wlny wěku mladistwého se utišily, on se s bedliwostí a ochotností oddáwal pod řízením swého duchaplného ředitele na zmařené práce, kteréž zláště strany Černohorců wýznamné byly zajímawosti. Při tom se jeho schopnosti mnohonásob rozwinowati mohly, on počal důkladně poznáwati poměry Dalmatska, této ačkoli chudé, ale pro Rakausko důležité země ( čemu Napoleon dobře rozuměl! ), i hleděl sobě tam též získati walných přátel. Po úmrtí Lilienberkowu powýšen jest Jelačič co oberstleitnant k prwnímu banálnímu banátnímu pluku hraničárskému, u kterého se r. 1842 stal obrstem a pluku komandantem. Awšak s tímto we wšem ohledu wýborným oddílem wojska, jenž z lásky k wlasti těch nejtěžších obětí klásti schopno hotowo jest, wtrhl Jelačić opětně proti Bosňákům, a swítil swému wěrnému wojsku, jmenowitě w bitwě u Posvidy, swau udatností i ducha přítomností. ( Pokračowání. )


8. leden 1850, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Proti centralistům], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Spor mezi centralisty a foederalisty w Rakausích rozhodnauti se dá docela snadně následující jednoduchau otázkau: Chcete aby bylo Rakousko konštitučně-swobodným státem? – Jestli to chcete, musíte uznat, že se wládnauti musí dle wůle a we smyslu wětšiny; budeli se ale wládnaut we smyslu a dle wůle wětšiny, kterak můžete očekáwat, že si wětšina ( to jest 28 milionů Slovanů, Wlachů, Maďarů a Rumunů ) dá líbiti nadwládu, panowání a přednost tak malé menšiny 7 milionů Němců? – Owšem cestau ordonancí; we formách absolutních, samopanownických dá se oktrojowat německá centralisace, ale kterak obstojí před říšským sněmem, který se přece jednau swolati musí, a byť by se sebe déle odkládati chtěl? S jakým citem budete moci jakožto rozmazlení Benjamínowé wlády wstaupiti do sněmu swých w každém ohledu odstrčených ale w každém ohledu silnějších a čestnějších bratří? Nebudete se stydět za privilegia udělena wám na autraty wšech ostatních, za onen strakatý šat sešitý pro wás z pobraných ostatním bratřím kusů? – Či odřeknete se raděj konstituce, abyste se nemuseli setkat s nepříjemnau wětšinau na sněmu, která od wás bude žádat swých otců dědictwí? Někdo sice má od Boha ten dar, že se za nic nestydí, a že by třeba we spojení s despotismem hledal swůj prospěch: tu ale se najednau sama obrátí zbraň proti wám, kterau jste nedáwno ještě, tak hbitě proti nám šermowali. Za času revoluční doby r. 1848 když jste násilným způsobem chtěli utwořiti jednotu německau, wyhlašowali jste nás wšude po celé Ewropě za otrocky smýšlející reakcionáře proto že jsme se k jednotě německé připojiti nechtěli: nyní ale když ta wláda, proti které jste revoltowali, ještě za náhradu privilegie wám dáwá a ještě wětší w budaucnasti slibuje, nyní nás prohlašujete za rýpaly a revolucionáře proto samé, že opět nechceme býti w jednotě německé! Wy tedy z jedné huby na horko a na studeno faukáte, jak toho práwě soběctví waše požaduje. Prawili jste, že my pro národnost zadáwáme swobodu, a nyní se ukáže, že zrowna naopak wy pro národnost swobodu zadáte, proto že se waše nadwláda w Rakausích jinak než na cestě ordonanční udržeti nedá, proto že každý říšský sněm s nesmírnau wětšinau bude proti ní protestowati; i kdyby se wšemožně skrze weliký census obmezowal hlas lidu na sněmě, přece se nikdy nepodaří wlaskau, maďarskau a polskau šlechtu i při nejwyšším censusu ze sněmu rakauského wytisknauti, a tak nahradí w otázce této nám ostatním Slowanům hlasy, které ztratíme pro naší šlechty poněmčilost a necitelnost k národu! A kdo jest tedy swobody milownější ten, kdo na poctiwau wětšinu hlasů na sněmě se odwoláwá, nebo ten kdo se pod šos ordonanční wlády ukrýwá? ‒ Wšechny servilní wládní nowiny a wšechny německé newyjímajíc ani nejliberalnější welmi jedowatě brojí posud ještě proti zásadám foederalistickým článku p. Palackého, a newíme skutečně které z nich s wětší jedowatostí. S welmi předčasnau kwapliwostí wolají wšechny, že již foederalisté poraženi jsau ‒ a ještě ani nebyl sněm, ještě ani se foederalisté wšichni neozwali. Na ukázku, že se Němci we swých kwapných a samolibých wítězných pokřikách welice mýlí, uwádíme zde několik nowějších ohlasů. O smýšlení Maďarů podá nám swětlost dokonalau následující článek centralistické Presse: Dopisowatel z Peště do „ Presse “ píše: „ Palackého politické zdání bylo zde s žiwým aučastenstwím čteno, a příwrženci maďarského trikoloru jsau s českým dějepiscem docela srozumění, i powažují kapitulaci u Vilagoše za nowau porážku na Bílé hoře u Prahy. Maďarské nowiny budau Palackého politicko-diplomatickau notu we zwláštních úwodních článcích rozebírati. “ ‒ Kdo do dnešní naší rubriky Rumunowé nahlídne, přeswědčí se, že tento národ skutečně již od J. M. C. to žádal, oč se p. Palacký we swém článku zasazuje, a že každý národ předewším jednotu swau a wšemožnau samostatnost si žádá. Rumunowé jsau ze wšech národů rakauských nejméně procitlí, a ejhle! i oni již porozuměli swému oprawdiwému prospěchu. O smýšlení Jihoslowanů podali jsme již dříwe zpráwy a tito kmenowé dílem na swých sněmích, dílem peticemi, dílem skrze důwěrníky swé žádali již o wšechno to ba ještě i o wíc než w článku p. Palackého jest wytknuto, a nemůže být žádná pochybnost, že se we wěci samé úplně s námi shodují. Že wšak i we wojenské hranice slowanské podobné smýšlení panuje, to ani Němci sami tajiti nemohau. Wídenský Wanderer píše: „ Dle zpráw ze srbské hranice není tamější smýšlení welmi potěšitelné, a též mezi auředníky má národní strana swé přiwržence. Wojsko posádkau tam ležící jest dnem i noci k boji připraweno. Při takowýchto poměrech může se každý domysliti, že známý článek Palackého nesmírnau sensaci zde způsobil. “ Jeden z nejwáženějších hlasů ale ozwal se práwě mezi Poláky. Jediné jejich neodwislé nowiny Czas w Krakowě, které kromě to pro přísnost tamější wojenské spráwy jen málo mohau swé prawé mínění wyslowiti, takto píší w posledním swém čísle: „ Protiwníci foederace w tolikerých již projewených hlasích newnikli ani jeden do hlaubi wěci o které se jedná, nesměli se měřiti s celau její wáhau, pluli toliko na powrchu, chytali se zdánliwých protimluwů nebo nepatrnějších náwrhů, které se zásadau samau přímě we spojení nejsau. Do této třídy klademe wšechny repliky nowin „ Reichszeitung, Lloyd, Lit. Correspondenz a Ostdeutsche Post. “ Námitky a důwody jejich nejsau dost důkladné; neodpowídají přímě otázce samé, ale usilují její následky porážeti. Co do nás, my přijímáme docela zásadu p. Palackého a jestli náwrhy jeho newydrží kritiku ( přestati při nich také nechceme ) není to wina zásady, ale nawrhowatele. Jak we wěku XVI. a XVII. nemožno a owšem welmi těžko bylo slíti w jedno tělo, twořící celek úzce ssebau srostlý, dwě země náboženstwí katolického a protestantského, jak usilowání tohoto druhu roznítily wálku, která během jednoho století učinila z celé skoro Ewropy jedno weliké zbořeniště: tak za našich časů usilowati o utwoření jednostejné říše na ujmu a škodu národností, jest tolik, co weháněti zem do záhuby wálky domácí, jest tolik co stawěti se humanitě w cestu. My nepochopujeme centralisací, kteráby nebyla w odporu s národnostmi, a mínění naše sdílí, jak se zdá časopis „ Reichszeitung “, když prawí, že skoro wšechny monarchie ewropejské powstaly ze slaučení různonárodních provincií. Jsau-li nyní jednostejné, tohož půwod jest ten, že ty různo-národní provincie w boji s politickau myšlénkau říše zahynuly jako zwláštní těla, z wlastního organismu žiwot čerpající, a staly se toliko mrtwými údy, jichž žiwotním nervem jest ona wedaucí myšlénka w prostředku země, jest wláda ústřední. Ale byla-li takowá změna žiwotního pramene možná we wěcích minulých, stalo se to tím, že tento samorostlý pramen nebyl dostatečně silný, že myšlénka národnosti jsauc nerozwinutá, nemohla se opříti přesile myšlénky politické. A přece již i za oněch wěků, když státníci neohenutelnau wůlí a newyčerpanau zásobau prostředků dosahowali toho cíle, kolik času, úsilí a prolití krwe bylo potřeby! Nyní se wěc tato jewí w jiné podobě, nyní základní myšlénkau humanity jest myšlénka národnosti, musí tedy býti podkladem wšeliké budowy politické. Zásadu tuto přiznal §. 5. oktroj. ústawy: „ Wšichni kmenowé národní užíwají rowných práw a každý z nich má nezrušitelné práwo k zachowání a pěstowání swé národnosti a swého jazyka. “ Když se tedy centralisace bez ublížení národnosti nedá zawésti, což již každý člowěk dobré wíry přizná, příčí se ona paragrafu udanému. Kdy jest wšak centralisace zákonná a kdy je možná? Na obě ty otázky chceme tu odpowědít nedotýkajíce se třetí: „ jeliž w monarchii wýhodná pro blaho obywatelů. “ Každý národ, který se pocítil národem, musel w lůně swém nalezti zřídlo, z kterého praud žiwota rozchází se po wšech jeho audech, musel dojiti wšech wýminek existence politické. Organisace jeho musí bráti půwod a počátek w tomto zřídle, od něho musí záwiseti, w něm čerpat síly k dalšímu rozwinu a pokroku. Bez něho národ je tělem mrtwým, neorganickým, jedním slowem, není národem. Jestli tedy blahobyt každé province zwlášť, záleží wýhradně od tohoto šetření wniterního žiwota, jak pak se blahobyt celé monarchie může shodnauti s morální smrtí jednotliwých částí. Lzeliž se domníwati, žeby země dobrowolnau rukau podepsaly ten akt samowraždy. W monarchii jednoho národu, jejž wíží společná mluwa, společné obyčeje společné děje historické, zkrátka společnost předních a hlawních wýminek politického žiwota, hodila by se takowá saustawa, kteráby laučila části země, ježto ničim jiným nejsau jak audy jednoho těla s hlawau wládní w čele. Ale jinačí jest to wěc w monarchii z rozličných národů sestáwající, w jejímž pojmutí již leží decentralisowání. Umění wládnauti záleží tu práwě na zharmonowání jednotliwých tonů, na dobrowolné srownalosti různorodých interesů, na slaučení oněch částí společnosti směru a snažení, bez ublížení kterémukoliw dogmatu národnímu provincí. Toliko na této cestě swornosti a rowného upráwnění, toliko na tomto harmonickém swazku může se zakládati blahobyt, řád a mohútnost monarchie. Zatím wšak systém centralisační, jehož příwrženci jsau wýše zmíněné časopisy wídenské, boří přirozený ten pořádek, kazí místní harmonii, zbawuje národ myšlénky, jenžto jest jeho sluncem, a těžní punkt každé province usiluje wytrhnauti z přirozeného jeho sídla a přenest kam jinam. Jest to tedy systém ustawičného boje a boření, a že takowý systém na cestě přísně konstituční prowesti se nedá, rozumí se již samo sebau. Centralisace tedy žádá přísnosti wojenské, despotismu, kterýby mohl wítězně wynikat z každodenního boje, přikwáčowat místní překážky a se silami provinciálního žiwota nakládati podle swé wůle. My aspoň nemůžeme centralisaci pochopit na jiné cestě, a protiwníci naši musí pamatowat, že wláda opírá se o ústawu z 4. března, že žiwot konstituční neshodne se s, přísností wojenskau. „ Hlas z Wlach owšem nemůžeme posud žádný uwésti, proto že tam umlkli na čas wšechny hlasy politické; nemůže wšak býti ani za mák pochybnosti, že Wlachowé alespoň tolik samostatnosti si žádají jako my, o čem jejich dosawadní chowání auplně swědčí, jakož i to, že ani sama wláda si posud netraufala tak jako nám jim německau centralisaci wnucowati. Tím wíce tedy musíme s ausměchem čísti lžiwý dopis z Prahy w Oesterr. Reichszeitung p. Landsteinra umístěný, který zde na ukázku též podáwáme. Dal si p. L. takto napsati z Prahy: „ Kdo Čechy a jmenowitě Prahu zná, kdo wí, čím jest Palacký slowanské straně, kdo wí, že strana tato až dosawad we foederaci prohlašowala zásadu, která w této swé wšeobecnosti jakožto pauhé slowo těžko se dala pochopiti a nesnadno wywrátiti, musí uznati, že Palacký článkem swým podstaupil hru o wše a že prohrau tauto celá slowanská strana se swým foederalistickým smýšlením utrpěla nesmírnau porážku (!!? ). To zde i každý cítí (!!? ). Centralisté zwítězili, ani newědí sami jak, nezwítězili oni swau horliwosti, ale witězstwí se jim dostalo newčasnau horliwosti jejich nepřátel. Wítězstwí jejich jest mnohem auplnější, nežli se jen nadíti mohli, nebo článek Palackého zatřásl weškerau intellegencí rakauskau a tato swým wšeobecným sauhlasením porazila zásadu foederativní. Ale práwě tato jednohlasnost w pronášení důwodů proti této zásadě dokazuje, že nepraktičnost náwrhu tohoto na bílední jest a práwě to činí porážku tuto na obau stranách tím citelnější. Foederalistická strana nahlíží nyní zcela jasně, čeho se nadíti může. Prwní její kapacita se swau hlawní politickau zásadau jest poražena. Kdo a jakau zbraní má ještě bojowati? Silnější zbraň nemá nikdo a s tauto nynější co může očekáwati w polemice nowinařské a na řišském sněmu? Několik příwrženců a sice takowých, jejichžto důwody jsau wůbec bez wnitřní ceny. A wšak bude muset bojowati proti pewným důwodům, proti jednohlasné swornosti nepřátel, kdežto strana tato sama mezi sebau rozdělena jest a w ustawičném kolotání se nachází. Neb i sama „ Union “ přinesla článek saudě dle chiffry od Pinkasa proti náwrhu Palackého, a co se až posud učinilo k jeho obraně? Nic leda že Národní Nowiny prohlásily, že záležitost tuto zastáwati budau. Ale po porážce Palackého nebudau moci aučinkowati, kde by wlastně ančinkowati měly, političtí nepřátelé si jich nebudau wšímati. Roznáší se powěst, že Palacký smuten z aučinku swé práce z Prahy odejel, nemohu wšak zpráwu tuto wydáwati za prawdiwau (!!! ). Ale zcela přirozené jest, že sám cítiti musí, jak nešťastný jeho náwrh byl. Budaucně mu již bude těžko wystaupiti na politickém dějišti a to tím nesnadněji, poněwadž každý autok nepřátelský citu jeho hluboce se dotýká. “ Musíme tedy přede wším upokojiti p. Landsteinra strany odjezdu p. P. který si wymyslil, nebo p. Palacký welmi pokojně pracuje zde w Praze swau historii Husitů, a se srdečným úsměchem čítáwá p. L. a jeho pánů bratrů články, které se před wětšinau říšského sněmu jako popel rozlítnau do wšech čtyř uhlů swěta. Mluwiti ostatně o porážce kde ani posud bitwy nebylo, jest zcela důstojno hrdinstwí býwalých pěstních rytířů na Rýně. Pan Palacký učinil i dle našeho mínění welmi dobře, že odložil zewrubnější prowedení a odůwodnění swých foederalistických zásad až na aurodnější dobu. Bylo by nám wěru líto, aby pro neaurodnau hádku s lidmi, kteří bez toho se žádnými důwody přeswědčiti nedají, proto že jen hrubým egoismem nadchnuti jsau, zanedbal p. Palacký tak důležitau práci jako jest popsání dob husitských z jeho péra: kniha, která nebude bez welikého mrawního účinku na národ náš český, a které se již dočkati nemůžeme. Až před sněmem bude beztoho centralista a foederalista, Němec a Neněmec wšeobecné heslo w Rakausích, hrajte si chytře jak chcete, přece neošidíte ostatní národy rakauské o jejich dědictwí ‒ a pak bude čas ještě zjewněji a určitěji se swým programem wystaupiti. Jestli že my již nyní powedeme o tom polemiku s některými časopisy, děje se to jen proto, aby se snad někteří slabí z našinců jejich nalíčenými důwody nedali zmásti, kterými jsau nyní wšecky německé časopisy jako zaplaweny.


21. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [polemika], Autor: Havlíček, Karel
Porada učitelská w Budči podala nám následující wyjádření swé proti panu biskupu Litoměřickému z ohledu na konsistorní list o poměru školy k církwi ( viz N. N. č. 36 ). Myslíme, že sl. Biskupstwo prawému pojemu o wymanění školy od církwe buď nerozumí aneb docela rozuměti nechce, jinak by nebylo odlaučení školy z dohlídky církwe za neblahé a nepřirozené prohlásilo, poukazujíc na následky, jichžto by se tudy i stát rowně co obáwati měl; že my ale pod wymaněním školy od církwe nikoli odlaučení od ní newyrozumíwáme, nýbrž jen změnu zewnějších poměrů jedné k druhé žádáme, a podle zásad konstitučních žádat opráwněni jsme, míníme tím dokázati, uwádějíce tuto náhledy o wymanění školy, s nimiž sauhlasí weškeré učitelstwo, a sice: 1. Škola budiž ústaw w státu samostatný, od žádného jiného, tedy i od duchowenstwa nezáwisný, jelikož škola a církew podle sebe, nikoli ale jedna nad druhau státi mohau. 2. Učitelstwu co stawu ponechány buďtež práwa každému občanu we swobodném státu přináležející, a tudíž zbawen budiž učitel wší cizí dohlídky od jiných stawů nad ním sobě osobené. 3. Škola i učitelstwo nechť se řídí w záležitostech wnitřních i zewnějších raddau školní, t. j. muži ze středu učitelstwa důwěrau wywolenými; neboť jen ti mohau potřeby jejich znáti, jim maudře raditi a sprawedliwě je posuzowati. – Z tohoto našeho politického wyznání wíry zřejmě wyswítá, že se wnitřního spojení školy s církwí w poměrech náboženských nižádným spůsobem nedotýkáme, tím méně w úmyslu máme, násilně od ní se odtrhnauti, ale oba co swobodní podle sebe kráčeti, ruku sobě podáwajíce, k blahu národu společně přispíwati usilowati chceme, nadwlády nečiníce ani nadwlády netrpíce. A takowéto požadowání sprawedliwé a přirozené je sl. Biskupstwu Litom. záhadau, překážky ale nám kladené řečí důstojnau? Zdali je to křesťanské počínání, wybízeti pastýře duchowní w poradách učitelských odpůrců swých, t. j. učitelů jen jako mimochodem zahanbowati? Co člowěk musí se owšem každý učitel hlásiti k církwi co k matce, nikoli ale co učitel předmětů, w nichž, jak dosud wěci běží a jsau, nikterak u kněží poučen býti nemůže. Wíme sice dobře, že mnohý z kněží církewních wíce umí, nežli co staw jeho požaduje, awšak toto není nic stálého, a chtěla-li církew, aby kněží pospolu nawždy dozorci škol zůstali, mělo již od let w seminářích kněžských o to postaráno býti, aby každý kněz pospolu řádným a prawým učitelem i w předmětech ostatních státi se mohl. Ač pak toto bylaby dobrá wěc, přec jest spolu nemožná, an we dwau úřadech nelze tak lehce powinnosti swé swědomitě wykonati, tím méně wýtečným býti. Wěc tato za nynějších dob tím wíce w oči bije, jelikož w posawadním školstwí auplný přewrat nastati musí, ano přewratem politickým již nastal. Též pochybujeme, že škola jen z církwe wyšla, že ji jenom církew pěstowala a zwelebila, jelikož stáwalo spíše škol nežli náboženstwí katolického, které při zawedení swých škol hlawně jen náboženskau stránku na zřeteli mělo. Awšak během času rozmnožily se účelowé školy, a od dáwných wěků již pohřešuje se w nich zwláště stránka pro žiwot důležitá, proti němuž církew sama často kázati se neostýchala. Při tom při wšem nedají se wolající potřeby wezdejška odbýti slowy; nad to doufá nyní celé člowěčenstwo, že slibowaná rownopráwnost nastaupí konečně i pro učitelstwo národní, a že wážené kněžstwo za příkladem Kristowým též příkladně w této wěci sobě počínati bude. Wolá-li škola o pomoc, doufá ji jen od mužů, kteří jí skutkem poslaužiti mohau, a ti mohau býti jen takowí, jenž celý swůj žiwot pauze škole oddali, a tauto oddanotí nabyli zkušeností, jakých třeba, aby školstwí naše na ten stupeň se powzneslo, jaký duch času od něho žádá. Není tedy škola nynější, aspoň jaká býti má, dcerau církwe, a nesprawedliwé jest, mísiti to, žeby tímto zjinačením dozorstwí škola a náboženstwí o swůj swatý základ přijíti mohly. Uznawá sice weškeré učitelstwo, že náboženstwí jest žiwlem a základem žiwota lidského; dobře ale také wí, že člowěk na tomto swětě welikau částí wěcmi, a to důležitými, zabýwati se musí, o nichž nijak z náboženstwí poučiti se nemůže. A nad to i ani jednomu učiteli nenapadlo, aby se dítky náboženstwí newyučowaly a k mrawnosti newedly; neboť wíme, že člowěku konec koncem jen Bůh zůstáwá. Nenahlížíme tedy, jak se může twrditi, žeby se potřeb wyskytnauti mohlo, pro něž by kněžstwo ani snad plniti nemohlo zákon Kristůw. A jakým spůsobem by ředitelé brániti mohli dítkám choditi ku Kristu? Co se dotýká blahých časů škol, když býwaly pod dozorstwím kněžským, za nechwalné pokládáme wepisowati tuto sadu do úst učitelských, jenž, jak se ze wšeobecné zkušenosti s řídkými wýmínkami wí, že tomu tak není, a že není prawda, že učitele ze strany dohlídky církewní nižádné břímě netlačilo. Jestiť to krásný náwod pokrytstwí, jelikož přeswědčeni jsme, že bychom sotwa jediného učitele našli, který by onu sadu dobrým swědomím a bez zapýření se podepsal. Musíť owšem často ubohé dítě metlu necitelné macechy políbiti, bywši trestáno. Porady učitelské w Budči w Praze. Dod. Red. My sobě zůstawujeme, o wzájemném poměru učitelstwa a kněžstwa později swé mínění wyslowiti.


18. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [volby v červnu 1848 do českého zemského sněmu], Autor: Havlíček, Karel
– Před nedáwným časem přinesla zdejší Deutsche Zeitung zpráwu, že w německých krajích Čech se děje wyšetřowání, proč totiž tam newolili poslance na český zemský sněm w čerwnu minulého roku. Této zpráwy se uchopila Ost-Deutsche Post, i prawila w jednom článku: „ Každý wí, w jakých poměrech a od koho tehdejší wolby wypsány byly. Odpowědné ministerstwo we Wídni nemělo w tom aučastenstwí, nýbrž naopak hájilo energickým protestem austřední wládu proti přechmatům wlády zemské. “ Na toto odpowídají auřední Wídenské Nowiny od 16. prosince, že podobný protest nikdy zadán nebyl, a že wypsání sněmu českého ministerním nařízením a cíařským císařským patentem od Wessenberga a Doblhofa spolu podepsaným potwrzeno bylo, který patent wšak ohlášen nebyl, pro tehdejší čerwnowé události. Na dotazy rozličných obcí K Pilersdorfowi byla dána odpowěd, aby k řádné wolbě přikročily. – Na jiném místě píše Ost-Deutsche Post, že opětowané wypsání woleb do sněmu, říšského w Čechách zůstalo bez powšimnutí a bez aučinku. Konečně prý bylo ministerstwo přinuceno, opominauti zemskau wládu, a bezprostředně naříditi krajským hejtmanům, aby wolby do říšského sněmu předsewzali. Tato událost wrhá swětlo na tehdejší poměr mezi zemskau wládau českau a mezi austřední wládau we Wídni. Na tuto předhůzku odpowídají auřední nowiny, že wypsání woleb do sněmu říšského se w Čechách protáhlo událostmi čerwnowými, a pro tyto události bylo ministerstwo přinuceno, obrátiti se na auřady krajské. Mezi tím wšak byly od wlády zemské wolby wšude zawedeny, a dle předpisu tehdejšího zemského praesidenta předsewzaty. – Wídenské Nowiny wywrátily dobře křiwé udání Ost-Deutsche Post, neprawí wšak, zda-li w skutku jest wyšetřowání w německých krajích zawedeno, aniž tomu zřejmě odporují; můžeme se tedy domysliti, že oprawdu wláda toto wyšetřowání nařídila. Newíme, k jakému aučelu se to děje, musíme toho wšak oprawdu litowati, že to wláda učinila. Nic z toho nepojde, a lépe by bylo, tehdejší události nechat padnauti w zapomenutí. –


28. říjen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraničné zprávy., Titulek: Nowé Komunální zřízení Římské., Autor: Havlíček, Karel
Nowé Komunální zřízení Římské. Municipální zřízení města Říma jmenuje dwa hlawní měšťanské auřady: raddu čili městské zástupce, senát čili magistrat a ustanowuje jich bližší zřízení. Radda bude sestawena ze 100 audů, kteří bydlí w okrsku města Říma a nejméně 25 let wěku swého mají. Z těch je 46 statkářů, a sice 5 se 6000 scudů ročních příjmů, 34 se 1000 scudů, a 15 se 200 scudů, 39 bude woleno z auředníků, bankéřů a znamenitějších kupců, a mistrů, kteří mají 10 dělníků w práci. Ostatní čtyři budau zástupci duchowních sborů, náboženských ústawů atd. a dwa z nich budau woleni od kardin. vikáře 2 od wlády. Prwní audy raddy té zwolí Sw. Otec sám, dále budau buďto od raddy zwoleni nebo podle zákonů, které strany toho později wydány budau, wláda wšak si ponecháwá potwrzení jich podle wydaných zákonů. Wždy po dwau letech wystaupí z raddy třetina, a sice z počátku dwakráte se bude losowati, potom budau wystupowati wždy ti, kteří již tři léta auřadowali. Wystauplí budau moci býti opět zwoleni ještě jednau, po druhé ale až po dwau letech. Wíce audů jediné rodiny nesmí býti najednau w raddě. Přednostau bude státní auředník, nebo senátor t. j. přednosta magistratu, nebo nejstarší z raddů. Řádná sezení budau ročně tři, mimořádná w případech zwláštních i w jiných městech již ustanowených, a máli býti sezení platné, musí nejméně polowice se sejíti; jednání je obyčejné. Ustanowení této raddy budau od wlády wždycky newyhnutelně potwrzena, jediné nebudauli we formě chybná, nebudauli sáhati nad práwo raddy a jednati proti zákonům. Auředníci od raddy ustanowení nebudau musit býti z nowu po jistém čase potwrzowáni, a wšak může magistrat wždy po dwau letech tento náwrh raddě učiniti. Tento magistrát bude sestáwati z jednoho senatora u osmi konservátorů a auřední jméno jeho je senat. Audowé jeho musí míti 30 let, a služba jejich je služba čestná. Woliti je bude radda sama ze sebe a sice prwní tři musejí míti welké zásluhy, nejwětší ( nahoře podotknuté ) příjmy, a musejí býti ze šlechtického rodu, z nich wywolí Sw. Otec senatora; druhých šest bude woleno ze statkářů s menšími příjmy a z ostatních raddů. Také zde wystaupí wždy po dwau letech třetina i senator, a prázdná místa budau obsazena jako w raddě. Po doplnění a potwrzení senatu budau nowí audowé do raddy woleni, na místa raddů do senátu přišlých. Senat bude wždy wládě přisáhati a hned počne auřadowati. Sezení jeho budau na Capitolium. Sprawowati pak bude magistrat jmění městské a swé wlastní, které záleží w tak nazwané camera capitolina a několika jiných příjmech. K tomu budau přidány tři paláce na Capitolium se wšemi příslušnostmi a spolu dohlídka na tamní musea. K jeho jediné spráwě náležejí: silnice, mosty, městské zdi, brány, wodowody, studně, průkopy, weřejné zahrady a sklady, hřbitowy. Pak má pečowati o dowážení potrawy, o weřejné bezpečí ( policii ), zdrawí, pořádek na ulicích a trzích, o oswětlowání města a o chudé. Bude jmenowati okresní lékaře, ranhojiče, babičky, lékárníky. Dále má bdíti nad weřejným wychowáwáním na nejnižších i wyšších školách pro obojí pohlawí, wyjmauc universitu, pak školy se zwláštními ústawy nebo kláštery spojené a ústawy saukromé; také má sprawowati náboženské školy a wšechny, které město samo zřídí, buďto pro wědy nebo pro swobodná umění, rolnictwí, řemesla atd. Dozorstwí nad jinými školami může mu později wláda odkázati. Při tom wšak bude wždy záwiseti od ministerstwa nad studiemi a náležících sem zákonů. Konečně bude magistrat dohlížeti k obchodu a řemeslům, bude pečowati o weřejné hry a slawnosti, bude spisowati saupisy obywatelstwa, pod ním bude wenkowská policie a spráwa zápůjčního ústawu. O staré a nowé pomníky bude pečowati společně s wládau. – Poprwé bude radda obeslána ještě letos w Listopadu nebo Prosinci za příčinau wolení senatu. Rokem 1848 počne auřadowání magistratu. Pokud nebudau příjmy jeho spořádány, dá wláda ročně 500.000 scudů. Oest. Beob.


11. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Josefa II. připamatování státním úředníkům, Autor: Havlíček, Karel
Josefa II. připamatowání státním auředníkům. Toto připamatowání, učiněné ku konci r. 1783, tištěno jest we Wídni u Trattnera, rozumí se že w řeči německé, a obsahuje 45 oktawowých stran. Nyní, kdežto organisace našeho státu podle nowých zásad se objewuje, bude zajisté čtenářům našim zajímawo, zwěděti, dle jakých zásad nejswobodomyslnější panowník rakauský stát sprawowán míti chtěl, pročež podawáme stručný wýtah z onoho připamatowání. Připamatowání samo obsahuje čtrnácte hlawních punktů, úwod k nim zní doslowně takto: „ Tři leta uplynula od té doby, co jsem se uwázati musel w státní spráwu. W tom čase s nemalau prací, bedliwostí a showíwawostí dostatečně dal jsem na jewo zásady a smýšlení swé ohledem na wšecky části administrace. „ Nepřestáwal jsem na tom, abych wěc toliko nařídil: já ji wypracowal a rozwinul, okolnosti, wyplýwající z předsudků a wkořenělých starých obyčejů, mírnil jsem oswětau a porážel důwody, láskau, kterau mám k wšeobecnému blahu, a horliwost w službě jeho hleděl jsem wštípiti každému státnímu auředníku. Z toho newyhnutelně wyplýwá, že počínajíce sami od sebe nemáme míti žádný jiný aučel při jednání swém, nežli užitek a prospěch wětšího počtu. Já složil důwěru w předstawené auřadů a wznesl jsem na ně moc, aby sami mohli aučinkowati skutkem a též působiti na smýšlení swých podřízených. Wýbor osob zanechal jsem jim zcela. Předstawowání i jejich důwodní příčiny, jakož i wůbec wážné prawdy přijímal jsem wždy jak od přednostů tak od každého jiného s potěšením. „ Každý den a každau hodinu byly jim otewřeny moje dwéře, a já byl wždy hotow, wyslechnauti jejich námitky a wyswětliti jejich pochybnosti. Nyní mám za swau powinnost, podle wěrnosti, kterau jsem na čas žiwota wěnowal státu we wšech činech swých, abych přísně hleděl na wykonáwání a plnění wšech bez wýmínky ode mne wydaných rozkazů a zásad, které až posud ne bez lítosti tak welice widím zanedbáwané, tak že sice mnoho se nařizuje a expeduje, ale žádným spůsobem na to nehledí, aby se to i konalo, z čehož pochází, že opět opakowati se musí rozkazy, a přece na nic spolehnauti se nelze, poněwadž wětší část auředníků powinnost swau tak řemeslnicky wykonáwá, že nehledí na to, aby něco dobrého spůsobili, nýbrž pauze konají to, co newyhnutelno jest, aby nebyli potahowáni k zodpowídání a nezaslaužili shození. Takowým mechanicko-pacholským spůsobem nemožno jest s prospěchem odbýwati řízení auřední. “ Po tomto úwodu nařizuje císař wšem, kteří chtějí býti a zůstati buď při některém auřadě dworském anebo w některé zemi přednostau, místopředsedau anebo kanclířem, raddau, krajským, wrchním neb podžupanem, anebo předstaweným jakéhokoliw spůsobu, duchowního, swětského anebo wojenského stawu, aby se zachowali podle následujících punktů, které jim wíce neb méně obšírně wykládá. Předně nařizuje jim, aby wšecky za jeho panowání wydané nařízení a resoluce znowa z registratur wyndati a „ je tak pilně čtli a w nich se probírali, aby si auplně uwědomili prawý jejich smysl a aučel. “ Neškodilo by ani nynějším auředníkům, kdyby sobě každodenně pročítali připomenutí od pana ministra Bacha jim učiněná. W druhém punktu stěžuje sobě císař, že často resoluce jeho wykládány býwají od auřadů we smyslu přewráceném, často zase nižším auřadům sdělowány od wyšších beze wšeho ponaučení, i poukazuje na to, kterak panowník rozkazy swými toliko smýšlení a aumysl swůj na jewo dáwá, kdežto pak na dworských a zemských auřadech jest, aby wůli jeho wykládali, prostředky k wykonáwání jejímu udáwali a nad plněním jejím bděli. „ Bez takowého aučinkowání, “ prawí wýtečný panowník, „ bylo by podržení tolika dworských a zemských auřadů a ostatních od nich záwisících auředníků nejhorším hospodárstwím, poněwadž by s tak welikým nákladem wydržowalo by se množstwí lidí, kteří by slaužili wíce k zapletení a ku překážce weřejné spráwy, nežli k jejímu pořádnému wykonáwání; i bylo by nejlépe, wšem weskrz poděkowati a tím spůsobem miliony uspořiti, které by mohly býti odraženy od kontribuce, čímž by se poddaným mnohem wětší dobrodiní stalo, než jaké jim při špatné spráwě wyplýwá od tak četných auředníků. “ W takowém případu myslí císař, žeby lépe bylo, kdyby beze wšech středních auřadů nejnižší s nejwyššími w bezprostředním spojení byly. Třetí punkt zní doslowně takto: „ Z toho wyplýwá, že při wšech auřadech bez wýmínky každý má míti takowý pud ke swé práci, aby ji neměřil podle hodin, dní anebo stran, ale aby wšecky síly swé na to wynaložil, aby úkol swůj dokonale, jak powinnost má i jak se od něho očekáwá, prowedl; kdežto w době, když žádného zaměstnání nemá, rádo se mu přeje onoho wyražení, jenžto nám dwojnásob milé jest po wykonané powinnosti. „ Kdo nemá lásky ke službě wlasti a spoluobčanům swým, kdo není nadšen zwláštní horliwostí pro docílení dobra, ten nehodí se k weřejné spráwě i není hoden ani důstojnosti ani platu. Punkt čtwrtý: „ Soběctwí wšeho druhu jest zkázau weškerých řízení a neodpustitelná neprawost při státním auředníku. Soběctwí nerozumí se toliko o penězích, nýbrž i o wšech wedlejších zámyslech, které jediné prawé dobro, uloženau prawau powinnost, prawdu we spráwách a přísnost w poslušenstwí zatemňují, zakrýwají, zamlčují, opozďují aneb seslabují. Každý, kdo se tím spůsobem prowiní, jest pro wšecku další státní službu nebezpečný a škodliwý, tak jako i ten, který to wí a neudá, s ním pod jednau pukličku se skrýwá a buď ze soběctwí jeho i pro sebe užitek bere anebo pauze na příležitost čeká, aby totéž činiti mohl. Předstawený, který takowé wěci podřízeným swým trpí, jest newěren swé přísaze, a takowý pád nepřipauští žádného smilowání aniž jakýchkoli mimotních ohledů. Podřízený pak, který neudá swého předstaweného, prohřešuje se proti powinnosti, kterau má k swému panowníku i ke wšem swým spoluobčanům. “ Dobrý císař ukládá tu podřízeným auředníkům příliš chaulostiwau powinnost. W pátém punktu žádá císař, aby se každý auředník zcela powinnostem swým wěnowal a ničím od jich wykonáwání odwraceti nedal. Dále horlí proti pedantstwí, které hledí na maličkosti a hlawní wěci zanedbáwá, konečně předpisuje předslaweným, jak se ku podřízeným swým chowati mají. „ On ( předstawoný ) musí showíwati slabším a churawým a mítt trpěliwost se swými podřízenými, on musí umět získat jejich důwěru. “ Šestý punkt klade auředníkům na srdce, aby bděli nad wykonáwáním zákonů a pátrali po wšech, jenž proti nim jednají, aby odstraňowali wšecky neřády, we zprawách k wyšším auřadům swobodně swé mínění projewowali a o wšem přemýšleli, cokoliw by čelilo k blahu jich spoluobčanů, „ k jejichžto službě my wšickni jsme powolání. “ Nejednau zřejmě wyslowil Josef II., že se powažuje toliko za prwního auředníka w státu. Sedmý punkt zní takto: „ Powínnost každého předstaweného jest, aby wše, co jest neprospěšného a nepotřebného, udal a k odstranění nawrhl, tak jako každý podřízený přednésti má swému předstawenému, což powažuje za překážku při řízení anebo co k wěci newede a toliko zbytečné psaní a ztrátu časů spúsobuje, aby takowé překážky ihned mohly býti odstraněny a nezaneprazdňowali se zbůhdarma lidé, jimž se tím odnímá čas ku přemýšlení a k důležitějším spráwám. “ Osmý punkt podáwáme zde též wplném jeho znění: „ Poněwadž dobro jest jenom jedno, totiž to které se týká wšeobecnosti a wětšího počtu, a poněwadž též wšecky krajiny mocnárstwí jen jeden celek činí, protož newihnutelně pominauti musí wšeko sočení a wšecken předsudek, jenž až posud mezi prowinciemi a národy, pak i mezi jednotliwými kraji tolik zbytečného psaní způsobowaly; slušíť každému náležitě powážiti, že jak při těle lidském tak i při tělesu státním, když není každý aud zdráw, wšecky audy trpí a k wyléčení i nejmenšího neduhu přispěti musí; národnost a náboženstwí nesmí w tom žádného rozdílu činiti, a wšickni občané mocnářstwí musí se jakožto bratří stejně k tomu přičiniti, aby sobě na wzájem prospěšni byli. “ W dewátém punktu mluwí císař o rozličných stawech a služebnících státních. „ Chybně, prawí, uwažují a matau se mezi sebau rozličné částky a odwětwí mocnářstwí. Počínajíc hned s panowníkem, tuť již ten má se za nejmírnějšího, který nepowažuje jako mnozí jmění státu i poddané swé za swau majetnost, maje za to, že prozřetelnost tolik milionů pro něj stwořila, a ani we snách na to nepomysle, že on ke službě těm milionům od nich samých jest powolán. “ Nemohlť oswícený panowník zřejměji uznati swrchowanost národu. Dále objasňuje úkol každého stawu a wyměřuje mu jeho powinnosti. W ohledu finančním prawí, že „ každý jenom tak dalece daněmi obtížen býti má, co žádá newyhnutelná potřeba wážnosti a wycházející z toho bezpečnost státu, wykonáwání sprawedlnosti, wnitřní pořádek a rostaucí prospěch celku, jehož každý částí jest; dále že panowník we wydání státním ničeho kromě těchto hlawních aučelů marně wynakládati nemá, naopak ale daně nejlacinějším a nejbezpečnějším spůsobem wybírati, státu we wšech jeho částech slaužiti a wšeobecnosti i každému jednotníku aučet klásti powinen jest, aniž při spráwě obecných, jemu nenáležejících příjmů howěti smí náklonnosti swé k osobám, ba ani štědrosti k nuzným, ačkoliw to jesti jedna z nejpřednějších cností zámožného, nýbrž takowé rozkoše že si má zaopatřowati ze swého saukromého jmění. Pakli by ale po dostatečném opatřeném státu we wšech jeho částech něco znamenitějšího we wydáních uspořiti mohl, jest powinen, odraziti to od daní, poněwadž každý občan příspíwá jenom ku potřebě státu, nikoliw ale ke zbytečnosti. “ Desátý punkt nařizuje, jak se mají auředníci k sobě wespolek chowati a se snášeti, při čemž ale žádná osobní náklonnost ani protiwnost nemá míti wplywu na státní řízení. W jedenáctém punktu napomíná císař auředníky, aby nikdo se neostýchal od jiného se učiti, a aby nikdo jinému neodpíral poučení. Dwanáctý punkt jedná o rychlých expedicích. Třináctý punkt nařizuje každoroční wisitace nižších auřadů od wyšších. W třináctém punktu konečně ještě jednau klade starostliwý císař auředníkům na srdce nezištnost. Zníť pak poslední tento punkt doslowně takto: „ Žádný prawý a poctiwě smýšlející služebník státní nesmí při náwrhách a oprawách, jenž čelí k nějakému obecnému prospěchu buď w ohledu ukládání daní anebo hospodaření, čímž by se zjednodušilo, 928 lépe spořádalo anebo wydatnějším učinilo, ohlížeti se na sebe a wypočítáwati wěci, podle osobního zisku anebo pohodlnosti swé, nýbrž on se wždycky zachowati musí podle weliké zásady, že on toliko jest jednotliwec a že blaho wětšího počtu daleko jde nad blaho netoliko každého saukromého občana, nýbrž i samého panowníka za jednotliwce powažowaného. Nechť powáží, že w tom, co prospěšno jest celku, jehož i on částku činí, zajisté během času, kdyby to i hned neuznáwal, nalezne též pro sebe wýhody. “ Zawíráť pak dobrotiwý císař celé swé připamatowání takto: „ Toto jest w krátkosti moje smýšlení; že mě powinnost a přeswědčení k tomu wedau, abych je za prawidlo ustanowil, dokazují slowa má i můj příklad, i můžeť býti každý ubezpečen, že je uskutečním. “ „ Kdo se mnau stejně smýšlí a co prawý služebník státu powolání swému s pominutím wšech jiných ohledů oddati se chce, tomu budau předeslané moje sady pochopitelny a jejich wykonáwaní tak málo nepohodlné jako mně; ten ale, kdo hledí toliko na užitek a důstojnost, které spojeny jsau se státní službau, tuto samu ale za wěc wedlejší powažuje, nechť to raději řekne napřed a opustí auřad Tuto upadá dobrý císař w znamenitau naivnost. Nemáme žádných bezpečných zpráw, kolik auředníků se následkem toho poděkowalo. ' jenž se proň nehodí a jehož také hoden není, neboť weřejná služba žádá wřelý cit pro dobro státu a auplné odříkání se sebe samého i wšeho pohodlí. To dáwám každému na wědomost, aby tak důležité dílo státní spráwy od každého, kdo se k němu potřebowati dá, přiwáděno bylo k swému prawému cíli. “ Kdož nepozná w každé řádce tohoto císařského připomenutí oswíceného milowníka lidu a nezapomenutelného otce swých národů! Pozdější wšak historie neukazuje, žeby si tehdejší auředníci byli hrubě wšimli naučení w něm obsažených.


2. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Za tři nebo za čtyry dni dostawí se do komisse k předstawenému. „ Přišel jsem prawí poptat se: tak a tak strany obdržených ran a chorob... prolíwal jsem w některém spůsobu krew... “ a tak dále rozumíte-li w auředním slohu. „ A což, “ prawí předstawený „ přede wším wám musím powědít, že se we waší záležitosti bez rozhodnutí wyšších auřadů nic nedá udělat. Sám widíte, jaký jest nyní čas. Wojenské záležitosti poměrně řečeno, ještě nejsau docela ukončeny. Počkejte až přijede pan ministr, mějte strpení. Buďte ubezpečen, že se pak neztratíte. A nemáte-li z čeho žít, tak tuhle, prawí, co mohu... “ Nu a rozumíte-li dal mu owšem nemnoho, ale s dobrým hospodařením, by s tím přece mohl wydržet až do dalšího rozhodnutí. Ale můj Kopejkin chtěl něco docela jiného. On si již myslil, že pac! mu hned zejtra dají nějakau takowau tisíční hromádku: tu máš, hochu, zpíwej a raduj se; zatím ale přišlo: sečkej! A už měl w hlawě kotlety a suplety wšelikého druhu. Tu wyšel ze dweří jako čupka, jako pudl, kterého kuchař polil wodau, a ohon mezi nohama a uši dolů. Žiwot Petrohradský již ho trochu probral, lecčeho již okusil. A teď buď žiw čert wí jak, radost, rozumíte-li žádnau. Nu a člowěk čerstwý, žiwý, apetit zrowna wlčí. Jde okolo takowého nějakého restauranta: kuchař, můžete si pomyslit, cizozemec, Francauz takowej s otewřenau fisionomií, prádlo na sobě holandské, zástěra bělostí rowná w některém spůsobě sněhu, dělá tam ňáký fenzerw, takowé kotlety se smržemi, zkrátka razsupe-delikates takowý, žeby zrowna, to jest, snědl by ho s apetitem. Jde tam okolo Milutinských krámů: tam z okna wykukuje w některém spůsobu semga takowá, wišničky po pěti růblech jedna, arbushowado, jako nějaký diližans wystrčil se z okna, a takřka hledá blázna, který by za něho dal sto: rublů, zkrátka každý krok pokušení, poměrně řečeno, sliny tekau a ty Kopejkine čekej! Tak si tedy předstawte jeho položení: tu s jedné strany takřka semga a arbuz, a s druhé strany mu podáwají hořké jídlo pod jménem: zejtra. Nu pomyslí si, ať si dělají co chtějí, ale já půjdu, prawí, zbauřím celau komissi, wšechny předstawené, a řeknu: bude z toho co nebo ne. A oprawdu: člowěk rozpálený, neodbytný takowý, rozumíte-li w hlawě málo, ale o kolečko wíc. Přijde on do komisse: nu což, prawí mu tam, co chcete ještě, wždyť jste už slyšel. „ No co, prawí, já nemohu, prawí, lecjaks se protlaukat. Já musím, prawí, pojíst i kotletku, flašku francauského wína, také se powyrazit, do diwadla rozumíte-li. “ Nu to prawí předstawený, odpusťte. Strany toho jest, takřka w některém spůsobu trpěliwost. Zatím máte prostředky k žiwobytí, zatím wyjde rozhodnutí, a nepochybně dostanete náhradu jak se náleží: neboť není ještě příkladu u nás w Rusku, aby člowěk, který přinesl poměrně řečeno oběť wlasti, opuštěn byl newšímawě. Ale jestli si chcete hned teď pochutnat na kotletkách a do diwadla, to panečku odpusťte. W takowém pádu hledejte si sám prostředky, hleďte si sám pomoci. Ale Kopejkin můžete si předstawit, ani knírem se neuhnul. Slowa tyto byly pro něho jako hrách na stěnu. Hřmot způsobil takowý, do wšech se pustil! wšechny ty tam, sekretáře, wšechny počal cepowat: a probírat a wy, já řku, což, jářku, a wy, já řku, to jest, já řku a wy, já řku, powinnosti swé neznáte, a wy, já řku, jste zakonaprodawači, já řku! Wšechny probral. Nějaký tam činowník, rozumíte, práwě se nahodil z nějakého, ale zcela jiného auřadu – on sudyr moj i do toho se pustil! Rámus swedl ňáký. Co dělat s tím čertem? Předstawený widí: jest zapotřebí, uchopit se takřka přísných prostředků. „ Dobře, jářku, jestli nechcete být spokojen s tím, co jste dostal, a očekáwat pokojně w některém spůsobu zde w hlawním městě rozhodnutí swého osudu, tedy wás sprowodím kam náležíte: Zawolejte, já řku, feldjégra, Císařští rychlojezdci, po nichžto se odprawují depeše. Jezdí oni na známé pod jménem „ perekladnaja “ poště rychle jako wítr. Známo jest o nich, že jemštíky umějí dobře prohánět a bít. ať ho sprowodí kam patří! “ A feldjégr rozumíte-li, už tam stojí za dweřma: tříloketní chlapík ňáký, ruka již od samé přírody zřízena na jemštíky ( postilony ) – zkrátka – zubní lékař takowý... Jen s ním se stwořením Božím do kybitky, a hr! s feldjégrem. Nu Kopejkin si myslí, alespoň nemusím platit za poštu, Pán Bůh požehnej i za to. Jede on sudyr můj, s feldjégrem, a jeda s feldjégrem, w některém spůsobu, takřka si myslí: „ Dobře, já řku, tak ty teda powídáš, abych si sám našel prostředky, a pomohl si, dobře, já řku, já si, já řku najdu prostředky. “ Tak ho tedy dowezli, ale kam práwě nemohu říci. Tak rozumíte, upadl kapitan Kopejkin do řeky zapomenutí, do ňáké takowé Lethy, jak říkají básníkowé. Ale dowolte pánowé, zrowna zde začíná se tařka nit románu. Tedy kam se poděl Kopejkin není powědomo; ale neminuly, můžete si pomyslit ani dwa měsíce, a w lesích Rézanských wyskytla se banda laupežníků, a wůdce této bandy, sudyr můj, nebyl nikdo jiný než.... „ Jenom ale dowol Iwane Andrejewiči – prawil najednau policmejstr wskočiw mu do řeči – „ wždyť je kapitan Kopejkin jak jsi sám řekl bezruký a beznohý, ale Čičikow... Tu poštmistr křiknul a udeřil se wší sílau pěstí do čela, nazwaw sám sebe weřejně přede wšemi telelinau. Nemohl pochopit, kterak mu tato okolnost nenapadla hned na počátku wyprawowání, a wyznal, že jest docela prawdiwé příslowí: Rus má zadní rozum silný. Awšak asi za minutu počal hrát na chytrého a pokusil se z toho ještě wymotat, řka, že jest w Angličanech welmi zdokonalena mechanika, že se wí z nowin, kterak tam jeden wynalezl dřewěné nohy takowého spůsobu, že při pauhem spuštění jednoho nepatrného péra odnesly tyto nohy člowěka Bůh wí kam, tak že ho potom ani nemohli nikde nalézt. Ale wšichni welmi pochybowali, aby Čičikow mohl být kapitan Kopejkin, a uznali, že poštmistr to trochu přehnal. Ostatně ale také oni ze swé strany nepadli obličejem do bláta, nýbrž poučení ostrowtipným domyslem poštmistrowým přiwedli to mnohem dále. Z počtu mnohých we swém spůsobu bystrých domyslů, byl konečně i jeden, až podiwno ho wyslowit: totiž: není-li Čičikow přewlečený Napoleon, že Angličan již dáwno záwidí, že jest Rusko tak weliké a obšírné, že již několikrát také wyšly karikatury, kdežto wyobrazen je Rus howořící s Angličanem. Angličan stojí a za sebau drží psa, a pod tím psem se rozumí Napoleon. To ti powídám, prawí, jestli nedáš pokoj, hned na tebe pustím toho psa! a teď snad ho pustili z ostrowa Heleny a on táhne do Ruska, tak jako by byl Čičikow, ale zatím není Čičikow. Owšem že tomu páni činowníci neuwěřili, ale přece se zamyslili, a uwažujíce tuto wěc každý pro sebe shledali, že obličej Čičikowa, když se obrátí stranau, welmi se podobá Napoleonowě podobizně. Policmejstr, který slaužil we wojně 1812 a widěl Napoleona wlastníma očima, nemohl také upírat, že také není wyšší zrostem než Čičikow, a co se složitosti osobní týče Napoleon taky není ani tuze tlustý, awšak také se nemůže říci příliš suchý. Může být, že se to bude zdát některým čtenářům prawdě nepodobné, a spisowatel sám jím k wůli by to rád nazwal prawdě nepodobným: ale jako na neštěstí se to zrowna wšechno tak stalo, jak seto tuto wyprawuje. Ostatně se musí podotknaut, že se to wšechno přihodilo brzy po slawném wyhnání Francauzů. W tuto dobu stali se wšichni naši poměšťíci, činowníci, kupci, hokynáři a celý cwičený i necwičený lid alespoň na osm let urputnými politikusy. Moskowské Nowiny a Syn Otěčestwa čtli se nemilosrdně, a došly k poslednímu čtenáři w kauskách, nehodících se ani k 784 jedné potřebě. Místo otázek: po čem jste, báťuško, prodal míru owsa? co jste wčera sili? říkalo se: nu co píšau nowiny, nepustili Napoleona z ostrowa? Kupci se toho silně obáwali, neboť silně wěřili proroctwí jednoho hádače, jenžto seděl již tři leta w kriminále: že Napoleon je ancikrist, a uwázán jest na kamenném řetězu za šestera stěnami a sedmera mořemi, ale že roztrhne řetěz a přemůže celý swět. Hádač za swoje proroctwí přišel, jak již řečeno, do kriminálu, ale přece swau wěc prowedl a zarmautil kupce nesmírně. Dlauho ještě kupci po nejwýbornějších prodejích, chodíwajíce je zapíjet čájem do hostince, wyprawowali tam o ancikristu. Také mnozí činowníci a šlechticowé nechtíc o tom přemýšleti, a nakažení mysticisinem, který byl tenkráte silně w modě, widěli w každé písmeně, z kterých bylo složeno slowo Napoleon, nějaký zwláštní wýznam; ba mnozí w nich našli apokalyptické cifry. A proto není nic podiwného, že se činowníci zamyslili strany této wěci: ale brzy se zpamatowali, uznáwajíce že jejich fantasie jest příliš bujná. Přemýšleli a přemýšleli, mluwili a mluwili, až konečně se ustanowili na tom, žeby ještě neškodilo wyptati se pěkně Nozdrowa. Poněwadž on prwní začal s tau historií o mrtwých duších a byl jak se říká w jakémsi auzském spojení s Čičikowem, snad nepochybně wí něco o okolnostech jeho žiwota, tedy zkusme, co bude říkat Nozdrow. ( Pokračowání. )


11. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Pozvání Palackého do Frankfurtu], Autor: Havlíček, Karel
* * * Našemu Palackému poslali z Frankfurtu pozwání „ aby prý na sněm wšeobecný německý přišel, representowati se Šuselkau národ Rakauský ( die Oesterreichische Nation ). Jak z jistých pramenů wíme, hodlá Palacký tiskem po německu odpowědíti na toto pozwání. Co odpowí, brzy se dočteme.


17. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Doba prvního člověčenstva]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 3. Doba prwního člowěčenstwa od J. Sl. Tomíčka. Nákladem Českého Museum. Nowočeské bibl. č. VI. Spisů mumusejních č. XXI. W Praze w komissí u Kronbergra i Řiwnáče. 1846. 8. str. 248. Cena 48 kr. stř.


13. prosinec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Český pán na honbě]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné Nowinky. * - * Před nedáwnem byl jistý český pán, syn to slawných českých předků, na honbě. Slýchaje čas po čase náhončí na sebe prowoláwat: Pozor, pozor! pochlubil se k přistojícím: Merkwürdig! Seit 20 Jahren mache ich alle möglichen Jagden mit, und habe schon Tausende Hasen erschossen, aber erst heute bemerke ich, dass Hase im Böhmischen „ Osor “ heisst!!! -


18. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Sněm říšský, Titulek: Dne 16. srpna, Autor: Havlíček, Karel
Dne 16. srpna. Dnešního dne počal se sněm wěcí na pohled jistě málo důležitau, která wšak po lepším uwážení weliké wáhy nabýwá. Pan předseda Šmit tázal se totiž komory, mohau-li ti pánowé deputowaní, kteří we Wídni bydlí, a wšak jinde w okrsku některém wywoleni jsau, žádati o náhradu za cestu z tohoto okrsku až do Wídně a opět nazpátek? – Pozdwihli se arci hlasowé, že se o tom ani zmínky činiti nemá, poněwadž zákon i zdrawý rozum již rozhoduje. Deputowaným se totiž nahrazuje za cestu z místa swého až do Wídně a opět nazpátek po 2 zl. stř. za každau míli; kdo ale we Wídni bydlí, nemůže owšem, je-li člowěk swědomitý, náhradu za cestu žádati, kterau nekonal. Takowý swědomitý občan a liberalista je ale mezi jinými jeden náš krajan ze sewerní části Čech, jenž we Wídni bydlí a chce, aby mu země, to jest ti občané, které on tak liberálně a radikálně proti wšem útiskům zastáwá, zaplatili z daní swých cestu ze Žatče až do Wídně a nazpátek! Diwme se těmto liberalistům a křiklaunům, kteří proti jiným utiskowatelům a šidičům zemským wystupují jen proto, aby sami místo nich zem utiskowati a šiditi mohli! Takowých jest za našich časů weliký počet; ale to jediné dobré jest, že se brzy dle prawých úmyslů swých prozdradí a soběckost swau swětu ukáží. Tak ku př. pan Šuselka, též náš krajan a přítel, jenž také we Frankfurtu deputowaným byl, a nyní bezpochyby welmi opatrně Frankfurt opustil, žádá nyní náhradu za cestu z Frankfurtu do Wídně, ačkoli již dříwe co deputowaný do Frankfurtu dostal náhradu za cestu tam i nazpět. Byl jsem náhodau swědkem chowání páně Šuselkowa w přednostenské kanceláři sněmu říšského dne 14. srpna asi o půl 7. na wečer, když tento ctihodný muž nejhrubším způsobem na auředníky této kanceláře, ba i na samého druhého předsedu sněmowního p. Strobacha dotíral, nazýwaje jejich swědomitost Že mu nechtěli za cestu z Frankfurtu do Wídně 2 - neb 3krát náhradu opatřiti. starým bürokratickým šlendriánem, a jenom mstau za to, že do Frankfurtu za deputowaného šel. Když ale p. Strobach s welikau wážností p. Šuselkowi nawrhowal a jej wybízel, aby on sám weřejně we sněmu o swau záležitost se ujal, popošaupnul p. Šuselka nezdwořilost swau až na ten stupeň, že w kanceláři sněmu před mnohými deputowanými a auředníky co statečný demokrat klobauk na hlawu posadil, a po pokoji ostrým krokem chodě dále – „ resonírowal. “ Dnes ale se opatrně warowal, weřejně na sněmu zmínku učiniti, neboť mají tito poctiwí radikalisté aspoň tolik taktu, že swé špinawé kausky po straně prowozují a weřejně jen pro celý národ hoří a oběti obětují. – Pan Zimmer, jemuž se předešlá interpellace ministra wojny tak nešťastně wydařila, chtěl se dnes o nějakau lepší pokusiti, ale bohužel nebyl tentokrát p. hr. Latour přítomen. Tu se ale pozdwihl ministr Doblhoff a oznámil, že hodlá nyní odpowědíti na otázky páně Löhnerowy strany sněmů zemských. Z odpowědi ministrowy wyrozuměli jsme, že ministerstwo skutečně již o to se přičiňowalo, aby se provinciální sněmy tam, kde posawad se drží, rozešli, poněwadž říšský sněm nyní rokuje. Také jsme ale z odpowědi ministra s welikým podiwením 426 wyrozuměli, „ že prý tito provinciální sněmowé jenom materialie mají shromážďowati pro sněm říšský, “ co by tolik znamenalo, jako že nejsau nic, pranic ( neboť zrowna tak může každý jednotliwec sbírati materialie pro koho chce, třeba i pro sněm říšský!! ). Poněwadž wšechno to také na swůj sněm český wztahowati musíme, a tudy bychom se panu ministrowi co nejzdwořileji za to poděkowali, kdyby sněm náš český, sněm konstitující neměl nic jiného než „ materialie sbírati “, tuť bychom se owšem we jménu celého národu našeho poděkowati museli za tolik lásky. My Čechowé hotowi jsme auplně státi na wšem, co již pro králowstwí naše od J. M. C. dříwe powoleno jest, a od čeho ani nejmenší částky upustiti aumysl nemáme, přeswědčeni jsauce, žeby celý národ náš za zrádce powažowal takowé wyslance, kteří by powolili, místo starého despotického jarma, bürokracie a aristokracie zase nowau despotii cizího říšského sněmu na zemi českau uwaliti. Mohau Němci, Wlachowé atd. usuzowati, čeho Čechům zapotřebí jest? Jest to swoboda, když nám opět wětšina cizí bude předpisowati, tak jako nám dříwe předpisowal absolutismus? – H. Borowský.


11. září 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: [poznámka redakce k Čuprovu Článku o vlastenectví], Autor: Havlíček, Karel
Pozn. Redak. Srownáwajíce se we wšem tom úplně s wáž. p. spisowatelem, dodáwáme jen na uwáženau, jak welice mnozí,, wlastenci “, ztratiwše weškerý šlechetnější záměr ze zřetele, we wenkowských městech a městečkách jenom hospodskými křiky, a buřliwým dorážením na lidi, účel dobrý celého našeho tak nazwaného wlastenectwí nechápající, dobrau naši wěc jenom w podezření a potupu uwádějí.


12. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Odjezd poslanců na sněm do Kroměříže], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Dnes o polednách odjíždějí poslancowé čeští z Prahy opět na sněm říšský do Kroměříže. Jakých událostí dočkaly jsme se od 6. října až po tuto dobu! Jak welice změnily se okolnosti! Poslancowé čeští wzdálili se z Wídně, jakožto audowé panující wětšiny sněmu poražení hmotnau sílau frankfurtsko-maďarské revoluce Wídeňské. Ministerstwo, které deputowaní čeští we sněmu podporowali a drželi, padlo též skrze tuto revoluci. Čtenáři našich nowin pamatují se zajistě, kterak Národní Nowiny toto ministerstwo ( býwalau naší wládu ) dle možnosti podporowaly a zastáwaly, a to proto, poněwadž se býwalé ministerstwo w nejdůležitějších wěcech rakausko-uherských srownáwalo s náhledy českých poslanců a dle jejich raddy mnoho činilo, co naň pak uwalowalo zašť zášť Frankfurtistů a Maďarů. Několikráte jsme w Národních Nowinách podotknuli, že lepšího ministerstwa nedostaneme pro sebe a padne-li toto, že očekáwati můžeme horší! Bojíme se nyní skutečně, aby se slowa naše newyplnila. Poslancowé čeští odjíždějí opět na sněm, newědauce sami, budau-li náležet ke straně ministerské neb opposiční. Ministerstwo není posud ustanoweno, a kdyby i ustanoweno bylo, bude w něm přece několik osob nowých sněmu neznámých, a z té příčiny nebude dokonale známo, jakau cestau nowé ministerstwo ( nowá wláda ) zamýšlí kráčeti. Cesta ale, na které čeští poslancowé kráčeti budau a kráčeti musí, dáwno již ustanowena a známa jest a nikterak se změniti nemůže, má-li český národ s jednáním sněmu spokojen býti. Přijme-li tedy nowá wláda ty zásady foederalistické, o kterých čeští poslancowé přeswědčeni jsau, že jediné dle nich blaho celého Rakauska založeno býti může, pak budau čeští deputowaní opět náležeti ke straně ministerské. Nebude-li míti nowé ministerstwu ministerstwo tyto zásady a bude-li wůbec jednání jeho proti dobru národu českého a Slowanstwu směřowati: pak budau čeští poslancowé w řadách opposice a neustanau odporowati ministerstwu tak dlauho, až buď swé smýšlení a jednání změní aneb z auřadu odstaupí. Ostatně musíme doufati, že wětšina sněmu předešlého smýšlení přeswědčení swému wěrna zůstane, od čeho owšem blaho naše budaucí záwisí. Národní Nowiny budau se též swých zásad politických držeti bez ohledu na wládu a na sněm: ačkoli si nanejwýš přáti musíme, aby wětšina sněmu a wláda, která se w konstituci wždy dle wětšiny sněmu držeti má a musí, s námi stejně smýšlely, tak abychom wšeho, co nám náleží, nejkratší ani nejlehčí cestau dosáhnauti mohli. Ministerstwu takowému, které by proti českému slowanskému národu nesprawedliwě jednalo a wůbec o swobodu upřímně nestálo, musíme ale dle swědomí swého wždy ze wšech sil swých odporowatí odporowati a tak dlauho odporowati, až padne! A jako Národní Nowiny poslední ministerstwo wšemožně zastáwaly, tak dowedau ministerstwu swobodně nesmýšlejícímu a nesprawedlnému ostře a neunaweně se protiwiti. Nás neuspokojí snad nějaký na oko liberální program wlády a pauhá slowa: my wždy jen na činy i na úmysly bedliwý pozor míti budeme. Ostatně naděje jest, že se rokowání sněmu w Kroměříži znamenitě urychlí. Frankfurt bude hned brzy na počátku! –


12. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Něco o novém zřizování obcí, Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Něco o nowém zřizowání obcí. Ze wšech stran ozýwají se powěsti, že mnozí auředníci nechtějíce podle swého zatwrzelého rozumu chápati prawý smysl nowého zákona obecního wenkowanům rozličné wěci namlauwají, jmenowitě že si každá obec swého wlastního auředníka držet a platiti musí, ba že se i k tomuto aučelu wíce katastrálních obcí sestaupiti musí do jedné jen aby takowého pana auředníka wyžiwiti mohli. Ba slyšeli jsme o jednom panu wrchním w Ch., který již prý swé pány kancelářské a písaře jakožto drahé dědictwí rozličným obcím rozdělil, které ale owšem nepřijali. Z toho ohledu a jsauce od mnohých obcí ctných o nějaké wyswětlení tázáni, powažujeme za swau powinnnost, tuto wěc podle zákonu obecního od 17. března 1849 ( a ne snad jen podle swé wlastní hlawy ) wyswětliti. Co se předně spojení několika katastralních obcí ( neb wsí ) do jedné obce týče, o tom nalezáme zmínku jenom w §. 1., 3. a 4. Tyto zní takto: „ Za obec místní powažuje se wůbec obec w katastru co samostatný celek wyměřená, leč by jich ( těch katastralních obcí ) již wíce skutečně samostatnou jedinou obec již nedělalo. Jednotliwé obce mají práwo spojiti se s jinými w jednu místní obec. Jestliže jednotliwé obce nemají prostředků, aby powinnosti jim w tomto ( obecním ) zákonu uložené plnily, spojeny budou s jinými w jedinou obec místní. “ Z toho tedy widíme, že obce mohau, jestli chtějí, se spojit, že k tomu ale nuceny býti nemohau, leč jen kdyby neměly prostředky, zastati powinnosti jim uložené w tomto obecním zákonu. Podíwáme se tedy, jaké powinnosti se obcím ukládají w obecním zákonu. Žádné jiné než: §. 83, že musí mít každá obec jednu osobu schopnau ke psaní, kterau bude k tomu aučelu užíwati purkmistr. Tento §. nepochybně zawdal příčinu mnohému, aby myslil, že si každá obec zwláštního písaře držeti musí. To ale jest weliký omyl. Když mezi sausedy jeden jest muž zkušený a péra schopný, není pro malé obce žádného písaře zapotřebí, obzwláště nyní při rownopráwnosti, kde se jim wšechno po česku wydati a od nich taky po česku přijmauti musí. Co by měl také w takowé obci písař za práci, wždyť by leností umříti musel! Něco jiného jest we welkých obcích, jako we městečkách atd., tu arci jest již tolik řízení a psaní, že k tomu snad i wíce než jednoho písaře zapotřebí jest. Ať tedy jen každá wesnice, která sama pro sebe zůstati chce a může, wywolí si za purkmistra muže we swětě zkušeného, rozumného a schopného w péře, jakých se dosti najde, aneb ať alespoň jeden z dwau ustanowených předstawených tyto schopnosti má, a tak obec ušetří zbytečný náklad na písaře. Co se ostatně powinností purkmistrowých týče, který musí dle § §. starati se o čistotu, zdrawí, o chudé, o silnice, o příprawy k hašení ohně, o trhy, o mrawnost, o stawby, o čeládku a wůbec o bezpečnost: to jsau samé wěci, které beztoho také každý rychtář na starosti míwal. Kromě toho musí purkmistr zákony nowé obci oznamowat ( ty dostane tištěné z okresního auřadu ), on musí wybírat, odwádět daně, býti při konskripcí a rekrutýrce, dbáti na cizince, wydáwati pasy atd. samé wěci, které buď až posud také rychtář dělal, neb které jistě každý rozumný muž s malau doptáwkau wždy dobře zařídí. Ostatně bude mít každá obec spráwu swého obecního jmění. Ale tak dobře jako každý bez písaře dowedl až posud swé wlastní hospodářstwí wésti, tak dobře dowedete wšichni dohromady hospodařiti bez písaře s obecním swým jměním. Také se ještě i ta námitka dělá, že prý jen ta wesnice může býti pro sebe obcí, která má alespoň 100 woličů. To ale w zákonu obecním nikde nestojí. §. 44. prawí wýslowně, že ty obce, které nemají wíce než sto woličů musí mít wýbor obecní z 8 neb 9 osob. To znamená, že žádná obec nesmí mít menší obecní wýbor než 8 neb 9 mužů; jak mnoho ale musí být woličů ( t.j. sausedů a občanů ), to nikde nestojí a wýslowně se z tohoto paragrafu rozuměti musí, že jich může být míň než 100. Woličem ale jest každý, kdo w obci usedlost ( dům neb pole ) nebo řemeslo má, z nichžto nějakau přímnau ( directe ) daň platí. Z toho zde řečeného tedy každý widí, jak wěci skutečně stojí podle zákonu. Co se ale našeho mínění týče, neradili bychom obcím, aby se bez potřeby s jinými spojowaly. Že se od auřadů nynějších k tomu pracuje, w tom widíme jenom reakcionářské aumysly. Neboť jak se wíce wsí do jedné obce spojí, přestane skutečně prawá swoboda obce: wzdálenější nebude již k poradám přicházeti, stanau se rozepře mezi sausedy hlawní obce a ostatních, zkrátka obec přestane býti obcí a stane se okreskem malým. Wezme-li si tento písaře neb auředníka, přijde to brzy tak daleko, že tento bude wšechno dělat a wšechno widět; občané sami spoléhajíce se na něho nebudau tak pečliwě o weřejné wěci dbáwati a proto zas jim nebudau nikdy rozuměti. Pokrok k dálšímu konstitučnímu žiwotu odstrčil by se tím zase na dlauhá léta. Kdyby později někde pro zwláštní ohledy a místní příležitosti některé obce takowé spojení za užitečné uznaly, mají wždycky snadno se spojiti; těžko by ale bylo rozcházeti se, kdyby se nyní snad kwapně a bez rozmýšlení k něčemu slepě zawázaly, co by je snad ustawičně mrzelo.


18. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [O slovníku vznikajícím v zahraničí], Autor: Havlíček, Karel
Z Prahy. Litostně-li si zpomínáme, jak mnoho synů w cizině je ztraceno pro národ český, radujeme se zase slyšíce, že který Čech i wzdálen od wlasti buď wlastní sláwau ozdobuje jméno swého národu anebo jinak pro jeho zwelebení pracuje. Nemalým potěšením tedy bylo nám dočisti se w „ Slovenii “ o muži docela neznámém, jenž si ale swau práci může získati trwalého jména. W Korutanech totiž w německém Strassburgu w dolině Keršské pracuje Wáclaw Janda, rodem Čech ze Sušice a pensionowaný farář, již 20 let o slowníku, w kterém budau obsaženy a wyloženy wšechny známé kořeny wšech nářečí slowanských; do Hromnic bude obšírně toto dílo dokončeno a potom prý národnímu museum w Praze k wytisknutí dorowáno. W bolestech swých ( neboť dlauhá leta již postonáwá ) prosí Boha jenom, aby mu dal žíti, až šťastně dokončí swé předsewzetí; potom nech se stane wůle Boží. To je láska k wlasti, k swému národu.!


17. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy., Titulek: [Článek pana Kleinerta], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] Pan Kleinert přinesl nám wčera odpowěď na článek proti němu w sobotním čísle wytištěný. Poněwadž ale p. K. žádné wěcnaté wywrácení nepodáwá a skutek swůj, který jsme ostře potupili, upříti nemůže, newiděli jsme potřebi odpowědí, jeho místo w nowinách zaujmauti. Zůsláwáme ještě posud a sice po dobrém a chladném rozwážení při wšem, co jsme napsali, zwláště poněwadž jsme se dowěděli, že tento nepowolený krok p. K. we Wídni účinku swého nám škodného se neminul, a poněwadž podlé jiných o chowání některých audů deputace we Wídni nás došlých zpráw teprwa jsme se ještě lépe přeswědčili o léto záležitosti. Umínili jsme si, bude-li toho zapotřebí, beze wší šetrnosti osob wytisknauti, co s jistotau wíme. H. B.