5. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Lloyd o ruské intervenci], Autor: Havlíček, Karel
Lloyd od 2. kwětna mluwí we wedaucím článku o ruské intervenci. Důkazy jeho pro potřebu ruské pomoci jsau tytéž jako w auředním jejím ohlášení. Pak ale dokládá několik slow, jejichžto prawdiwost si tím wíce přejeme, poněwadž se nacházejí we wládním časopise. Prawí pak takto: 422 „ Přiwolání ruské pomoci je krok čistě wojenský. Nejsau s ním spojeny pražádné politické wýmínky. Bylo by nezákonné, a práwě proto nemožné pro ministerstwo konstitučního státu ustanowowati we smlauwě s některým cizím státem změnu domácích politických ústaw. Bylo by nepolitické a škodliwé interessům Rakauska, zawazowati se naproti cizé moci k následowání jisté zahraničné politiky. Nic spůsobu takowého nebylo dáno, nic toho spůsobu žádáno. Od pomoci ruské připowídáme sobě znamenité auspěchy, alespoň rychlejší poražení uherského powstání a ušetření wlastní země, obrowským namáháním ač ne wysílené, přece welmi umdlené. chybějící koncové uvozovky


21. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: V Praze dne 20. října, Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 20. října. H. B. – Slyšíme a čteme také we Wídeňských časopisech, že již byla w nejwyšší poradě we Wídni wržena kostka budaucího osudu uherských národů. Kterak uzawřeno, není posud powědomo, tušení naše jest ale, že jenom Chorwátsko a Wojwodina srbská staly se samostatnými korunními zeměmi, Slowensko a Rusíni ale nepochybně nawzdor wšemu usilowání zůstanau spojeni s Maďary co jedná korunní zem. Jak asi sobě naši diplomatowé pomohli w Sedmihradsku, na to jsme welmi zwědawí! – – – Než tento článek wěnowán jest jakožto náhrobní nápis ubohého nedochůdčete, jakožto slza padlá z bratrského oka slowanského na ubohé již w pučení swém zwadlé Slowensko. Což tobě, ty ubohý, od wěků utlačený, tichý holubičí rode z matky slowanské zabránilo zasednauti za stůl mezi rowné tobě korunní národy rakauské? Což tě učinilo nehodným osudu maličké Bukowiny? Což tě odstrčilo, třímilionowý kmene, ze společnosti ostatních? – Nežádejte na mně auplnau odpowěď na tak bolestnau otázku; starý zwyk – prawí se – jest tyran člowěčenstwa, a polowičatost je hlawní známka nynější wlády. Na jedné straně nedbá ministerstwo na sympathie Mnďarů Maďarů a dáwá proti wšeobecnému smýšlení weliký počet jejich wůdců krutě odprawowati; na druhé straně bojí se, ztratit wšechnu sympathii, a nechce rozděliti to, co spojeno býti nechce: na jedné straně zapomíná na celitost koruny uherské a odtrhuje Chorwátsko a Wojwodinu; na druhé straně štítí se odděliti Slowensko a Rusíny, aby celitost koruny neutrpěla! Na jedné straně uznáwá sprawedliwost požadawek Srbů we Wojwodině, na druhé z těch samých příčin neuznáwá sprawedliwost slowenských a rusínských! Diwné ministerstwo! Myslíte snad, že sobě Maďary nakloníte tauto koncessí? Maďaři budau zarputilí nepřátelé waši, i kdybyste jim wšechno tak nechali, jak bylo před březnem: musel by se zajisté celý pořádek a obyčej we swětě proměniti, aby poražený a pokáraný nemyslil na pomstu proti wítězi! Ani jedno srdce maďarské si nezískáte tauto koncessí, nýbrž sesílíte jen swého nepřítele, a odwrátíte si tisíce tisíců srdcí těch Slowáků, kteří očekáwali od wás za swau wěrnost lepší staw, samostatnost, a zklamáni budau we swých tak dlauho již chowaných nadějích! Již prwní pohled na mapu a druhý pohled na historii uherskau ukázal by snad každému jinému ministerstwu cestu k úplnému paralisowání revolučního žiwlu maďarského, naznačil by samostatnost Slowenska za hlawní garantii budaucího míru w Uhřích. Ale nestane se tak! Ohlížíš se po rozumných příčinách tohoto neobyčejného rozhodnutí, kde jsau? My newidíme žádnau podstatnau, leda snad bázeň před zwětšenau mocí Slowanstwa. Dobře wíme, že se uwáději překážky administratiwní, jakoby snad Slowáci neměli ani důstatek mužů pro auřady. Ale kdo wí jak aurodná jest země česká a Morawa na auředníky, kdo wí, že sami Slowáci je žádali prozatím: ten tuto příčinu za podstatnau pokládati nemůže. Ale tu se zdržeti nemůžeme žertowného přirownání. Onen jonák wesnický bál se oženiti, a když se mu na příklad otcůw ukazowalo, prawil: Což otec, ten si wzal matku, to je jiná: já ale musím si wzíti osobu docela cizí! – Tak asi nám připadá bázeň ministerstwa rakauského před wzrůstající moci Slowanstwa. Zrowna toho, zač by se Bohu jako za zwláštní štěstí děkowati mělo, toho se bojí wláda. Což pak jest duše našeho obnoweného swobodného Rakauska? Což pak bude nyní držeti waše Rakausko pohromadě, když již pukly řetězy absolutismu, kterými bylo dříwe swázáno? Nic jiného než Panslavismus! – Nelekejme se toho slowa, není to panslavismus od Kamčatky až k Jaderskému moři, od Jeniseje až Černé Hoře, není to tento Welikán Welikanowič, ale jest to panslavismus menší, weselejší, ne tak nebezpečný, jest to panslavismus jiho-západní neb středoewropejský, spojení bratrské menších národů slowanských k zahájení swé osobní národnosti a samostatnosti. Nyní se má Rakausko udržeti pohromadě, a sice dobrowolně. Tážeme se, co jiného schopno jest k tomuto dobrowolnému společnému obcowání než cit panslavismu rakauského, a nerozumí-li se ještě nyní tomuto tajemstwí, budaucnost tím lépe potwrdí naše slowa. Když wloni Wlachowé, Maďaři a Němci opauštěli rozwyklaný a shořením hrozící dům rakauský, tak jako myši prý utíkají ze stawení pádem hrozícího, prawili rakauští Slowané, až posud jen sluhowé a pastorci w tomto domě: Dosti pewný jest posud tento dům, podporujme ho, oprawme si ho a budeme w něm spokojeně bydliti! A zrádu by páchal na tomto domě ten, kdo by plašil z něho bez příčiny ty, kteří dobrowolně zůstati chtějí a činil přebýwání w něm tak nesnosným, žeby po jiných obydlích zraky nespokojenců obracowati se museli. A obydlí takowé welikánské nebezpečné jest zrowna w sausedstwí a takřka se samo před zrak stawí nespokojencům. Kdo nechce malý panslavismus, ten hleď! aby na sebe neuwrhl weliký. A kdo může se chlubiti že nahlédl do tmawé budnucnosti budaucnosti osudu? Wěru když si wšeliké kroky našeho ministerstwa powážíme, zdá se nám, jakoby sobě neumělo wážiti toho, co každý dobrý státník za nejwětší základ Rakauska uznati musí: totiž Slowanstwa rakauského, které baží po samostatnosti a dle okolností newidí pro sebe nikde wětší garantii, než práwě w Rakausku. Moc Slowanstwa není tedy nebezpečná, nýbrž prospěšná Rakausku, ona nehrozí, nýbrž ještě dáwá naději na wětší sílu a trwání. Dejž Bůh! aby to konečně náhlídnuli ti, kterým swěřena jest loď státu w nebezpečné plawbě.


30. srpen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [Poznámky redakce.], Titulek: [O vzdělání národního učitelstva - poznámka.], Autor: Havlíček, Karel
Pochlebowati, a zdwořilé neprawdy, tak zwané komplimenty dělati, zwykli jsme jen slabochům, jen dětem se pilulky cukrují, prawému muži mluwí se holá prawda zrowna do očí bez ocukrowání, a mezi prawé muže smíme snad naše učitelstwo směle počítati. Zwláště když se z řečí našich wšude prawá úcta k stawu učitelskému jewila, když jsme těžkosti a obtížnosti nynějšího postawení našeho učitelstwa dobře uznáwali, a při každé příležitosti zlepšení připomínali: nabyli jsme s druhé strany práwa po přítelsku bez pochlebowání i mnohé wady učitelstwa samého neschwalowati, majíce wždy na zřeteli zřeeli účel ten, aby i učitelstwu i nám a wychowání našemu pomoženo bylo. Red..


10. červenec 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Leibniz a jeho idea, Autor: Havlíček, Karel
Leibniz a jeho idea. Wiz, co do půwodu jeho, wýtečný cestopis našeho Kollára. Památka dwaustoletých narozenin důmyslného Leibnitze práwě tyto dny slawila se w proslulém Lipsku založením akademie nauk. Jisto že mnozí řečníci zaslaužené chwály mu udělili, owěncujíce jej palmau dušewního wítězstwí a sláwy – než jediné, a wšak nejwětší mezi wšemi ideami Leibnizowými, ana již autlému jinochu probleskla, ana krokům jeho na cestách přikrých a okluzkých swítila, a nad hrobem stojícímu kmetowi mocným plamenem plála, sláwau nesmrtelnau jej ozařujíc – této jediné nedostalo se chwály, nedostalo se řečníkůw. Odletělať s duchem jeho w oblohu nebeskau. A což medle welebnějšího nad myšlénku onu, člowěčenstwo dušewně spojiti w národ jeden, jenž by wše, co w obor mluwení sáhá, rozumem pojímal, a prawdu z umu plynaucí w té samé čistotě mysliti a sdělowati schopen byl? Miníme tímto jeho wšewědu ( scientia universalis ) a s ní nerozdílně spojenau nutnost wšeobecného písma umowého. Jaký umopisu tohoto byl pojem, a w jakém twaru uwěčniti jej se snažil, widno z názwu písma calculus zwaného. Mělať to býti totiž saustawa znamínek, z nichž, když by se jedno k druhému přiložilo, wýraz pojmu dle hlawní swé látečnosti by se utwořil. Z toho patrno, že by se nikdy žádný pojem nepráwě naznačowati nemohl, jako w počtech, tak že by se sokowi slowem „ calculemus “ wšecka absurda w obličej metati mohla. Takowýmto písmem mohl by se jeden s druhým beze wšeho ohledu rozličnosti u wlastním jazyku tak srozuměti, jako bratr s bratrem, a co ještě mnohem důležitějšího, musely by se wždy jen prawé pojmy podáwati. Toť, prawí Leibniz na smrtelném loži, nemožným není, ba že wše již před sebau po hotowě w celém swém blahopůsobení widí! Myšlénka tato dle názoru jeho wywedena měla by zajisté wýsledků nesmírných, jichžto uwážení třeba jen dosti zewrubné mysl rozpalem zachwacuje. Jak by wědy, jež Voltaire „ le plus terrible fléaux de la terre “ pojmenowati se neostýchal, w celé swé důstojnosti na swětlo wystaupily, a w jeden střed se shrnuly – jak by každý prawými pojmy ( a nikoli slowy ) obírati se snažil, chtě druhému myšlénku swau sděliti – jak by konečně každý pozorliwě a wybraně 219 čítati musel – netřeba připomínati. Bylo by to, wěru! co i náš prof. Exner we swém – jak obyčejně – duchaplném spisu: Über Leibnitz’ens Universal-Wissenschaft, sám uznáwá, něco welekrásného! – Prawda dosti na tom, kdybychom si alespoň jen w písmě wesměs porozuměti mohli, austně bychom si ale nicméně jako posud co jinomluwci proti sobě stáli. Než i tu třeba wšeobecné mluwy wypátrati možno. Stopujíce práwě nastíněnau ideu Leibniz-owu došli sme w našem o wěci té přemyslu k wýtěžkům w oboru mluwozpytném – a komu neznámo, že idea tato do wšeho sáhá? – jež pro wáhu swau a jazyku slowanskému připowídající budaucnost jazyko-zpytnau, nikoli opominauti nemůžeme. Podwrhnauce názoru tomu mluwu lidskau poznáme, že na počátku člowěčenstwa nebylo žádné rozličnosti w jazyku, nýbrž užiwalo se wesměs hlásek jednoduchých, z nich pak utwořených jednoslabičných slow, která oboje swůj wlastní a wšak powšechnější wýznam měla. Co do toho třeba poukázati na wýtečný článek našeho Šafaříka w čas. Česk. Mus. twoření slow zdwojowáním kořene. Skládáním těchto takořka ještě tekutých látek mluwnických twořila se nowá slowa nowých pojmů, a látečnost pojmů býwala látečností we slowech samých, dle jednotliwé w pojem wložené části, wyražena t. j. nowé slowo z wíce jednotliwých částí pozůstáwající naznačowalo každau z těchto w pojem wložených částek. Jakau kdo část s pojmem myslil, t. w něj wložil, z takowé látky musel i slowo pro onen pojem si twořiti, a proto podáwal mnohdy o tom samém předmětu jeden slowo takowé, druhý jiné. Tak činil jednotliwec, tak rodina, tak obec. Než weliká část hmoty lidských jazykůw z wíce slabik pozůstáwá, a srostliny tyto tak rozličné jsau, že mnohým nepochopitelno, jak prwotně a půwodně z přiměřených látek složené jsau byly. Jakausi lučebnau cestau nechají se wšecky tyto slitiny a srostliny we swé půwodní látky rozpustiti, a z těchto dala by se poznowu nowá skladání zříditi, která by při dostatečném počtu i powaze látek, a rozumném, t. j. prawým pojmům přiměřeném, wýboru jich za jakýsi druh wšeobecné umomluwy slaužiti mohla. Mezi mnohými, ba snad mezi wšemi jazyky nejlehčeji wywésti by se to dalo na základu našeho slowanského, poněwadž w něm takowých látek nalézáme, které we twaru a powaze ještě ty samé jsau, jak se jich prwotně před několika tisíci lety skoro naskrz o sobě užíwalo. Podáwáme tuto nikoli snad na důkaz – jehož jinde umístiti třeba – několik slow: ew znamená prwotně wýrůstek, úkaz neb mladé. en – místo, z něhož něco wyniká. aw – místo, kam něco wniká. am – krajinu. ow – místo přirozené, w němž se něco zdržuje. ist – místo ( přirozené ) w němž něco půwodně bytem. na – místo, kde se co chowá. an – půwodce něčeho neb obywatele. el – nositele neb chowatele něčeho. ol – nejwyšší část něčeho. ec, ice, e znamená mužské, ženské neb neobojí pohlawí. ek, ka, ko – něco malého. ad – hmota žiwotná, žiwé těleso, žiwočich. Pokusme se jednoduché tyto častky složiti. kar = rána, angl. scar, kar-ati atd. kar-ew = wýrůstek neb úkaz rány = kr-ew. kar-na = místo na kterém se rána nachází = lat. carne. kar-el = nositel neb chowatel rány = hrdina. kor = těleso, Körper, corpus, Chorus, Heer. kor-en = místo z něhož nějaké těleso wyniká = kořen. kor-ol = nejwyšší w zástupu. kor-ol-ew = králewič. uh = prwotně znamená bolest. uh-en = něco odkud bolest wychází, oheň, ignis. uh-el = nositel bolesti = uhel. kor-uh = bolest národa, těla, fra. courroux. kor-uh-ew = úkaz bolesti národa, zástupu. st = prwotně ticho. st-in = místo, w kterém ticho býwá = stín, Schatten. st-el = něco, w čem se ticho chowá = po-st-el, st-ol, St-all, st-ill, sileo. st-aw = místo, kam ticho wniká, staw, stawení. os = nositi. ew-ol-os = wýrostek nejwyšší, který se nosí = wlas. os-el = chowatel nošení. če = začnauti, če-s-en = místo, z kteréhož začátek wyniká = česen, česnek; če-s-el = chowatel wšeho počátku = Bůh; čel-ow, přirozené místo, kde se Bůh zdržuje; čel-ow-ek = malé přirozené místo, w němž se Bůh zdržuje; čel-ist = místo, kde Bůh domowem = čelo, čelisť; čel-ist-is = weliké místo, kde Bůh domowem = coelum, coelestis. Tímto možno známých jmen si wyložiti z historie prawěké: Sar-d-ec = srdce, hlawní město. Sol-lim-an = obywatel solné wody = welryb. Sol-lim-an-a-sar = welrybí srdce. Ne-boh-kad-ne sar = Ne bohatstwí, kdy ne srdce. Sar-d-an-a-pal = zápal srdcí. Sem-a-ram-is = weliké rámě Sema. Nin-ew-e = wýrobek Nina – město. Ad-am = žiwočich krajiny. Par-ad-is = weliké, horké, žiwé těleso = slunce. Mez-pot-am = krajina mezi řekami Ed-en = místo, odkud se wychází Ew-en Ew-na matka atd. Konečně dá se na základu jasného rozložení o půwodu jazyka slowanského wšeobecný umopis zaraziti t. písmo, o němž Leibniz sám twrdí, že je průliwem, jímž rozum plyne ba plynauti musí. Jaký rozdíl mezi umopisem a powšechným písmem, jak auzce wšewěda s umopisem spojena, bylo by tuto z místa dokazowati. Co Leibniz od ni očekáwal, a jakau nadějí se kojil, pokládaje ji w bohabojném nadšení po nábožnosti a cnosti, po přátelstwí a zdrawí za prwní blaho lidské – tomu nechceme ba nemůžeme odporowati, an i prof. Dr. Exner w nadzmíněném swém spisu ještě po wší chwále přísný swůj wýrok: wir wagen es nicht zu verneinen – z přeswědčené nutnosti dodal. Tolik o názoru Leibniz-owu. Sláwa jménu jeho! H.+B.


31. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Krestomatie jihoslovanská, Autor: Havlíček, Karel
Krestomatie Jihoslowanská. Pan. Iv. Macun, gymn. professor w Terstu, hodlá wydati jihoslowanskau krestomatii. Nepochybujíce, že zwláště mezi naší mládeží najdau se mnozí, kteří se jiho-slowanskému nářečí přiučují a učiti chtějí, podáwáme zde program knihy, která jim při učení welmi w hod přijde. Dílo dotčené bude záležeti z dwau částí, z básnické a z prozaické. Básnícká část bude zahrnowat dwa a šedesát spisowatelů jihoslowanských; kromě těch též překlady z Deržawina, Puškina, Kozlowa, z Kollára, Čelakowského a Jablonského; z Šimunowiče, Mickěwiče atd.; z Rukopisu Králodworského a z Igora, jakož i mnoho rozličných písní slowanských. Část tato bude rozdělena na čtyry oddíly: I. na lyrický; II. epický; III. dramatický díl; IV. na směs. Každému oddílu bude přidána stručná theorie o něm. Prwní tato část wyjde w 7–8 sešitkách; každý sešitek po 5 arších bude státi 15 kr. stř. Oznámíme, až wyjde prwní sešitek.


7. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: O sněmu říšském, Titulek: Předběžní sezení V. dne 18. července, Autor: Havlíček, Karel
Předběžní sezení V. dne 18. čerwence. Místostarosta Weisz dal zpráwu, že je s poštau wšechno již ujednáno. Psaní s penězi nebudau se swobodně moci posílat; četl se protokol dwau posledních sezení. Neuctiwé zacházení s poslanci přišlo ještě jednau k řeči. Činil se náwrh, aby byla ustanowena zwlášlní redakce pro auřední sněmowní list a strany rychlopisců. Odbory četly wolby uznané za platné. Wolba posl. Teufla z Ybbsu w Horních Rakausích práwě přišla w podezření; referent tedy wyzwal sněm, aby tuto wolbu prozatím neuznal a posl. Teuflowi nedal hlasu. Borrosch chce, aby se udaly pohnutky tohoto náwrhu; když sněm wčera uznal tuto wolbu za platnau, nemůže dnes být proti ní, pakli nemá pro to důkazy w rukau. Referent odwětil, že pochybnosti jsau takowé, že škodí dobrému jménu a cti posl. Teufla. Podlewski: Nepauštějme se do nekonečných protiw. Wolba je jednau uznána za platnau; pozdnější podezření neplať nic. Lohner: Sněm je powinnen, jak mile se objewí pochybnosti o wolbě, ji zkaušeti. Nebyl-li odbor wčera dobře poučen, je nyní, a proto se obrací na sněm, aby wolbu zkaušel. To je způsob každého parlamentu. Skutečnost mluwí každau chwíli, a děje se tu odwoláwání od méně poučené na lépe poučenau sněmownu. Fischhof: W každém parlamentě je lhůta, jak dlauho se mohau činit námitky. W německém sněmu je k tomu lhůta 14denní, jednací řád sněmu říšského určuje 4 neděle, aby se námitky mohly činit z nejzadnějších konců monarchie. Goldmark: Máme-li něco proti wolbě, není to žádný protimluw proti dříwějšímu uznání platnosti. Toto spoléhalo na spisech wolebních; přijdau-li nowé spisy, musí se nahlídnaut do nich. Hawlíček: Odbor nawrhuje, aby se p. Teuflowi nedal hlas. To se nesmí státi, pokud není nad wolbau rozsauzeno; to se stane později. Nesmíme mít nic proti wolbě, nemáme-li k tomu důkazy. Jiný: Nyní se může pauze určit, je-li wolba platná čili nic; ne ale, může-li aud tento hlasowat čili nic. Předseda: Náwrh rozpadá na 2 části: aby se wolba wzala w pochybnost, pak, nemá-li se poslanci dáti hlas. Tolo se wšeobecně zawrhuje a rozsudek sněmowní je ten, aby wolba posl. Teufla wzala byla w pochybenstwí. Jiná chyba we formě nalezla se u posl. Wocela z Čech, kde na spisu wolebním jsau podepsaní jen dwa komissarowé. Wocel: Ptal jsem se na to u českého zemského presidium, má-li úwěrní list jemu zaslaný platnost, a dostal za odpowěď, že má. Též sněm tak uznal a prohlásil mimo to 4 jiné wolby z Čech za platné. Proti wolbě posl. Sidona ( z Jičína ) byl protest z té příčiny, že studenti jednali pro něho o hlasy. – Wolba uznána za platnau. Proti wolbě Tarnowského prawí se, že na mnohých wolebních místech newolili woliči žádné wolence. Při tom byl přípis brigádního komanda z wolebního okrsku, se žádostí na krajský auřad, aby se nepotwrdilo wolení Tarnowského, poněwadž se tam sešli sedláci, žalujíce na šmejdy kněží a šlechticů při wolbě. Ale krajský auřad sám neuznal tento důwod a sněm uznal wolby platnost. Rieger: Jaký to nepořádný chod; wojenské komando nemá se nic co míchat do woleb, to přísluší politickým a úřadům; nech se za to tamnímu woj. komandu pošle důtka. Sirakowski: Ptejme se ministra wálky, nech on domluwí woj. komandu. Neuwall: Woj. komando se newmíchalo; ono poslalo jen udání jemu přinešené ku krajskému auřadu. Rieger: Nech má woj. komando powolání swé před očima a wí, že wolby nejsau jeho wěc. Hawlíček: Slowo a písmo je swobodné. Komando zde jednalo pauze co saukromá osoba. Hauschild: Kdyby komando bylo jednalo co saukromník, byl by welitel podepsal jméno swé a ne jméno komanda. Hein ze Slezska žádá, aby se přešlo k pořádku, což se i stalo. Odbor 6. čte wolbu dra. Strobacha z Prahy za platnau. Lohner: Stawím dwě otázky na referenta; aby mu wyswětlil dwě wěci: 1. W této wolbě se stalo, že wolenci wyšedší wečír z wolební urny, již hned ráno na to wolili poslance; newypršel tedy čas zákonem předepsaný mezi wolbau wolenců a poslance. 2. Wyswětliž mě referent, děla-li se wolba dra. Strobacha pode wplywem stawu obležení. Referent: Co se týče prwní otázky, stalo se již častěji, že předepsaná lhůta newypršela při wolbě, a sněm neměl nic proti ní. Co se týče stawu obležení, muselo by být zde proti wolbě, kdyby neměla být uznána, nějaké ohražení, že někdo byl nucen. Takowého ohražení není tuto: tedy nemůžem proti wolbě ničehož namítat. Ten se prohlašuje za swobodného, kdo se jím cítí být. Též prawili mužowé z Prahy, že byla wolba swobodná. Lohner: Zpráwa referentova, že wypršel kratší čas mezi wolbami, nežli zákon předpisuje, nestačí. W protokolích uwádí se nejen den, ale i hodina wolby. Nejsem přítel foremností a nehledím na to, že musí wypršet 6 dní mezi oběma wolbami. Ale určení to je bez potřeby, nemáme-li aučel před očima. Aučel mezilhůtí je ten, aby se mohli wolenci mezi sebau usrozumět. To se ale nestalo, když newyšel ani den, nýbrž pauze noc, kde beztoho wšechno spalo. To se příčí zcela aučelu. Odpírám tomu, že tímto způsobem došlo umluwení wolenců swého cíle, že se utwořilo mínění politické. Co se ale týče druhé wěci, nemohu nikterak uznat důwody referentowy. We stawu obležení mlčí práwa civilní, přestáwá swoboda politická; wojenský auřad je jediný platný, proto nebyla swoboda, wyslowit swé politické smýšlení, chce-li se jíti s wládau čili nic. I we Španělích, jenž wěru není wzor konstituční swobody, upustilo se tehdá, když je wětší město w obležení, což se tam často stáwá, od woleb. Staw obležení je staw, jenž ruší swobodu; není lhostejno, cítí-li se člowěk swobodným, anebo je-li půda, na níž stojí, swobodná. Bylo to učení dworské filosofie, jenž slaužila absolutismu, že ten je swoboden, kdo se cítí swobodným. To není prawda. Swoboden je pauze ten, kdo má zákonní zaručení pro swobodv swé. Trojan: Co měšťan Pražský a aud městské raddy chápu se slowa. Táže se, mají–li se poslanci Pražští připustit. Pro princip jsem powinnen, bych protestowal proti wšelikému poručníkowání nad Prahau. A bylo by poručníkowání, kdyby se chtělo protestowat proti Praze, neprotestuje-li ona sama. Kdyby se bylo stalo které nucení, měli by obywatelé Pražští tolik ducha, aby se sami proti němu ohradili. W hlawním městě stačí kratší lhůta; koho wolit, mohlo se snadno wědět. Tam stačí hodina, poněwadž lidé zůstáwají při sobě. Jinak je to we wenkowských okršlecích, kde bydlejí lidé rozptýlení a nemohau se tak snadno sejít a uradit. Swoboda wolení nebyla obmezena obležením, byloť hlasowání tajné, a nikdo nemohl být zadržen, aby napsal jméno swého důwěrníka. Že Praha nepotřebuje žádného poručnictwí, dokázala práwě wolením dra. Strobacha, o němž se weřejné mínění tak hlasně wyjewilo, že byl i na wenkowě na mnohých místech wolen. Hauschild: Děly se již wolby, kde lhůta mezi oběma wolbami byla kratší. Co je sprawedliwé pro toho, nesmí být nesprawedliwé pro onoho. Řekne-li se: Nehledím na dlauhost času, je jednostejné, jsau-li dny anebo měsíce mezi tím. Kdyby se ale musel zachowat předepsaný čas, musely by se i ony wolby zničit. Owšem je wětší lhůta žádaucí, protože se wěc týkající se dobrého země nemůže dost a dost přemyslit; to ale není wěc hlawní; bylo by zlé, kdyby newěděl ještě žádný ani při wolbě wolenců, koho wolit. Co se týče obležení, dokazuje rokowání, jak je potřebno, by se o stawu obležení Prahy šíře mluwilo. To ale nežádá práwě wěc wolby. Uwádějí-li se Španěli za příklad, je to pauze důkaz, že wláda španělská lépe pochopuje wěc wolební nežli česká. Zničit ale nesmí se wolba, neohražují-li se obywatelé Prahy sami. W stawu obležení nedá se owšem sebrat tisíc podpisů, ale některé se přece sebrali. Kdož by nebyl srozuměn s wolbau? Swobodomyslní? Tito by zajisté se ohradili, kdyby wolba nebyla swobodná. Brestl: Nejedná se o speciální wěc, nýbrž o princip; žeby wolby w Praze byly trefily tytéž muže, kdyby nebylo stawu obležení, dáwá jim to práwě příležitost swobodněji mluwit; neboť tato wěc není wěc osobnosti. Otázka je ta, je-li wolba w obležení swobodná čil nic. Byla-li to náhoda nebo zmužilost jednotliwých, že wolby w Praze wypadly tak jako w jiném stawu, není přec jisto, žeby se to stalo i w jiných pádech taktéž, a newíme, co přinese budaucnost; musíme tedy hledět na princip. – Není otázka, bylo–li obležení mírné či přísné, ale jedná se o princip: byla–li wolba w obležení swobodná? Zde musí být hájeno práwo lidu, wolba musí být wýraz lidu. Musíme hledět na prwotní wolby, a i ty jsau neswobodné. K prwotním wolbám je potřeba umluwení wíce než k wolbě poslancowě. W tomto pádu se wí, kdo wystaupí co kandidát, w onom ne. Takowé umluwení je nemožné w obležení. Je to nucení, zdržejí-li se někteří od wolení. Musíme tedy wědět, jaký byl počet opráwněných a jaký woličů. Jsau mužowé, kteří se nedají zadržet ničím; ale jsau také, že se dali a newolili. Musí se činit náwrh, že wolení w obležení je neplatné. Můj odbor wyslowil se již takto, ohledáwaje jednu wolbu Pražskau. Borrosch: Nesluší se, že mluwím we swé wěci. Tiskem jsem tu wěc již probral: musím wšak poukázat na omyl. Řeklo se, že kde wládne moc wojenská, přestáwá politická. Tomu odporuji. Ohlédněte se na to, k čemu slaužila moc wojenská, zda-li k potlačení swobody anebo k obnowení pořádku. Poukazuji na Paříž, jenž práwě stojí pod mocí wojenskau, a kde se předsebrali wšelijaké wolby a politická moc swobodně jedná. Posl. Brestl je na omylu, myslí–li, že politické umlauwání w Praze je zakázáno. Takowého zkrácení nebylo tam nikdy. Lohner proti Trojanowi, jenž mluwil o poručníkowání; říšský sněm má práwo, ohledat platnost woleb ze wšech stran. Nesluší se, by jedno město protestowalo, ohledáwá–li říšský sněm wolby jeho těmito známkami jako jiné. Jedná se o princip. Nejedná se o to, bylo–li obležení přísné nebo mírné, jedná se o wýznamu tohoto stawu ohledem na zákonní staw. Žeby ale nebylo potřebí umlauwání wolenců při wětším wzdělání politickém, zawrhuji tím, že w onom městě, jenž je srdce starého Rakauska, srdce a hlawa nowého Rakauska, we Wídni bylo nejwíc úmluw wolenců. Není tedy znamení politické wzdělanosti, rozhodne-li se kde rychle o wolbě, naopak mám to za znamení politické chudoby, newystawějí-li se myšlení politická rozličná. Chci tedy, aby se z ohledu na malau lhůtu mezi oběma wolbama a obležení wolení uznalo za neplatné. Trojan: Princip ustanowí se teprw od sněmu říšského; o princip se může jednat teprwé budaucně, nyní se jedná o děj minulosti. Moji protiwníci sami wyřkli, že we stawu swobodném bylo by se zrowna tak wolilo. W zákoně wolebním se o tom nemluwí, nemusíme se tedy wázat na zákon. Jedná se pauze o to, byla-li zachowána jistá foremnost. W tom ohledu je wolba wší námitky prostá. Týkajíc se swobody wůle, není pochybnost, že wolení jsau mužowé důwěry. Jedná se o purkmistra Pražského a o jiné muže, mající jistotně důwěru obywatelstwa. Wýčitku dra. Lohnera skrze slowo: Poručnictwí, nezasluhuji, neboť nejedná se o to, byla-li forma wolby podlé zákona, nýbrž byli–li woliči swobodní. Wocel: Byl jsem sám wolencem. Dostal jsem to o 9. hod., a když wolenci byli pohromadě, byla prwní řeč: Koho budem wolit? Odpowěď: „ Známeť muže swé na léta! " Kdo bude moci wykázat na řádnější muže z Prahy? Praha dokázala swým wolením, že je swobodnější nežli její staw. 333 Rieger: Též i já byl w Praze wolen, nepřijal jsem wšak wolení, protože jsem jí přiřknul jinde. Mohu tedy mluwit bez obalu. Otázka je otewřená. Wolení mužové mají takowau wážnost, že jim dali hlas i političtí i národní protiwníci. Není pochyby, že Strobach, jenž byl wolen jednohlasně za purkmistra Pražského, že Borrosch, prwní wýbor Pražský, že Palacký mají důwěru. Wýčitku politické chudoby zamítám; když audowé tito jsau takowí wěhlasníci, není žádné pochyby, žeby byli jistě woleni. Zajisté by při obnoweném wolení zas ti sami byli woleni. – Jsau to mužowé, na něž může sněm být hrdý; chce–liž se wydat w nebezpeč, je wylaučit? Nechci nikterak hájit kn. Windischgrätze a wojsko, ale do woleb se nepletli. Bojíme se wplywu wojenského, musíme wylaučit wšechny poslance z Haliče, ježto jak známo tato zem zwláště stojí pod wplywem wojenským. Tím by se ale ztratila třetina poslanců, a sněm by se poodstrčil. Máme potřeby oněch wěhlasných hlaw, bychom zachowali rozpadlé mocnářstwí. „ Přiložme ruku k dílu, pusťme formálnosti a zachraňme mocnářstwí. " ( Mnohostranné Brávo! Wolání o hlasowání. ) Violand: Debata je důležitá, nepauštějme ji. Protiwníci jsau na poli osobností. Staw obležení není formálnost, odporuje swobodné wolbě. Trojan přistupuje na princip, chce jej ale pro tentokrát opomenaut. Swobodná wolha we stawu obležení není možná, ale práwě nyní je potřebí wolby swobodné, poněwadž tento sněm položí základ, budaucí upewnějí jen budowu. Kdyby Čechowé později byli nespokojení, mohli by říci, wolby nebyly swobodné. ( Čeští poslanci: Ne tak, ne! ) Mohl-li který kandidát složit swé wyznání politické? ( Mnozí poslanci z Čech: Ano, ano. ) Sešli se wšichni wolenci? Wocel: Sešli. Borrosch: We jménu parlamentárního pořádku mluwím. Wšichni chtěli hlasowat, tu prorazil Violand a mluwil přece. President w těch pádech musí se ptát sněmu, chce-li hlasowat? President stawí otázku, má-li se wolba dra. Strobacha uznat za platnau. Sněm se prohlásil s malau menšinau, že ano. W ohledáwání woleb se pokračowalo; počet zkaušených a platných woleb obnášel 202. Místostarosta na to wstal: Konečně jsme přišli k cíli, po němž jsme tolik a tak pracně taužili. Dej Bůh, by se to stalo blahu Rakauska, a wyslowuji wážná slowa: Prohlašuji sněm říšský za ustawený. Pak nawrhl, chce-li sněm nyní wolit předsedu. Fischhof chce, aby se wolil w odborech, oslatně ale aby se wolba presidenta odročila na zejtří. Rieger: We jménu swé wlasti prosím sněm, aby zamýšlenau wolbu předsedníka odložil ještě na některý čas; známť, že okolnosti we wlasti mé w posledním čase učinily rychle předsebraní woleb nemožné, nejsau tedy posud auplně dokonány, bez wlastní winy přicházejí poslanci z Čech později. Myslím tedy, že se potřebné práce mohau předsebráti pod posawadním panem starostau, jenž swůj auřad jistě ke spokojenosti zastáwá. Fischhof uwádí proti §. 6. řádu jednacího, kde se stanowuje, jak mile 192 audů uznáno je za plátno, prohlašuje se sněm za ustawený, a wolí předsedníka. Smolka chce mít wolbu odloženu a sauhlasí s Riegrem, dříwe musíme wědět powinnosti předsedníkowi, dříwe se musí ustanowit konečný řád jednací. Tento náwrh nepříčí se s 6. §. proz. řádu jednacího, kde čas wolby není auplně udán. Poslanec jiný: Ctěný řečník přede mnau prawil, že bez winy prodlaužily se wolby w Čechách; tomu musím odporowat; jeť známo, že totéž gubernium je protáhlo, jenž již dříwe překazilo wolení do Frankfurtu; nejsem pro to, aby se odkládalo. Lohner taktéž: Dějepis Rakauska začíná s ustawením sněmu říšského, i já jsem Čech, ale k čemu odkládat, nehleďme na jednotliwau, ale na obecnau celau wlast, na Rakausko; jsem proto, aby se wolilo zejtra. Rieger: I já nemiluji obecnau wlast swau neméně, a newidím w tom žádnau nebezpeč, když se wolení presidenta odloží na několik dní, i mohlo by se také stát, žeby wolení nepřijal, kdo by byl wolen, poněwadž by nebyl dost poučen o powinnostech swých řádem jednacím. Sauhlasím se Smolkau. Goldmark proti tomu: To, oč se dnes již dwakrát hlasowalo, totiž o wolbu presidentowu již zejtra, nesmí, nesmí se wzít zpátky. ( Wolání odewšad: Wždyť se ještě nehlasowalo! ) Prawí-li se: President musí znát dříwe řád jednací, myslím, od toho že ještě nezáwisí wolba; podporuji náwrh Fischhofůw. Rieger: Je-li můj náwrh proti řádu jednacímu, je proti němu i náwrh Fischhofůw, neboť kdybychom se přísně jeho drželi, musela by se wolba díti hned, a ne teprw zejtra. Fischhof: Odkládaje wolbu na zejtří, držím se toho, že wolba nemůže se díti šturmem. Co se týče poznamenání ctěného řečníka, že nejsau zde ještě wšichni Čechowé, mohlo by se také říci: že zde nejsau také wšichni Němci. Důležitá wěc, která nutí k brzkému wolení předsedníka, je ta, že arc. Jan musí brzy nazpět do Frankfurta, a bylo by přáti, aby J. C. W. sám zahájil sněm říšský. Dylewski: Zdá se mi ještě potřebná revisí proz. řádu jednacího, nemají-li být stále třenice. Rozwažme dobře, máme-li ponechat presidentowi moc, předpisowat pořádek řečníků; proz. řád jednací je zcela nedostatečný. President nezná ještě to, co bude mět činit, a přece má již wésti rokowání, to není možné. Chci tedy, by se určil byť i prozatimní řád řečnění, a pak nech se wolí president. Borrosch: Odročíme-li wolení presidenta, nejedná se proto o protažení prací říšského sněmu, nestane se tím zráda wlasti; pusťme každau wěc formální a jděm k dílu; musíme být pilní jako wčely, ale nejsme roj bez králowny; sněm má zatím starostu; chopme se tedy konečného řádu jednacího a odložme wolení presidenta. Dr. Neumann: I já hlasuji s řečníkem, bychom pracowali zatím pod starostau, ale sauhlasím také s náwrhem Lohnera, bychom měli obecnau wlast, Rakausy, na zřeteli, a práwě pro wlast musíme wolit presidenta takowého, který zastane zcela wysokau úlohu tuto, a proto nawrhuji, by se hned dal tisknaut seznam poslanců, bychom mohli o tom přemýšlet. — Dowěděl jsem se, že arc. Jan tento týden ještě zde zůstane. — W týdni můžem wywolit presidenta. Brestl: Není parlamentární způsob, dříwe se umlauwat o práce a pak wolit presidenta. We Frankfurtě se wolil president hned po ustawení sněmu. Hlasuji pro wolení hned zejtra. Gleispach myslí, že se jedná o to: kdo a jak má být woleno. ( Odpor s mnohých stran. ) Dříw se musí obě tyto wěci určit, pak teprw se může wolit. Trojan sdílí mínění Borroschowo, že se práce nemají přerušit, ale wolení presidenta odročit. Nech se prwe wyrowná řád jednací, konečně přijme, a pak wolme. Borrosch: Proz. řád jednací newáže. We Frankfurtě byl také předparlament a wypracowal řád jednací, dříw než se wolilo. Palacký: Zdá se mi wěc jedna být welmi pozoruhodnau, kterau již jeden řečník přede mnau pronesl. Wěc je welmi praktická, nech k ní obrátí sněm swůj zřetel. Kdo má wolit? Wšichni-li anebo jen ti audowé sněmu, jichž wolba již je uznána? K upokojení lidu musí tato otázka tak wážná wzata být w uwážení; sice budau hlasowat někteří, a rozhodnau, jenž později nebudau uznáni za powolané k hlasowání. Jiný: Celá monarchie čeká taužebně na otewření sněmu; tímto hádáním prodlauží se jen jeho otewření, chci tedy, by se zejtra wolilo, a prosím o hlasowání. Lubomierski: Wichni řečníkowé přede mnau uznali jak se zdá: že se sněm nemůže ustawiti, nestalo-li se dříwe wolení presidenta. Poukazuji na Francauze, kde se komory otewřely druhdy starostau. Sauhlasím s Neumannem, aby se dříw znal konečný řád jednací, než se bude wolit předsedatel, na něhož se kladau powinnosti. Neumann: Nemohu pochopit, jak bychom již dnes znali muže? Jiný: Do jich wnitřku nenahledném ani po týdnech. ( Wolá se o hlasowání. ) Smolka stojí na swém náwrhu: Při otewření nejedná se o porady, porady se mohau dělat již pod starostau. Ale otewřením má se přikročit k pracím, dříw ale musíme znát wšechny ustanowení, jenž se wztahují na wolení. Fischhof: Jak se můžem mít za ustaweny, nemajíce žádného wůdce. ( Mámeť starostu: woláno. ) Ne, to záwisí od náhody. Palacký a Goldmark nedostali se již ke slowu. Hlasowalo se dwakrát; jeho wýsledek je ze wčerejší zpráwy znám.


12. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Kronika povodní., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. Kronyka čili dějepis wšech powodní posloupných let, suchých a mokrých, ourodných a neourodných na obilí, owoce a wína, hladu, moru, a jiných pohrom w Králowstwí Českém. Od příchodu našich pradědu českoslowanských, až do letošní powodně hrůzné s wýstrahami poučliwými a prawidly opatrnosti pro hospodáře, duchowní, učitele, auředníky, lékaře, řemeslníky, mlynáře a obchodníky. Z letopisu wybrána a z wlastní zkušenosti sestawená od Wácslawa Krolmusa. 8ka. str. 260. Cena 24 kr. na stříbře. Prodáwá se u spisowatele na nowozámeckých schodech u prwního stupně čísl. d. 185–3 w 3tím poschodí dwéře XII. a we wšech pořádných knihoskladech w Praze. Jest to welmi hojná sbírka wšech zde udaných a jiných ještě mnohých historických a nehistorických wěcí, tak že se w ní mnoho dát najde. Sbírka učiněna jest dílem z wlastenských dějepisů dílem od jinud, dílem wšak i z wlastní zásoby spisowatele.


10. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [poznámka o stavu českého divadla], Autor: Havlíček, Karel
— Dne 9. kwětna. Dáwno již ozýwali se u nás hlasowé, tažíce se, kdy že také thálie česká wyproštěna bude z pauhého podruží, aby dospěla k samostatnému žiwotu. Pakli ústawy diwadelní wůbec lze powažowati za školy mrawnosti a dobré hry za wyražení ušlechtilá i užitečná, mají zajisté národowé potlačowaní a zanedbaní, jako byli jsme my Čechowé, nejwíce zapotřebí takowé posily dušewní. Proto zaujímal přesmutný staw českého diwadla zwláště w Praze ode dáwna pozornost mnohých dobromilů, an českoslowanský národ weškerý w celém širém swětě sotwa kde wydatných nalézá pomůcek ku powzbuzení, zwelebení a powznešení ducha swého, pokud je nenachází w naši staroslawné „ zlaté “ Praze! Že pak arci k ústawům welkolepým, národa celého důstojným nepostačuje síla jednotliwců, newedly snahy dosawádní k žádaucímu cíli. Nyní se o to zasazuje zemský wýbor, aby se i tu rownému práwu národnosti řádně zjednal průchod. Byla to prawá ironie, že stawowé čeští wesměs dosawáde německé toliko diwadlo i německé školy ( t. technický ústaw a realku w Praze ) na zřeteli měli, oboje hlawně českými penězy totiž z platů a daní kontribuentů českých wydržujíce — zrowna tak, jak to činila stará wláda rakauská se swé strany. Když loňského roku náš Trojan z raddy hlawního města Prahy zwolen byl do zemského wýboru na místo býw. purkmistra Müllera, počal brzo s důležitějšími osobami wyjednáwati o zlepšení stawu našeho diwadla. Ačkoli mnohé naklonil tomuto záměru, potkalo se přece prowedení jeho s nemalými obtížemi, jenž se zakládají na smlauwách od samého sněmu býwalých stawů s ředitelem Hofmannem uzawřených a na dalších poměrech tohoto nájemníka k dosawádním audům německého diwadla etc. Konečně sestawen jest z wýboru samého po dwau řádných poradách odbor tří audů: ryt. Bergenthal, Trojan a Falk ( poslední místo hrab. Alb. Nostice, jakožto nepřítomného intendanta diwadelního ) k ohledání spůsobu a k wypracowání určitého náwrhu: „ jak by se tu wyhowěti mohlo wšem slušným ohledům, aby se dosti stalo záwazkům práwním i potřebám a cti národa w hlawním městě králowstwí českého; zwláště pak, co k účeli tomu hned — aspoň prozatím činiti, a jaký náwrh by se nejbližšímu zemskému sněmu k definitivnímu ustanowení předložiti měl. “ Howor prý o tom byl wřelý; jmenowitě w posledním sezení uznáno jest wýslowně a ochotně: „ že se musí dobrá wůle oswoboditi skutkem, aby se nezdálo, že se rownopráwnost pauze nosí jen w ústech a na papíře. “ Mluwí se i o letním diwadle w nějaké zahradě. Dle našeho zdání nebude jiné podstatné pomocí, leč aby se wystawělo nowé řádné diwadlo pro koncerty a zpěwohry, tak že by se pak obau domů střídawě mohlo pro Čechy i pro Němce použíwati.


5. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Venkov, Titulek: [dodatek redakce], Autor: Havlíček, Karel
Dod. Red. Proč pak jste se těch wandrujících demokratů a wlastenců nezeptali, odkud mají tyto zpráwy o uplacení našich deputowaných? Jestli se jim tito sami prozradili, anebo jestli se toho domakali na jiný způsob, snad od kamarilly samé: na každý způsob bylo by dobře a poctiwě, finanční staw deputowaných našich, na takowý způsob nenadále zlepšený, w nowinách uweřejnit, protože je swoboda i weřejnost. Ale práwě protože je swoboda a weřejnost, měli byste takowého tlučhubu, který jí poctiwě nepoužíwá, nýbrž pokautně záwistiwými lžemi a rejpawým osočowáním swým zleužíwá a przní, který by snad rád swau ničemnau taulawost a zahálčiwost září demokratickau a wlasteneckau ozářil a oslawil, takowého prawíme, měli byste swobodně zawřít a weřejně před saud pohnat, aby se mu podíwali na zuby, je-li to mudrc od wýchodu nebo od západu, hafan Frankfurtský, anebo krtek maďarský anebo nějaký jiný w myslích a srdcích českých posud neznamenaný demokrat a wlastenec. Dejte si jen dobře pozor na rejpání Frankfurtské a na zůřiwost maďarskau, pak tomu lehčeji porozumíte, odkud wítr wěje, když některým demokratům je swornost českých deputowaných prawau solí w očích a německé swobodaření tak příjemnau lahůdkau.


23. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Co je národ, kdo jsou Čechové a co chtějí., Autor: Havlíček, Karel
Co je národ, kdo jsou Čechowé a co chtějí. ( Pokračowání. ) Jiný podobný zmatek panuje u některých z ohledu wýznamu důležitého slowa národ. Jsouť i lidé jinak dosti wážní, kteří, jak již řečeno, upírají nám Čechům práwo nazýwati sebe národem českým, poněwadž prý wšickni obywatelé králowstwí českého wespolek jen jediný národ jsou, a tudy Čechoněmci w Čechách stejným práwem k národu českému počítati se mohou, jako my prawí a wlastní Čechowé. To je ale neprawé užíwání slowa „ národ “ ( latinsky natio něm. Nation ). Kořen slowa toho je rod ( naroditi se, jako natio od nascor ), a nemůže teda wlastně nic jiného znamenati, než část lidstwa stejného rodu – weškeré potomstwo jednoho rodu. Toto pak musí míti patrné jakési známky, kterými se od jiných národů líší. Takowá – a to sice hlawní a rozhodující známka je řeč. – Jsou i jiné samy sebou dosti důležité známky, které ale wšecky wesměs wzaty nejsou tak důležité, jako tato jediná, tak sice, že kdykoli této na odpor stojí, ustoupiti musí, a stojíli wedle ní, wždy jen jako k potwrzení a wyjasnění jejímu sloužiti mohou. Takowé jsou: tělesní i dušewní powaha národu, jeho mrawy, obyčeje, powěry, národní powěsti, časem i wlast, historie, náboženstwí a kroj. Prwní zde jmenowané nedají se tak snadno z národu wytříti nebo z ouplna wyhladiti, ano často i po změně jazyka zůstáwají, jsouce badatelům historickým a národopisným za důkaz, že ten neb onen lid někdy k tomu neb onomu národu patříwal, ku kterému se nyní již weřejně nepočítá. Takowý lid je pak jako neprawý syn šlechtického rodu, jehož půwod sice celý swět zná, ale práwo k otcowskému jménu nikdo neuznáwá. Wlast swou mění národ přestěhowáním, náboženstwí lepším poznáním – historie je zwláště we starších dobách temná, a wždy mnohým proměnám i přewratům podrobená, a kroj přewrací zwláště za našich časů nestálá móda. Ale pokud jazyk některého národu trwá, potud nepřestáwá býti národem. Jazyk je rodokmen ( Stammbaum ) národů. Kdo jazyk některý za swůj wlastní uznáwá, ten patří témuž národu. Totoť jsou o wěci té zásady naše, kteréž se zajisté hojnými důwody opatřiti dají. Potomci rodin šlechtických dokazují půwod swůj rodokmenem, z něhož se poznáwá, kterak jeden od druhého w nepřetržené řadě a wšickni od jednoho praotce pocházejí. Národowé ale nechowají podobných rodokmenů, a synowé jednoho národu poznáwají se po jedné neomylné známce – po wěrném zachowání jazyka otcůw swých – jazyka národního. A jako w rodinách šlechtických lewobočkowé a nebo zrůdníci, kteří neprawostí nějakou šlechtické práwo ztratili, anebo nešťastnými osudy o důkazy jeho přišli, jakkoli swět šlechtický půwod jejich wěří, přece nikdá před práwem k jménu rodinnému hlásiti se nesmějí, rowněž tak lidé i kmenowé, kteří jazyk národní změnili a ztratili, k půwodnímu národu swému přiznáwati 134 se před obličejem swěta wíce nemohou. Naopak ale, jako někteří práwa a šlechtictwí rodů nabýwají přijetím za wlastní, přijímají se do národu, a uznáwají se za prawé a poctiwé syny jeho wšickni ti, kteří jazyk jeho - hlawní to známku národnosti, přijali. Tyto práwě uwedené dwa spůsoby ztrácení a nabýwání národnosti jsou jediné a newywratné wýminky od půwodního slowozpytného wýznamu slowa „ národ “, kterýž ale co hlawní prawidlo platnost míti nepřestáwá. Následkem těchto wýminek nepočítáme již wíce zněmčené Slowany polabské, jichžto sídla dobrou polowici weškerých zemí německých zaujímají k Slowanstwu, ačkoli o jich rodu a půwodu slowanském ani jediný poněkud swětlý a soudný historik německý pochybnosti nemá. Dle těchto wýminek počítají se a mohou s Pánem Bohem počítati k národu německému wšichni odrodilci čeští, kteří jazyk swůj materský a národní zapomněli, a německý za swůj wlastní přijali. Naopak tomu přiznáwají se wším práwem k národu českému, a uznáwají se za prawé a poctiwé syny jeho, za wlastní bratry naše wšickni ti, kteří jsouce půwodu německého, aneb jinak cizího, náš jazyk za swůj wlastní přijali. Tak bydlí mezi námi weliké množstwí mužů, majících jména německá, ano najdete takowých plno i w prwních řadách našich spisowatelů a zastáwatelů naší národnosti wyššího i nižšího stawu. O tomto půwodu českém může se aspoň pochybowati, pokud se newí, zdali jméno jejich německé zároweň s rodem německým do Čech přišlo aneboli samo jen přijetím, změnou, přeložením, prawopisným zkroucením aneb libowolným falešným zapsáním w němčině si libujících úřadníků powstalo. Jsou ale i takowí mezi wlastenci našimi, jichžto půwod je beze wší pochyby cizí – a přece je wšecky dobrým práwem k našemu národu počítáme, ano mnohé z nich prwními syny a prwními ozdobami jeho jmenujeme, kdežto naopak jiné některé, jichžto jména zde udáwati nechceme, ačkoli jsou patrně z českých rodičů pošlí a české jméno nosí, za Čechy neuznáwáme proto, že sami jazyk swůj i národ swůj hyzdí a zawrhují. Přiznání se a láska k národu i jazyku jeho, jesti tedy podstatnější důkaz národnosti, než pouhé místo narození čili wlast, nebo dokonce půwod rodu. Zde zajisté a lépe než o wlasti dají se pronésti slowa básníkowa. „ Národ swůj ten w srdci nosíme, “ „ Ten nám nelze bíti ani krásti. “ Náš národ je ten, jemuž sme se s tělem i duší zadali, jehož blahu, oswětě a sláwě sme snažení žiwota swého wěnowali. Slawní mužowé Keller, Klebermann, Necker, Cuvier jsou jak známo půwodu německého, a kdož je nebude pokládati za Francouze, kteréhož národu sláwu množili a sám Napoleon – kdož jej bude Francouzům upírati, ačkoli každý školáček wí, že se z wlaské krwé a na wlaské zemi w Corsice narodil? A abychom u sebe příklady podali. Přestáwají Lessing, Kant, Fichte a nesčíslně mnozí jiní Němci býti proto, že jsou potomci Slowanů? Je slawný sluchozpytec Chladný již proto Čech, že z české rodiny pochází? Ba co nám to platí, že se weliký malíř Rafael Mengs, wynálezce kamenotisku Sennefelder a jiní w české zemi narodili; swět nám je bude přece upírati. Naopak ale, kdož nám Čechům upře Karla IV., otce wlasti, ačkoli wšickni wíme, že byl z německé rodiny Luxenburkůw atd. Když sme nyní mínění swé pronesli, co by se slowem národ rozuměti mělo a kdo ke kterému národu patří, musíme ještě ukázati, co se slowem „ národ “ rozuměti nemá. – Jsou totiž mnozí, kteří pokládají za jeden národ weškeré obywatelstwo jedné země, společná politická práwa, společnou jednu ústawu zemskou ( Verfassung, Constitution ), neboli jedno zřízení zemské mající – a nebo zas wšecky obywatelé jednoho státu, jedné říše. Dle této zásady slowe jim národem českým wšecko obywatelstwo země české. Chybné toto pojmenowání wzalo počátek swůj w nejnowější době teprwa a sice nepochybně ze příkladu Francouzů, kteří wysokozwučným slowem la nation – la grande nation weškeré obywatelstwo země francouzské spolu s wládou jeho znamenají, nesmyslíce tím spolu Francouzy we Šwejcařích a w Belgii a j. jmenowati, ačkoli i těmto národnost francouzskou nikdo nebude moci upříti. Tento zcela nowý a neslušný spůsob Francouzů nemůže se ale wůbec chwáliti, a u nás dokonce nikterak zawáděti. Chcemeli obywatelstwo některé země a spolu i wládu jeho wyjádřiti, nazweme je: „ občanstwo “ ( ne občanstwí ) a nebo „ stát “, a nebo ještě lépe, jak staří naši předkowé w jednáni s cizími zeměmi tak pěkně a přiměřeně psáwali a říkáwali: „ Obec země. “ Weškerá obec země české, francouské, šwejcarské, seweroamerikánské t. j. weškeré občanstwo těchto zemí i s wládou swou, králem, presidentem atd. ( Pokračowání. )


24. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Jihoslované, Titulek: [glosa], Autor: Havlíček, Karel
– Ost-Deutsche Post podáwajíc dne 22. zpráwu o samostatném zřízení Wojwodiny a o nedosaženém spojení jejím s Chorwátskem prawí: Přiznáwáme se, že bylo w každém pádu lépe, utwořiti menší korunní země wedle sebe, než spojiti jich několik na jihu Uher do wětší provincie, když nebylo již jinak nežli zříditi samostatnau Wojwodinu, tak jak se to stalo. – Stejné potěšení jako nad rozdrobením jihoslowanských zemí a sil dáwá také na jewo, že si wláda obrala generála Mayerhoffera za místo-wojwodu (? ) muže prý, „ který čistě rakauské stanowisko klade wýše nežli nějaké pauze národní. “ Mayerhoffer je Němec, a podle jeho skutků zajisté jeden z prwních, který Srbům draze zaplacený náwrat práw jejich nepřeje; známo dosyta, w jaké přízni u Srbůw stojí. – Přirownejme tato přiznání řečených nowin s přiznáními, které den před tím projewily strany Slowanů w Turecku ( wiz wčerejší číslo ), nabudem nowého důkazu pro starau prawdu, jak Němec Slowanům přeje.


16. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: Osvědčení, Autor: Havlíček, Karel
Oswědčení. Národní Wýbor w Praze, pod předsedáním p. presidenta wlády zemské swé porady držící, jenž činí příprawy pro nejblíže příští konstitující sněm, a dokud se tento nesejde, hájí práwa celého českého národu, a s práwě wlasteneckau myslí pečuje, aby konstituční zásada wešla do žiwota, a swoboda wšech, zwláště ale stawu měšťanského a sedlského brzy se stala prawdau, oswědčil se po několikráte proti wšemu wolení do frankfurtského parlamentu a ohradil se proti každému takowému spojení Čech a rakauského císařstwí s Německem, kterým by byla ztenšena souverenita, jednota a státní samostatnost našeho mocnářstwí. Usilowal tedy u wlády skrze zwláštní deputací, aby se w králowstwí českém newypisowalo wolení do frankfurtského parlamentu, dokud by nebyl swolán sněm zemský, který podle mínění Národního Wýboru sám jediný má práwo rozhodowat, a dokud by se neusnesl o to, má-li se frankfurtský parlament z Čech obeslati a mají-li se Čechy k Německu připojit čili nic. Národní Wýbor se dále oswědčil, že toto u wěci samé položené a swobodnému národu českému nikdy neupírané práwo, rozhodnauti tuto otázku na celý jeho žiwot sahající na sněmu zemském, který ze wšech slawů jsa složen, za jediného zástupitele wůle národní celého národu českého uznán býti musí, tím méně může být w pochybnost uwozowáno, jakož J. K. Milost w nejw. resolucí ode dne 8. dubna, kde w §. 2. stojí, že český zemský sněm má práwo o wšech wěcech zemských se raditi a rozhodowati, sám toto práwo wýslowně uznal. Podepsaná obec se we wšem tom s Národním Wýborem úplně srownáwá a wyslowuje swé přeswědčení, že Národní Wýbor, který w tom práwa králowstwí českého tak pewně zastáwal, w tom jistě jednal podle přání přeweliké wětšiny celého českého národu, a že mu jeho obětiwé namáhání každý wlastenec, každý prawý Rakušan nejwděčněji musí spomínati. Nehledíc wšak wšech od Národního Wýboru zdwižených důwodů a jeho nejusilownějších předstawowání, wypsalo ministerium přece wolení do frankfurtského parlamentu w králowstwí českém. Přece pak učinilo ministerium, pohnuto předůležitými proti wolení od Národního Wýboru zdwiženými důwody, wypsání nyní jen tím spůsobem, aby bylo občanům docela na wůli ponecháno wolení předsewzíti nebo nechati, a nařídilo c. k. auřadníkům a wolebním komissarům, aby se zdrželi wšeho působení na wolení samá a wšeho nucení k jeho předsebrání. Že tedy ministerium docela ponechalo obcím na wůli, woliti nebo newoliti, nemešká podepsaná obec ani okamžení, aby užila tohoto swého w konstituční swobodě založeného a tímto ministerním dekretem wýslowně uznaného práwa, wyslowiti se tímto listem proti wšemu předsebrání těchto wolení, a zároweň krátce alespoň wyložiti wšechny důwody, které nás pohnuly k odporu proti obeslání frankfurtského parlamentu, a swědčí proti připojení Čech a celého mocnářstwí wůbec k nowě se twořící německé říši. Předewším by byla bližším než posud spojením s Německem souverennost a samostatnost monarchie a naší koruny zwláště zrušena, ba samým již obesláním parlamentu uwedena w nebezpečenstwí. Náwrh austawy nowé německé říše, uweřejněný od frankfurtského příprawního parlamentu, wyslowuje jasně, že má na příští časy wolený německý císař se swým dworem a nejwyššími auřady a saudy sedět we Frankfurtě, že odtamtud mají být předpisowány wšem zemím, které se přidají k Německu a k parlamentu, zákony, odtamtud wšem těmto zemím nařízowány zwláštní říšské daně, že má frankfurtského ministerium poslauchati weškerá branná moc, a ono že má rozhodowat o míru a wálce. Jestiť patrno, žeby se Rakausko připojením k takowé nowé říši připrawilo o swau souverennost, žeby w zemích s Říší spojených přestalo býti státem, žeby tím wšechny druhé uherské a slowanské země, které se nikdy neodswědčí swé nezáwislosti, násilně byly odpuzeny od Rakauska, a tím celá monarchie na zmar přiwedena. My wšak máme za to, že je dálší samostatné trwání monarchie nejbezpečnější rukojemstwí naší swobody a zachowání rozličných w ní sdružených národností, jejichžto auplná národní a politická rownost se na příští wěky musí státi nejbezpečnější podporau mocného samostatného císařstwí. Jsme tedy odhodlání hájiti wší silau auplnau souverenitu, jednotu a státní samostatnost. Nechceme, aby se stal náš posud souverenný císař a král poddaným císaře frankfurtského; nechceme, aby se nám předpisowaly z Frankfurtu, kde poměrů a potřeb naší země neznají, zákony, které by mohly welmi lehko být na škodu naší otčině. My si chceme sami we srozumění s naším souverenným konstitučním mocnářem dílem na českém sněmu zemském, dílem na obecním rakauském sněmu říšském dáwati zákony podle swých wlastních potřeb. Nechceme žádného přidání-se k německému parlamentu, protože bychom se tím zbawili neocenitelného práwa, raditi se a rozhodowati o swých důležitostech zemských skrze swé poslance na našem českém sněmu, kteréžto práwo nám jest přiřčeno J. M. císařským rozhodnutím druhé pražské petice od 8. dubna. Máme připojení Rakauska k Německu za zbytečné, protože Rakausko se swými 38 miliony wětší a mocnější říše jest anebo alespoň býti může, nežli bude Německo, i kdyby si přidružilo země, které chce odtrhnauti od Rakauska. My občané rakauského mocnářstwí jsme dosti w silách, abychom se udrželi proti každému zewnitřnímu nepříteli, a nechceme se wydat w potřebu, bojowati za Německo w jeho bitwách, z nichž by říši naší newycházel ani prospěch ani nebezpečenstwí. Kdyby hrozilo nebezpečenstwí Rakausku a Německu společné, pak chceme rádi státi k přirozenému spojenstwí s Německem, přičemž wšak zachowána býti může a má samostatnost rakauského státu. Chceme platit daně, pokud toho žádají potřeby našeho králowstwí a weškeré monarchie; toho wšak nebude, abysme si chtěli necháwat předpisowat ze Frankfurtu daně na potřeby říšské, které nejsau naše, aniž chceme wydržowat kromě dworu našeho císaře we Wídni ještě druhý dwůr, dwůr německého císaře we Frankfurtě. Nechceme we wšech našich záležitostech choditi do wzdáleného Frankfurtu, chceme, aby je pořádali naše domácí auřady w naší wlastní zemi. Nechceme, aby byli synowé naši odwáděni do wojska německého, a podlé chuti frankfurtského ministerium posíláni až na baltické nebo sewerní moře, aniž toho trpěti chceme, aby se k nám posádkau kladla pruská, saská nebo která jiná cizá wojska. Nechceme, aby se Rakausko přiwtělilo Německu, protože by tím rozličné národnosti rakauské, kterým ohlášená dne 25. dubna 1848 říšská ústawní listina císařstwí rakauského ubezpečila auplnau politickau i národní rownost, wydány byly na nebezpečenstwí, přiwedenu býti o toto práwo, jenžto se nesnáší se zásadami frankfurtského parlamentu ani se státní a národní jednotau nowé německé říše, cožby, jelikož toho učiniti nechtí a nemohau, newyhnutelně podnítilo krwawau damácí wálku mezi bratrskými národnostmi rakauskými, čehož se bohdá předewším chceme chrániti. Nechceme přistaupiti k celní jednotě, protože by to byla záhuba našeho domácího průmyslu, jednak proto, že průmysl náš posud tak wysoko nedospěl, aby mohl záwodit se Saskem a Pruskem, jednak že bychom se tím nyní i příště připrawili o odbyt do jižních krajin. Nebo do průmyslného a lidnatého Německa nebudem zajisté odbýwat swých wýrobků; kdyby ale Rakausko uzawřelo s Německem celní jednotu, pak nastanau mezi námi a uherskými a jihoslowanskými nepřipojenými zeměmi celní hranice, a my bysme swé zboží do oněch zemí odbýwali jen pod zwýšeným wwozným clem a k tomu se ještě o odbyt s německými fabrikanty musili děliti. Konečným odtržením oněch zemí od Rakauska, jehož se od spojení Rakauska s Německem báti jest, ztratili bysme předůležitý nyní našemu průmyslu trh na jejich laciné sirowé plodiny a na naše fabriční wýrobky, který jsme posud skoro wýhradně měli, téměř dokonce wedlé nesmírné konkurence anglické z jižních přístawů. Nechceme žádného připojení k Němcům, protože posud newíme, nestane-li se z Německa, na wzdor tomu, že příprawní parlament chce mít císaře we Frankfurtě, přece konečně republika, a protože bychom, jsauce již s Německem spojeni, musili přijmauti také republiku, a na takowé nebezpečenstwí se wydáwati nehodláme. Nechceme se připojiti k Německu, protože se w zemích německých kwasí nejen žiwly republikánské, ale přemnohé socialistické a komunistické, a protože by připojením pokojné držení majetností, jakož se to w Německu již děje, bylo w nebezpečí uwozowáno. Nechceme se připojit k Německu, protože se musíme napřed starati, abychom doma nowý řád uwedli, a wší silau o to pracowati, bychom ústawu swé wlastní země a ústawu našeho císařstwí skoncowali, a že bychom, uwázawše se w konstituowání cizích zemí, swau wlastní otčinu zanedbali a we zmatky a newládu uwrhli. Nechceme se nechat přiwtěliti k německé říši, protože Čechy německé říši nikdy přiwlěleny nebyly, protože nikdy nebyly počítány k některému kraji německému, protože wždy stály wedlé Německa co samostatné, swobodné, souverenní králowstwí. Nedopustíme nikdy, aby naše české králowstwí, které wždy swau samospráwu mělo, a od Německa w zákonodárstwí, saudnictwí a řízení wždy bylo zcela neodwislé, nyní se mělo odříci této swé staré nezáwislosti. Nepřipauštíme, žeby naše wláda byla kdy, počínajíc od našeho slaučení s Rakauskem, směla zadat některau část panownických práw české koruny, ba nikdo nemůže dokázat, že by toho byla kdy učinila. Přidělení Čech k německému spolku wídeňskau smlauwau, řečenau Bundesakte, poněwadž přitom národ náš o swé swolení nebyl tázán, wyhlašujeme za nijaké a neplatné. A kdyby i bylo toto spojení králowstwí českého s německým spolkem prawé, pak klademe odpor proti wšemu jednostrannému změnění tohoto práwního poměru bez swolení celého na nejbližším sněmu zastaupeného českého národu, jakož proti každému jinačení tomuto podobnému, které by wedlo k stenšení našich práw a k obmezení souverinity české koruny a celého mocnářstwí wůbec. Je-li wšak slarý německý spolek, který byl podlé slow příprawního parlamentu pauhý spolek panowníků, co takowý zrušen, a má-li wstaupit na jeho místo spolek swobodných národů, pak nemohau býti Čechy ani k tomu přidržowány, aniž může kdo míti práwo, posílati poslance do Frankfurtu, dokud newyslowil celý národ český na swém zemském sněmu, že chce přistaupiti k tomuto nowému spolku národů. Domníwá-Ii se Německo, že se připojením stane Čechům dobrodiní, pak se přece napřed ptej, zdali je přijmauti chceme, a newnucuj nám swé domnělé dobrodiní, aby se nám nezhnusilo na wšechny příští wěky. Na nejméně by nám ale, ač nemají-li jiných důwodů, měli wyhrožowat, že nás k připojení přinutí násilím. Násilí zaženeme násilím, a my nejsme bohdá w Čechách žádné baby, a přece tuším aspoň rowněž tak udatní, jako ti páni w Sasích a Prusích. Prawí, že nám dopřejí stejných práw. Děkujem pěkně pánům Frankfurtským. My od nich nepotřebujem žádných milostí, my si dowedem w Rakausku sami wzít, čeho potřebujem. Oni by míwali na swých sněmích wždy wlastní potřeby a prospěchy na zřeteli, bez ohledu na naše škody, nás tam ale bude wždy menšina, a takž budeme wždy zkracowáni. My w Rakausku jich nepotřebujeme, aniž jsme jich kdy potřebowali, ale ať oni popatří, jak dowedau být bez nás. Jaké pak se můžeme nadáti sprawedliwosti od parlamentu, který tak nestydatě ze wšech práw si posměch dělá, že weřejně uwítá s potleskem wyjádření, aby se měl ke spolku swobodných národů ostřím meče donutit swobodný konstituční národ český. Zdaž se ještě někdo tomu diwí, že panům Frankfurtským newěříme? Ba nechceme wyprawit poslance na sněm, který neuznáwá žádného práwa, žádné sprawedliwosti. Nechceme wyprawit poslance do Frankfurtu, proto že bysme si tím na sebe uwalili powinnost jim platit a tudy nowau daň. Nechceme wyprawit poslance do Frankfurtu, proto že potřebujem statných mužů doma pro swůj wlastní zemský sněm a pro rakauský říšský sněm ‒ proto že jich potřebujem, abychom přiwedli w pokoj a pořádek swé wlastní záležitosti k obražení a upewnění domácí swobody. Ačkoliw si wláda wymínila potwrzení usnešení frankfurtského parlamentu, máme přec obeslání jeho za nebezpečné, protože by se tím zawdala frankfurtskému parlamentu příležitost k osobowání, aby se později mohl odwoláwat na wšeobecně přijaté parlamentární prawidlo, že se menšina musí wždy podrobit wětšině, což by zajisté přiwedlo swár a nedorozumění. Nechceme poslati na frankfurtský parlament, proto že se wyjádřila wláda rakauská, že pranic neupustí od swé souverenity, což owšem nemožné činí připojení k k nowé německé říši. Nebo má-Ii zůstati Rakausko podle wůle našeho císaře a podle oswědčení jeho wlády co souverenní samostatný stát, ač w přátelském sausedstwí wedlé Německa, pak držíme poslání na frankfurtský parlament proti wší politické zwyklosti zrowna za směšné; wždyť nikde na celém swětě dwa swobodné sausedící státy, třeba by nepřátelstější spojení spolu měly, newyjednáwají jeden se druhým wzájemným wyprawowáním poslů na swé sněmy, alebrž jediné skrze swé wyslance ‒ a takowým spůsobem mohau přijímat též wšechny zřízení a zákony, ač jestli jich saučasné a saudobné přijmutí připowídá jim wýhody. Nechceme podporowat takowý parlament, klerý zjewně se wyjadřuje, že je odhodlán, také takowa wolení, která by od menšiny w obci, tedy také ta, která by od jednotliwců byla předsewzata, uznati za platné, to jest za wýjew wůle wětšiny, tedy celého wolitelstwa ‒ a dále též celého národu, a to jen za tau příčinau, že chce mít nějakau příčinu nebo alespoň záminku, jak se zřejmě wyznati neostýchá, aby mohli konat násilí swobodnému národu českému a aby ho mohlo nutit k připojení k nowé německé říši. My ale Wám prawíme ‒ my nucení netrpíme ‒ a ten není prawý Čech, kdo snese nucení, maje práwo na swé straně. Konečně nechceme do frankfurtského parlamentu proto wolit, že nám wláda naše ponecháwá na wůli, chceme-li podle swého nejlepšího wědomí a swědomí wolit nebo newolit, a proto že myslíme, že se nesnáší s naší láskau k wlasti, s naší láskau ke swému souverennímu konstitučnímu panowníku a k celé obci zemí rakauských, rozmnožowat wyprawením poslanců wplyw parlamentu, který beze wšeho tajení k tomu pracuje, aby zbawil naši staroslawnau českau korunu a naši monarchii samostatnosti a souverennosti, a tak je rozštěpil a rozrušil. Toto naše oswědčení, že nechceme wolit do frankfurtského parlamentu a že klademe odpor proti wšelikému připojení k Německu, kterýmž w nejmenším bylo na ujmu souverenitě české koruny a státní samostatnosti Rakauska, potwrzujeme swými podpisy. [ ruka ] Oswědčením tímto se ohradila měšťanská beseda pražská proti wolení do Frankfurtu. Podáwame je tuto s tím aumyslem, aby ho použili mohli obce w podobné případnosti. Ostatně se rozeslalo po obcích w obzwláštních wýtíscích. ‒ ‒ ‒ ‒ ‒ ‒


5. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Sněm říšský, Titulek: Sezení XII. dne 3. srpna, Autor: Havlíček, Karel
Sezení XII. dne 3. srpna. H. B. Dnešní sněmowní jednání nepodalo nám mnoho znamenitého. Hlawní předměty byly wolby, z nichž weliký počet uznán byl bez wady, pak rokowání dálší o řádu jednacím, který již brzy ukončen bude. Nemyslíme čtenářstwo swé zbytečně zdržowati podáním celého obšírného jednání o této wěci a wšech řečí pří té příležitosti mluwených. Bohužel trpí posawad náš prwní říšský sněm nedůstatky každého počátku weřejného austního jednání: weliký počet sněmowníků posawád se nabažiti nemohl do sytosti toho blaha, aby mluwili, a proto se bohužel tuze mnoho mluwí jen proto, aby se mluwilo a aby se snad nezdálo, že některý pan deputowaný němý jest. Při nejwětším počtu řečí nedá se skutečně žádná jiná příčina mysliti, proč by držány byly. Doufáme tedy, že po nějakém čase mnohem méně zbytečného slyšeti budeme, což jmenowitě platí o rozličných diwadelních affektech a kudrlinkách, kterými někteří řečníci ( a hlawně p. Borrosch ) galleriemi hýbati usilují. Čím pokojnější se zdá býti powrchnost parlamentu, tím wětší pohybliwost jewí se we weřejném žiwotě. Nedá se upříti, že, jak nyní wěci stojí, něčeho welikého a předůležilého se dočkati můžeme, až deputace z Innsbruku od JMC. se nawrátí. Odpowěď JMC. na dopis sněmu zawdá jistě příčinu k něčemu welikému, o čemž se posawad traufati nemůžeme ustanowiti, bude-li to zlé neb dobré. Bojíme se welice, aby se nějakým způsobem skrze přenáhlení dwau stran ( totiž aristokratické a přepiaté ) naší nowé swobodě nezahrála umrlčí píseň. S oprawdiwau bolestí musíme zde we Wídni pozorowati, kterak jedna zdejší strana a sice přepiatě německá nemírností a bauřliwostí swau záležitosti celého Rakauska žene na nebezpečná místa. Tito pánowé, jejichž aučelem owšem newyřknutým jest, zničiti Rakausko, aby se rozwaliny tím lépe upotřebiti mohli k wystawení welikého Německa, ustawičně a zřejmě k tomu pracují, aby se jenom okolnosti naše tím wíce pomíchaly a zapletly do uzle, který se jenom proseknauti může. A od koho, sami ani newědí! Dá-li JMC. nedůstatečnau odpowěď, musí na každý pád sněm říšský nějaký rozhodný krok učiniti; mluwí se o provisorní wládě, o regentství, a snad se bude křičeti i o republice. Co skutečně nastane, o tom nyní jen tajné moci wědí, a nikdo si netraufá raušku odhalili. Že čeští deputowaní přede wším w nejhorším postawení jsau, nahlídne každý sám: neboť wěc německá, byťby se jí poštěstily wšechny plány, není wěc naše, a my wždycky zůstaneme mezi dwěma kameny jako obilí we mlýně. Nechme wšak prozatím těchto smutných upomínek a wzpomeňme něco o dnešních interpellacích. Kudlich tázal se ministra prací, co se posud stalo k ulehčení weliké nauze po celé zemi. Ministr: Zřízen jest zvláštní auřad, jenž sestawen jest z auřednictwa ode wšech ostatních ministerií, a který pauze o to pečowati bude, aby chudý lid w celé zemi práce a wýdělku naleznul. Tento auřad wydá w krátkém čase přehlední listy, jmenovitě we Wídni, z kterých uvidíme, jak znamenitý proletariát nám wzrostl zwláště nerozumným počínáním w posledních časech. Neboť se pečowalo jen o to, aby dělníci wýdělek měli, bez ohledu na to, pracují-li skutečně, tak sice, že za kubíkowý sáh kopání země asi 80 zl. stř. se platilo, kdežto jindy 2 neb 3 zl. stř. stojí!! Tak se dělníci k zahálce wychowávali. Jiný deputowaný tázal se ministra wojny, co učinilo ministerstwo strany nařízení z Frankfurtu, aby totiž wšechna wojska z provinci k německému bundu náležejících německé kokardy nosila. Nastalo wšeobecné napnutí celé komory. Latour, ministr wojny: Rakauské wojsko zajisté dokázalo wždy swými činy před celým swětem nejwětší oddanost Německu a mnohými službami svými na bojištích zapečetilo tuto jednotu s Německem. Kdyby ale nyní hned ony kokardy uvedeny býti měly, powstati by mohlo rozdwojení we wojsku rakauském, a proto ministerstwo si tak důležitou wěc do welikého rozwážení wzíti chce. Hubicki z Haliče ministry na to pozorny učinil, že se tam daň židowská nejsurowějším způsobem wybírá, o kterých přece se domýšleti můžeme, že brzy přestanau. Ministr Kraus: že brzy ministerstvo k sněmu učiní náwrh o tom, mají-li se ještě znowu wypsati tyto daně, aneb mají-li přestati. Ostatně ale i on i ministr Dobblhof slíbili, že se co nejšetrněji we wěci té zatím jednati bude. Sierakowski z Haliče odwoláwaje se na plakát we Lwowě tištěný, táže se opět, jakým práwem tamější wojenský komandant Hammerstein spolu se podepisuje místogubernátorem, což prawidelně býti nemá. Ministr Dobblhof: že to bylo jen provisorní. ( W Praze ale také jest takowé provisorium. )


28. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [překlad dvou císařských rozhodnutí], Autor: Havlíček, Karel
– Wiener Zeijung přináší we swém čísle od 25. list, který jako odpowěď na známau petici některých obywatelů w Čechách o podržení oktrojowané ústawy ráčil JCMst zaslati k prozat. ministru domácích záležitostí p. Alex. Bachowi: Milý ministře Bachu! S welkým potěšením shledal jsem w adresse o podržení říšské ústawy z Čech Mě podané konstituční a loyalní smýšlení četných podpisowatelů této žádosti. Wyslowil jsem opětně swůj úmysl, že nezwratně při říšské ústawě setrwám, i jest Mě útěchau, že se w této snaze důwěrau přewládající wětšiny národu podporowána widím. Nařizuji Wám, abyste to uwedl we známost těm, ježto podanau Mě adressu podepsali, a ubezpečil je o Mé zwláštní přízni a uznalosti jejich počestného smýšlení. W Schönnbruně dne 15. čerwence 1849. František Josef w. r. Kníže Schwarzenberg w. r. Poněwadž mnohým čtenářům těchto nowin je milo, míti w nich co možná auplnau sbírku důležitých listin, donášíme, poněwadž tehdá nowiny tyto byly zakázány, při této příležitosti onu listinu, kterau JMst ráčila skrze p. českého vicepresidenta Mecséryho dáti deputaci četných obcí z Boleslawska a Kauřímska o wzetí oktrojowané ústawy nazpět, o wzdálení nynějšího ministerstwa a j. Milý swobodný pane Mecséry! Udělujíc říšskau ústawu wyjewil jsem wýslowně úmysl Swůj, aby z revoluci wzniklému stawu nejistoty meze položil, Swým národům požíwání ústawní swobody ubezpečil, občanský pořádek a panowání zákonu opět zawedl. Rolníkowi bylo dobrodiní, které wyplýwá z oswobození poddanstwí a z wyproštění záwad gruntowních slušným, na poměry jeho zwláštní zřetel beraucím náhradním zákonem pojištěno. Přewládající wětšina národu uznala tento Můj úmysl, přijawši drahocenný dar ústawy wděčně a s důwěrau. Wzpomění přestálých utrpení a wážné položení říše přiwedly wšecky dobré občany k poznání, že jest swornost potřebí, a že totéž jediné z ustálených, ústawě přiměřených poměrů wzniknauti může. W odporu weřejného tohoto smýšlení snaží se osoby w Čechách, jakož můžete z připojené žádosti nahlédnauti, ještě pořád mezi wenkowským lidem nespokojenost s říšskau ústawau a nedůwěru k Mojí wládě rozšiřowati. Aby se tedy takowýmto snahám nepodařilo, dříwější nejistotu, zmatek a spojená s tím weřejná stísnění ještě jednau spůsobiti, nařizuji Wám, aby ste w české korunní zemi pewný úmysl můj oznámil, že při ústawě říšské wěrně a nezwratně setrwám, abych takto důstojnost Mé koruny, jakož i pojištěné práwa a swobody národu proti wšelikému přechwatu weškerau swau císařskau wážností chránil. Jako jest upřímnau Mojí wlády snahau, pojistiti zawedením weřejného řádu říšským občanům prawidelné a nezkrácené požíwání politických práw: takť jsau s druhé strany instituce, ústawau pojištěné, jedinau práwní půdau, na níž se politická činnost dowoluje. Moje wláda nesmí k tomu přiwoliti, aby se od této půdy uchýlilo a na cestě protiústawní základní říše zákon rušil. Nařizuji Wám, abyste proti takowýmto snahám moci wlády a wážnosti zákona použil. W Schönbrunně 5. čerwna 1849. František Josef, w. r. Kn. Schwarzenberg, w. r. F. M. L. Nejwyšší rozhodnutí toto, které se stalo za příčinau swrchu dotčené petice, uwádím tímto u wšeobecnau známost. Od c. k. zemského presidium. W Praze dne 10. čerwna 1849. Mecséry, c. k. gub. místo-president.


1. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Slovan a Čech, Autor: Havlíček, Karel
Slowan a Čech. ( Pokračowání. ) Nejnešťastnější ze wšech Slowanských národů byl Ilirský. Nejen že skoro wždy w hrubé poddanosti wzdychal u Turků a Wlachů, že na mnoho malých nepatrných dílců rozdělen byl a jest, kteří mezi sebou žádného neměli spojení, nejen že ode wšech stran rozličné národnosti: maďarská, německá, turecká, řecká, wlaská škodný wplyw naň měli a z části jej pomaďařili, poněmčili, poturčili, pořečtili, powlaštili; ale potkalo tento národ ještě podiwnější a hroznější neštěstí w náboženstwí. Wyznáwají náboženstwí katolické, řecké, unitské, mohamedánské a protestantské! Hodná rána proti jednotě w národu za našich časů, kde se lidé ještě w stawu jsou pro náboženstwí zabijeti a z lásky křesťanské jeden druhého trhati a – jísti! Co wšak již nejnesnesitelnější jest, i ta mizerná abeceda dělí je na dwě strany, cyrilskou a latinskou, ba dříwe i glagolitika pomáhala wšemu dobrému do třetice. A k tomu ještě rozděluje cyrilika a latinka w literatuře a w žiwotě národ mluwící jedním nářečím, neboť mezi srbštinou a ilirštinou ( jakou w Záhřebě a w Dalmatsku píší ) dokonce žádného není rozdílu, wyjímaje nepatrné provincialismy! Za našich časů, kde se wšechno sbližuje, sestředuje, spojuje, k politowání jest owšem takowá malicherná rozdělenost k wůli abecedě, a pokawad se nějakým způsobem neodstraní, nebude národ ilirský we swětě zaujímati takowou důležitost, jakou by dle položení, počtu a jarosti swé míti mohl. Slowanstwo a Slowanská wzájemnost učinily w tom ohledu Ilirům nejdůležitější pomoc; skrze ní naučili se jížní Slowané powažowati za jeden národ; Srbowé, Bosňáci, Hercegowci, Černohorci, Dalmatinci, Chorwaté, Hraničáři, Štyrští i Krajinští Slowenci otewřeli oči a nahlídli, že si podobnější jsou, než posud myslili; pochopili že w ničemnosti zahynou a w boji s welikými silnými národnostmi utonou, pakli ještě déle pěstowati budou množstwí malých literaturek, každou s jiným, podiwným a nemotorným prawopisem. I podařilo se w Záhřebě, kde wlastně nejwíce národnímu žiwlu místo přízniwé bylo, utwořiti střediště jižního Slowanstwa neřecké wíry; wzdělaný již dosti jazyk starých Dubrownických spisowatelů a náš český prawopis přijati jsou co blahoslawené spojidlo weškerého dolního Slowanstwa. Proti jménu Ilir wedla se sice ještě oposice, a wšak nenahlížíme, proč by se přijmouti nemohlo; na jménu zajisté málo záleží, jaké jest, ale nějaké společné jméno míti newyhnutelně zapotřebi k udržení pewného swazku a jednoty. A proto myslíme že by tu wšechny učené důkazy a domněnky přestati, a jenom blaho celku, budoucí welikost národu před očima býti měla, která, ač se to třeba nezdá, přece welmi od jména společného záwisí. Každému národu přejeme, aby se co možna k nejwětšímu štěstí dopracowal, a jižním Slowanům kromě toho zwlášť ještě máme příčiny wšechno dobré přáti a jim dle možností pomáhati, 72 proto že mezi námi a nimi weliká analogie jest, kterou každý, kdo wěci rozumí, sám nahlížeti musí. Ceši a Iliři mohou býti pobratimci, oni mohou ukázati swětu řídký, ba neznámý posud příklad přátelstwí dwou národů. Wšechny příčiny toho a důwody nedají se zde tak pojednou uwésti: budeme wšak ještě častěji budoucně o tak důležité wěci mluwiti, která pro oba národy welmi důležitá a užitečná jest a teprw bude. Oprawdiwé tři nářečí jazyka ilirského spojily se již w jednu literaturu a spojení toto wždy upewňowati a šířiti se bude. Tím wíce wšak litowati musíme, že když se tato těžší wěc podařila, přece k wůli pouhé liteře, k wůli pouhé nekřesťanské náboženské zášti celý národ, celá síla jeho na dwé rozpoltěna býti má; neboť řeč, jakou w Záhřebě a w Dalmatsku píší, úplně jest takowá, jako se w Srbsku mluwí! A není naděje, aby kdy toto rozdwojení tak statečného národu přestalo, leč že by se w Srbsku latinská litera přijala we swětských spisech a jenom pro náboženské cyrilica podržela. Tim by ( o kýž by se to někdy podařilo bystrým hlawám proraziti! ) nejen Srbowé sami welice získali přiwtělením-se k ostatním oswícenějším literaturám Ewropejským, tím by se emancipowali od záhubného pro samostatnost swou wplywu ruštiny, který až posud tak weliký jest, že snad ku př. nowinám Bělohradským Rusowé lépe rozuměti mohou, než sami Srbowé; tím by se teprw jak naleží zwedla literatura ilirská, když by celý národ každý spis čísti mohl; a kdož wypočte wšechny jiné blahodějné následky přijatí latinského písma! Wíme dobře, že se tomu kněžstwo srbské protiwí, ale práwě tím by získalo náboženstwí, kdyby se cyrilicy jenom jakožto swatého ctihodného písma w náboženských spisech užíwalo! – Latinští Ilirowé nemohou žádným způsobem cyrilicu přijmouti, máli se tu tedy něco pro spojení celého národu stát, záwisí wěc jenom od Srbů. I zde doložiti musíme, aby, když se celé Slowanstwo w jeden národ, w jednu literaturu spojiti nedá, aspoň to, co se státi může, zanedbáno nebylo – spojení ilirské literatury a ilirského národu, aby i zde ustoupila marnost jednotliwých prospěchu wšeobecnému. Bulharowé posawad ještě osamělí stojí, a určiti se nedá, budouli sami pro sebe, neboli se z nich stanou Rusowé, či Ilirowé. Rusowé se o ně sice dost opatrně starají, jako o tom sám osobní zkušenost mám: doufám wšak pewně, že se přece z wnuknutí anjelů strážců konečně k Srbům přidají, z čeho jediné by pro ně prawé blaho wykwésti mohlo. – Jazyk ilirský wyniká nad jiné slowanské bohatostí kořenů a blahozwučnosti swou, to jakož i mnohé krásné staroslowanské zwyky, které se w jihu zachowaly, a ráznost, zmužilost, prawá swobodomyslnost ( nejen šlechtická, jako w Polsku ) mohou se wšichni ostatní Slowané od Ilirů přiučiti. Zwlaště náší české poesii, která až posud mnoho blahozwučnosti newyplodila, nemohlo by důkladné studium jazyka národní poesie ilirské na ujmu býti; jakož by oběma nám, Čechům i Ilirům, dobře bylo, wzájemně wlastnosti swé trochu si wyměniti: my od nich statečnost, poctiwost, nezkaženost národní, a oni od nás zas trochu industrie, a toho Ernst‘u w žiwotě, kterému sme se drobet již od Němců naučili, pro kterýž ale posud ještě ani my, ani žádný jiný jazyk slowanský slowička nemá. Upříti se nemůže, že Ilirowé ze wšech ostatních Slowanů nejdále w umění, wědách a wůbec we wzdělání pozadu zůstali: a tu práwě mohou použíti příležitosti a od ostatních Slowanů, což jim welmi snadno, i z literatury, i z praktického žiwota, i z jazyků ( totiž nowější slowa kultury, která posud jazyk jejich nemá ), co možná nejwíce kořistiti. Jedna wěc přislibuje zwláště národu Ilirskému časem swým welikost a znamenitost w řadě národů Ewropejských: myslím rozmanitost částek, z kterých sestáwá a wplywů, pod kterými stojí. Ještě wždy se pozorowati mohlo, že se we swětě rozmanitost, pakli w jeden celek souměrně spojena byla, neminula s welikými následky, a dobré položení a rozličné nestejné sousedstwo jižního Slowanstwa ručí nám za budoucí znamenitost literatury i žiwota tohoto národu. Pozorna zde činím čtenáře na to, že w Ilirech celé ostatní Slowanstwo w malém jako representowáno jest: Slowenci Korutánští a Štýrští jsou jako ilirští Čechowé, poněmčilí, s přísadou protestanstwí, nejwycwičenější w řemeslech; Chorwáti jsou ilirští Poláci, buřiči na sněmích, horliwí katolíci, šlechta wšechno a sedlák nic; Srbowé jsou ilirští rští Rusowé, kupci, řecké wíry s cyrilicou; Bosna je hluchá chá, nečinná, w otroctwí kleslá ilirská Bělorus; a Černohorci jsou ilirští Kozáci. Oprawdu jsou tyto analogie ( ačkoli omnis similitudo claudicat ) welmi nápadné již jen proto, že také zrowna w tom pořádku za sebou tyto země leží. ( Pokračowání. )


5. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Z Vídně], Titulek: [Zpráva o stavu], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] H. B. Z Wídně 3. října. Z Uher nemáme zde dnes žádných určitých wědomostí. Prodáwají se zároweň zpráwy tištěné, že Horwaté wyhráli a že poraženi jsau. Tolik ale se zdá welice prawdě podobno, že lewé křídlo Jelačićowo malau porážku utrpělo, při které příležitosti ale centrum a prawé křídlo Jelačićowo maďarské wojsko obešlo a notně porazilo. Píše se, že se Maďarowé w Pešti brániti hodlají. Poslání Lambergowo do Uher bylo ostatně na ujmu Slowanů, a přepiat strana maďarská, která jej zabila, pomohla tím Slowanům, ne sobě. Mluwí se zde o tom, žeby arcikníže Štěpán opět do Čech přijíti měl, proti čemu bychom se museli ostře opříti, kdyby již pro nic, aspoň proto, že nedůstojno jest, aby ten, který se za palatina uherského nehodí, dost dobrý býti měl na místokrálowstwí české. Že ostatně princ Štěpán wždy byl chladný, ba nepřízniwý Slowanům, známo jest.


5. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Co jest Obec?, Autor: Havlíček, Karel
Co jest Obec? Kdyby tak člowěk jen po naší milé wlasti cestowal a wšeliká místa a místečka nawštíwil, a pak odpowědíti měl na tuto otázku, musel by asi říci: „ Obec jest místo plotem ohražené, nad každými dweřmi jest numero, w jednom domě bydlí rychtář, w jednom servus, w jednom slauha a w prostředku je lauže. “ Nic wíc? – Nic. – A proč tedy jsau ty domy a chalupy pohromadě? – Newím wěru, leda snad proto, aby, když jedna chytne, i ostatní lehce shořeti mohly. – To by byl owšem malý prospěch obce, ale jinak není. Lidé jsau pohromadě, bydlí jeden wedle druhého, w jedné obci, w jedné společnosti, ale nepomyslí a newědí proč a nač. Nezpácháme křiwdu, řeknemeli že snad z tisíce jednomu z našich krajanů nenapadlo, proč tak asi wedle sebe we společnosti, w obci žijeme, proč nesedí každý člowěk a každá rodina sama o samotě od ostatních wzdálena a oddělena. Wěru bychom museli pochybowati o důstojnosti lidské, kdybychom náležitě a přísně wšechno wypočítáwati a powažowati chtěli, co člowěk buď dělá neb s sebau dělati nechá, newěda proč a zač. Pauhé pohromadě bytí, wedle sebe bytí beze wšelikého wědomí, bez wzájemnosti není ještě obec a nejlepší příklad takowé společnosti widíme při stádě, které hnáno jsauc kamkoli od pastýře swého, ačkoli oprawdu we společnosti žíje, přece žádných wýhod z toho neužíwá, ba naopak ještě škodu trpí, jelikož jedno druhému jen pastwy užírá a překáží. Nemůže se tedy stádo nazwati obcí, proto že jeden úd druhému nepomáhá, proto že nemají společného účele swého. Tak též by se obcí nazýwati neměla wesnice neb městečko, kde lidé pauze wedle sebe bydlí, toliko sobě překážejíce a škodíce, aneb aspoň žádného šlechetného wyššího společného účele nemajíce. Proto jest obec, jest společnost, aby co jednotliwý sám dowésti nemůže, spojené síly dokázaly: pásti se ale může každé zwíře samo, k tomu nepotřebí stáda. Stádo jest jenom pro pohodlí pro zisk pastýře, ale obec má býti pro pohodlí, pro zisk wšech. Dobré příklady obce widíme jen při tworech, které nerozumnými jmenujeme, bezpochyby proto, že my jim sami nerozumíme: při mrawencích a wčelách. Tu nejlépe poznati můžeme užitek prawé obce, prawé společnosti, když widíme, jak weliká díla prowedau tak maličcí tworowé společně. Ba ještě wíce tworowé tito by bez obecného společenského zřízení ani obstáti nemohli, tak welice již do jejich přirozenosti wložen jest pud obecenský, společenský. W tom ohledu tedy i samého člowěka přewyšují, který často dokonce osamotněle žije, neznaje ani dobrodiní společenských swazků. A kde i člowěk oprawdu ze jména w obci žije, jak častokráte jej widíme zanedbáwati buď úmyslně neb znátečnosti wšeliké powinnosti a wýhody občanské, jak často ještě ostatním spoluobčanům swým na zkázu a na překážku býwá? ( Pokračowání. )


15. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Láska a hřích., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. „ Láska a hřich “ powídka; „ Fraška w Nowele a Nowela we Frašce “, weselý obraz se smutnými nástiny, od Jaroslawa Křičenského, w Praze 1846. Tiskem K. Vetterla. Cena 24 kr. stř. Je to prwní o sobě wyšlý plod literární mladého spisowatele, jehož práce w Časopisech našich zalíbení došly. Wydání je dosti ouhledné. Korrektorowi by se ale měly oči protřít.


9. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [otisk dopisu], Autor: Havlíček, Karel
– Z Kroměříže píše nám také jeden s našich poslanců dne 5. ledna. Naši poslancowé jsau naskrz welmi rozhořčeni strany wčerejšího wyjádření ministerstwa. Wčera se již o tom w klubbu slow. debattowalo. Pinkas ponawrhnul, aby se ministerstwu notné Misstrauensvotum zadalo, při čemž to také pezpochyby zůstane. Hawelka žádal, aby se spolu také na císaře adressa poslala a se žádalo, aby ministerstwo odstaupilo. Wěžnický chtěl, aby se ten prwní §. wynechal, aby se ale Prawice s Lewicí spojila a ty ostatní § §. základních práw jedním rázem přijala. Dnes wečer se o tom dále rokowati bude. Kudlich složil swůj mandát a odjel již do Němec, to jest jisté; to samé se powídá o Goldmarkowi. – Dne 6. wečer. Lewice spojila se s Prawicí w opposicí proti ministerstwu, celá podepsala se na náwrhu nutnosti od Pinkasa psaném. Strobach jakožto aučastník w opposicí odstaupí se stolice presidentowy k aučelu debattě opposiční, a Dobblhof powede rokowání.


1. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník, Titulek: Pan Kosowski, Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Pan Kosowski. Slawný tento violončelista polský, mezi jehož hlawní zásluhy náleží také neřídká při umělci wlastnost, že se čistě národního ducha slowanského přidržuje, a srdečné zwuky národu swého uměním swým wyluzuje: nawštíwil, jak již známo, naší Prahu, a bude w Sobotu 3. Ledna dáwati koncert. Jest to prwní umělec, který k nám přichází, co k Čechům pobratřencům swým, ostatní i sami krajané naši nás až posud tak řka ignorowali. Kosowski učinil i ohlášení swá w jazyku českém, a co hlawní wěc, že Praha ponejprw příležitost míti bude slyšeti umčlce oprawdu Slowanského. Přeswědčeni jsme, že každého, zwlášt polské národní zwuky jeho violončela okouzlí. Nadějeme se také, že obecenstwo naše hojnou náwštěwou nahradí onu pozornost Kosowského k národnosti naší. — Ostatni wšecko oznámí nám listy na rozích.


4. listopad 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: – Ze Záhřebu., Autor: Havlíček, Karel
– Ze Záhřebu. Německé Záhřebské nowiny píší o powýšení národního jazyka do wšech auřadů skrze sněm zemský: „ Třiadwacátý den měsíce Října t. r., předůležitý to den památní w dějinách chorwátských a na wěky přeradostný budaucím pokolením, byl zde, w hlawním městě králowstwí Chorwátského, jako prawá národní slawnost oslawen. Nadšení bywši w sále zemského sněmu o polednách rozníceno rychle se rozšířilo celým městem a zářilo z obličejů wšech wlastenců. Nowý swíží žiwot prochwíwal srdce wšech, komukoliw není lhostejná čest a zwelebení wlastního národu, a kdokoliw tuší weliké následky, jaké míti bude powznešení řeči národní k důstojnosti, jí příslušící, pro příští doby naší nowě se prozbuzující wlasti. Žalost těch, kteří jsauce odchowanci starého zwyku a předsudku, se zasmušilými zraky poslauchali umíráček, wěkem sešlé latině i w tomto posledním autočišťi jejím odzwáněný, brzy byla zapuzena powšechným jásáním a weselostí, jež rozedmulo skutečné toto znowu zrození našeho národního genia a které wšem bezděčně wdechnuto bylo, kteří jen poněkud pečují o blaho swé wlasti a swého národu. – Aby oslawlli slawný tento den, kdy zástupcowé země naší weřejně prohlásili zwelebení naší řeči národní, prowozowali wečír naši wůbec ctěni a umělí wlastenci a wlastenky prwní ilirskau národní zpěwohru „ Ljubav i zloba. " Diwadlo slawně oswětlené bylo na wšech místech přeplněno plesajícími lidmi, shromážděnými w chrámě Thálie sauhlasným pocitem nowě zbuzené národní hrdosti a společné radosti. – I wlastenecká mládež hleděla překypující city swé přiměřené wyjewiti a táhla městem po zpěwohře předlauhým průwodem s pochodněmi a s hudbau, s níž se střídaly nejoblibenější národní písně z kolika set ust znějící. Dobře spořádaný a welebný tento průwod táhl nejprwé k sídlu J. Exc. nejdůstojnějšího Pána biskupa a banowa náměstka Jiřího Haulíka, kde daleko se rozléhající „ Živio! " prowoláwáno a národní hymna hrána byla; odtud šel průwod hlawními ulicemi do hořejšího města s hudbau a zpěwem, stále se střídajícími, a před každým obydlím deputowaných, národnímu jazyku a záležitostem přejících ozýwalo se bauřné „ Živio! " Toto prowoláwání zwláště se rozmáhalo u obydlí J. Exc. barona Ludwíka Bedekowiće, wyslauž. dworního místokancléře; když oslawený tento muž, který tak w brzce si získal srdce nejen wlastenecké mládeže, nýbrž i weškerých wlastenců, s okna průwod byl 364 pozdrawil, promluwil k J. Exc. mladý Ilir we jménu weškerého mladictwa krátkau řečí, wyjádřuje mu wděčnost a úctu mladictwa za jeho wřelé hájení našich politických a národních snah, jaké byl J. Exc. na přítomném sněmu tak statečné ukázal, zacež J. Exc. upřímnými a srdečními slowy w ilirském jazyku poděkowal. Průwod hlučná prowoláwaje " Živio! " ale w pořádku nejpřísnějším se pak wrátil do Národního domu. – Tak se skončil den, s našimi nejswětějšími národními snahami nejúžeji spojený, jehož welice wýznamné oslawení wšem, kteří jej slawili, zwláště wsak mladictwu, zástupcům nowého, jarého národního žiwotu, – hluboce a nezhubitelné w paměti setrwá. "


25 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Titulní strana], Titulek: [Upozornění], Autor: Havlíček, Karel
– Poněwadž podle nowého zákonu associačního nowý wýbor SI. Lípy do oprawdiwé činnosti wstaupiti nesmí až 28. dubna, wede nyní spráwu nowin SIow. Lípy komisse od předešlého wýboru k tomu ustanowená, majíc auplné plnomocenstwí. Tato ustanowila, aby přestaly wycházet nowiny SIow. Lípy w dosawadním swém spůsobu, totiž co denní a weliké nowiny, a uzawřela, aby od nynějška wycházel na autraty a we jménu slowanské literatury jiný časopis politický, jakého posud w naší literatuře nemáme, a jaký spůsob časopisů, zwláště w Anglicku weliké obliby nachází a silně prospíwá. Jest to přehlední časopis ( revue ), jenž newycházeje každodenně liší se od jiných nowin tím, že podáwá jenom články důležitější, mající do sebe cenu wnitřní, a ne pauze časowau, které se i později mohau s prospěchem čítati. Denní události podáwá takowá revue též, awšak we formě již zážiwnější, totiž uspořádané a w přehledě snadnějším. Revue, kterau bude wydáwat SIow. Lípa, bude wycházet týdně, a bude tedy kromě důležitých wšeobecně zajímawých článků podáwat pokaždé krátký přehled událostí politických za minulý týden, a kromě toho i přehled wšeho důležitého, wůbec co se za tento týden w celém swětě přihodilo. Cena posud owšem není určena, bude wšak jistě welmi mírná mezi 2 – 4 zl. stř. celoročně, tak že na čtwrtletí malá část wypadne. Časopis bude wycházet w takowé formě ( osmerce ), aby se pak ku konci roku dobře dal w auhlednau knihu swázati, která pak bude jako roční politická encyklopedie. Pohnútky k tomuto kroku byly, že wydáwání takowého časopisu s menším nákladem spojeno jest, a že tedy spolek sil swých peněžitých k jiným rowněž důležitým potřebám bude moci obraceti. Neboť weliké každodenní nowiny newyhnutelně asi 2000 odbíratelů potřebují, aby se udržely, jinak zapotřebí jest nedůstatek z wlastního nákladu doložiti, což může býti roční wýloha až 4 – 6000 zl. stř. Zkušenost ale ukazuje, že naše literatura posud ještě nemá 4000 odbíratelů na weliké politické nowiny, ačkoli snad za nějaký čas se počet našeho čtenářstwa rozšíří na ten stupeň aneb i mnohem wíce, jak toho máme příklady u jiných w politickém wzdělání dospělejších národů. Awšak i wydáwání takowého přehledního časopisu spojeno jest při nynějších okolnostech s patrným peněžitým nákladem, jmenowitě zapotřebí jest 3000 zl. stř. na kauci. Patrno jest, že nynější naše wláda proto určila tak weliké kauce a spolu jim přiměřené weliké tresty, aby tak zastrašila stranu opposiční; neboť jest jisto, že každému není lehko, tak weliké sumy pro swé přeswědčení oželeti, a že tedy mnohý, kdo chwáliti nechce bojí se haněti a raději mlčí. Z druhé strany ale jest rowněž tak jisto, že tyto nesnáze znamenitě se zmenší, když mnozí stejně smýšlející se spojí a menšími peněžitými částkami na kaucí se složí, tak že jim jest snadno, byťby se i nejhorší, totiž propadnutí weliké části kauce, přihodilo, nepatrný swůj příspěwek oželeti. Proto wyzwala komisse SI. Lípy wlastence z naší strany, aby dle možnosti nějakými částkami k složení této kauce přispíwali, a my též opakujeme tuto žádost we jménu dobré wěci, očekáwajíce, že wšichni mohowitější liberální wlastenci něčím k tomuto aučelu pomohau. Menší částka než 10 zl. stř. powažuje se za dar, 10 zl. a wíce ale za půjčku, owšem ale jen za půjčku z horliwosti pro dobro obecní, která se, když by k tomuto aučelu ( ke kauci ) již potřebná býti neměla, buď pánu půjčujícímu nawrátí aneb k nějakému jinému wlasteneckému aučelu obrátiti může. Doufáme, že se tato potřebná suma brzy sejde ( do 4. máje musí se kauce složiti ), a jsme přeswědčení není jisté, zda ” přesvědčeni ”, nebo ” přesvědčení ”, že příspěwku swého nikdo litowati nebude, poněwadž časopis takowý ( o jehožto řádný směr a dobré wedení se wýbor postará ) bude mnoho dobrého působiti. symbol ruky Peníze zasílají se SIow. Lípě Pražské k rukaum p. pokladníka.


5. prosinec 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník, Titulek: Diwadlo Pražské, Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Diwadlo Pražské. Obecenstwu českému podáwá se nyní pohautka za pochautkau, nowinka jedna za druhau, dnes bude se we prospěch našeho wytečného, oblíbeného herce pana Kašky ponejprw prowozowati: Poswícení w Krkonošských horách, čili: Poslední prázdniny. Weselohra we 3. dějstwí od W. Klicpery. Wíme již napřed, že bude dům přeplněn, a jinák by se ani neslušelo. Pan Kaška dělá po celý rok nám zábawu: učiňme my ji jemu aspoň jednau za rok. H. B. Smíchowská beseda dne 28. Listopadu. Jest to wěru úkaz neobyčejný ale milý, jak naše předměstí Pražská „ Smichow a Karlín " wzmáhajíce se o záwod horlí we wšem, co se wznešenějších úloh našeho žiwota dotýká. Tato beseda uspořádána jsauc ku prospěchu knihowny tamější ( čistý wýnos byl 26 zl. 30 kr. we stř. ) podala nám toho zase krásný důkaz, tím wítanější nám, že jsme se jím jaksi pochlubiti mohli milomu hostu swému, p. Ohéralowi z Brna, jenž w záležitostech budaucího časopisu „ Týdenníka " práwě do Prahy zawítal, a srdečně se těšil z tohoto důkazu, jak se smýšlení národní wšech tříd obecenstwa našeho ujímá, w jaké swornosti rozliční stawowé tuto w jediném nám nyní potřebném se shodují – zkrátka jak Čechowé počínají být zase prawými Čechy. Podnikatelé byli wlastně členowé společnosti čtenářské, ale mezi hostmi byla celá Praha i s Karlínem dobře zastaupena, mnozí audowé besedy měšťanské, weliká část literatorů a hojnost mládeže Pražské naplnili hromě Smíchowských prostoru welikého sálu w Eggenbergu, k této příležitosti národním způsobem ozdobeného. Ohéralowi a w jeho osobě bratřím Morawským wolala se hlučná „ Sláwa " od celé společnosti doprowázena jsauc hřmotnau slawnostní hudbau. — Ostatně střídaly se deklamace dobře wolené i přednášené, s hudbau a zpěwem, k jehožto ožiwení hlawně přispíwali co hosté pp. Strakatý a Meyer, a p. Jakub Derdelinx odewzdal we jménu pořádku sklenářského našemu Karlu Strakatému ctí a darem pěkný skleněný pokal s obrazem Karla IV. za utěšené chwíle a za mnohé nadšení, které již tento náš wlastenský zpěwec hlasem swým mužným we společnostech našich způsobil. Nikdo neopustil besedu bez srdečného poděkowání pp. pořadatelům za tuto srdečnau prawo-českau zábawu. Kýž by duch takowý po celé wlasti se šiřil! H. B.


28 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Moravy, Titulek: [Otisk dopisu], Autor: Havlíček, Karel
– Z Morawy píše se takto k redaktoru těchto nowin: Waše zastáwání před saudem porotním zde welké aučastenstwí zbudilo. Z porotního wyřknutí nemluwil jen duch národu českého, nýbrž i národu morawského, ba i snad celé rakauské říše, a tomu se wláda se swým příwěskem chce na odpor stawěti? – Kýž by již jednau oči otewřela a nahlídla, že to co dělá, se dlauho držeti nemůže! We zdejším okolí na daleko panuje mezi sprostým lidem ta směšná powěst, že Košut jest syn milowaného císaře Josefa, a že ustanowen jest, lid od poroby, we kterau jej wrchnosti uwedly, oswoboditi, protož přijímá lid wše, co se děje, lhostejně. – –


21. květen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: Slovan a Čech., Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Slowan a Čech. Odpowěď panu Jakubu Malému. ( Dokončení. ) O swých chybách gramatických a jiných tak dobře wím jako kdo jiný: přeswědčen jsem, že ještě dost dlauho trwati bude, než si sloh zcela čistý nawyknu obzwlášť při žurnalistské čerstwosti, kde se wěci tak dlauho rozwažowat a přehlížet nemohau. Wůbec jsau čeští spisowatelé z ohledu čistého jazyku nejwíce podobni oněm římským augurům, a jeden druhému smáti se musí, když se potkají. Odkud se ale já mám něčemu lepšímu naučit, když sám p. Malý tak špatnau gramatiku wydal, a když on sám, který tolik let již spisowatelstwí prowozuje, ještě hůř než já chybuje proti řeči. Neb chyby mé dějí se z čerstwosti, on ale po dobrém rozwážení mně swým sic za chyby pokládá co dobré jest. A jelikož on, pan Jakub Malý „ w dušewním smyslu “ redaktorem Kwětů jest, radím i jemu kolegiálně, aby w tom ohledu před swými wraty metl, abych se já z Kwětů aspoň dobré češtině tedy něčemu přec naučiti mohl. Totéž platí o dobrém naučení o důstojnosti časopisů, o jejich wážnosti, swatosti ( palladium ) atd, které mi p. Jakub Malý dáwá. Ať si jen milostiwě připomene, jak se co redaktor Kwětů ( w dušewním smyslu ) chowal, když wyšla Tomkowa kritika na jeho Sprawedliwau kroniku, jak sám pod jiným jmenem sebe zastáwal, a ještě celau kritiku potutelně za žert přátelský wyhlásil, dobře wěda že tomu přec někdo uwěří, jak se i stalo, ať si připomene tu krásnau deklamowánku od Trnobranského w letošních Kwětech, a některé bujné wýrůstky „ rytířského wtipu “ proti mně w čísl. 36., pak páně Chocholauškowu nowelu „ kdo s koho ten toho “ atd. atd. atd., a pak ať si wzpomene na důležitost časopisů, tohoto palladium atd. Důležitost časopisů znám já také, a proto jsem časem Kwěty k činnosti popichowal, abych ale proti některému z Wašnost pánů celau nowelu složil, nezdál se mi nikdo tak důležitý. Absurda a chyby, do kterých w polemice swé proti mně upadl, jsau owšem jenom následkem rozhorčenosti jeho, jakožto redaktora ( w dušewním smyslu ) Kwětů proti mně za rozličné, proti Kwětům a jejich krátkým odpowěděm atd. w Nowinách a we Wčele wystřelené šipky. Nepsalť p. Jakub Malý proti „ Slowanu a Čechu “ nýbrž jen proti H. Borowskému.


6. listopad 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Jobova žena, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Jobowa žena. Waša čet: „ Bůh Jobowi co wzal, To mu pozděj dwojnásobně dal. “ Dobře, prawí, že též ženu neztratil, Že mu Bůh dwě místo jedné newrátil. Logau.


8. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [překlad výňatku z německého článku o česko-německých vztazích], Autor: Havlíček, Karel
– Nowiny Kurandowy Ostdeutsche Post, které Čechům nejsau hrubě přízniwy, nechají si z Prahy psát mezi jiným takto: „ Němci w Čechách mají podle nawržené ústawy zůstat spojení s Čechy, aspoň mají míti společný sněm. Dokládá se při tom, že kraje budau podle národnosti rozděleny, ale w Čechách jenom pro sewerní Němce zwláštní kraje utwořeny. – O Praze a jejich žiwlech německých nečiní se ani zmínky. – Nech se nikdo nediwí, že se w Čechách nemyslí na ausečné rozdělení národností w té míře, w jaké se to děje w tak zwané srbské části Uher, neboť w Čechách nejde nepřátelstwí obau kmenů na smrt, aniž jsau zde upomínky w krwi a w ukrutnosti smáčené. – Kdo zná společenské spojení w Čechách, přizná, že mají Čechowé wíce pohnútek a příčin, učiti se německy nežli Němci česky. Nicméně nenalezáme obtížností pro Němce přiučiti se jazyku českému, zwláště kdyby se to hned z mládí stáwalo; a jenom w známosti obau jazyků zemských, aspoň ze strany auředníků, duchowních, učitelů, saudců a porotců, je klíč k zamezení mnohých welkých nesnází a k uskutečnění rownopráwnosti w takowém smyslu, jak si přeje každý prawý člowěk. – Zdejší německý spolek nemůže býti podnes powažowán za wýraz zdejších Němců. “