5. červen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [polemika s jazykozpytcem Pěchovským], Autor: Havlíček, Karel
– W Orlu Tatranském čteme pod rubrikau „ Slovanskje zprávi “ doslowně takto:,, W tyto dni nás nawštíwil p. Jos. Pěchowský, jazykozpytec, znatel starých i nowých řečí, a w nářečích slowanských wýborně powědomý, muž wysoce wzdělaný. Nawštíwil nás na započaté cestě z Rudna, kde se od rozhlášeného našeho Madvu (? ) dlauhý čas léčiti dal. Náhodau mu padli do ruk nowiny naše ( rozuměj: „ Slovenskje národňje novini “ ), z kterých se s welikau pilností učil našemu nářečí. Přijda k nám hluboce učený mnž tento, nemohl naše nářečí ani dost wynachwálit, mluwil o něm s oprawdiwým zápalem, cenil ho wýše než jiná slowanská nářečí pro jeho bohatost, sílu a harmoničnost, powažowal za welkau jeho ozdobu četné dwauhlásky a slibowal mu konečně welkau budaucnost! (!!! ) Obšírněji slíbil, že o tom psáti bude, a že předloží wěc tu učenému swětu slowanskému. Na to přijdau ty „ šprihawiny “ ( hanobení ) na naše nářečí do pěkného swětla! Zároweň s naším nářečím líbil se mu čerstwý, obratný, zádumčiwě weselý, pracowitý kmen Slowenský, kterému přál wšechno nejlepší. – Až posud Orel, a teď my s wýkladem. P. Pěchowský, kterého snad já osobné znám, nemýlím-li se, jest ruský študent, snad kandidát neb magister university Moskewské na slowesnu fakéltě, odeslaný na útraty ruské wlády za hranici učit se dáe. Tento tedy hluboce a wysoce wzdělaný a učený jazykozpytec, wýborný znatel slowanských jazyků a nowých i starých řečí, mladý Rus mluwil se zápalem o řeči Štúrowě, nemohl se jí wynachwálit, cenil ji nad jiné ( snad wšechny jiné! ) jazyky slowanské, a slibowal jí welikau budaucnost! A do jakého swětla přijdau pak mínění starého našeho Kollara, Šafaříka, Palkowiče, Josefi-ho, Seberini-ho atd. atd. atd., kteří jsau o té wěci jiného smýšlení, až tento Rus i písemně to swědectwí p. Štúrowi dá? Radíme p. Štúrowi, aby si ten slib p. Pěchowského „ na welikau budaucnost “ raději hned do maďarských desk zemských wložiti dal, aby snad ta wěc pak nějak w zapomenutí nepřišla. Tak tedy p. Štúr wíce wěří pan Pěchowskému než Kollarowi, Šafáříkowi? wíce mladému študujícímu Rusowi než starým, zaslaužilým Slowákům, kteří horliwost swau pro wlast již tolikerými pracemi dokázali! O rozume lidský, jak jsi ty přewrácen, když swé libůstky zastáwati se snažíš?! – H. Borowský.


7. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: Něco k útěše milovníkům škol, Autor: Havlíček, Karel
Něco k útěše milowníkům škol. Čítáme často o sprawedliwých stížnostech učitelstwa našeho, a wšak kdybychom se bedliwěji poohlédli, spatřili bychom mimo nedostatek příjmů ještě i mnohá jiná příkořenstwí, ježto i nejhodnějšího učitele mnohdykráte swírají wíce, než nedůstatek, a že, Bohužel! utiskowání ta snášeti musí i od osob, které by nejwíce měly pečowati a blahodárné rozkwítání škol po wlasti. Není pak diwu, když takowý bezpráwně týraný učitel také we swé horliwosti ochábne, a pro školu nic wíce nečiní, než co mu zákonowé přísně za powinnost ukládají. Že pak se i tato nešwára ze škol pomalu wytratí, můžeme podle toho, že se již důstojněji o školách obecných smýšleti počíná, silnau míti naději. Není wšak úmysl můj, nemilým upamatowáním sebe i spoluučitelů swých zarmucowati, nébrž raději jim něco welmi potěšitelného we známost uwésti chci. Máme sice mnoho dobrodinců škol a podporowatelů učitelstwa, a wšak zřídka se weřejně we známost uwádějí. Tak n příkl. wydržowal nebožtík arcibiskup Lwowský P. Fr. Pištěk, když býwal farářem w Dlažkowicích, školního pomocníka na swé útraty, a nedáwno teprwa založil důst. p. probošt Raudnický znamenitau obětí českau školu w poněmčilé téměř Hošce. – Daloby se wěru wíce příkladů podobné dobročinnosti ušlechtilé wypočísti; a wšak uwedu toliko ještě jeden znamenitější. Důstojný farář městečka newelikého, jehožto jméno prozatím zamlčeti musím, w kraji Boleslawském, wida, kterak učitel městský s nedostatkem zápasí, powolil jemu nejen několik korců farních polí užíwati, nébrž i obilí ze swého desátku každého roku jistau částku jemu dáwá. – Dobročinnost tato tím wíce zasluhuje weřejného oznámení, poněwadž jest naděje, že příklad tento hojnějších následowníkůw po wlasti nalezne, a objewí se tudy pramen dáwno hledaný, kterýžby jistě stížnosti učitelstwa nad nedostatkem a skrownau wýžiwau swau na wždy odstranil Dodatek Redakce. Na wždy odstraniti nedůstatek ode wšech národních učitelů mohau jen obce samy, až jen důležitost a užitek wěci nahlédnau, a nebo wláda důkladným regulowáním škol. Co se do té doby stane, bude wždy jen wýmínkau, a sice dobrowolnau, a jenom zaslaužilé učitele, kterých ( přiznejme se ) přece posud welmi mnoho býti nemůže, zasáhne.. W. Chudobický.


3. prosinec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Smíšené zprávy., Titulek: [Život národní v Dalmatsku]., Autor: Havlíček, Karel
Smíšené spráwy. * - * W Dalmatsku počal se také w nejnowějších dobách buditi žiwot národní ilirský, a jako každá čásť Ilirstwa jest i tato země pro nás welice důležitá. Proto zde podáwáme některá nowá statistická udání: Dalmatsko má podle provinc. schematismu od r. 1845, 409.021 obywatelů, w sedmi katolických a jednom řeckém nesjednoceném biskupstwí následowně rozdělených. W Záderském arcibiskupstwí w 90 farách a 2 kapl. 48.019 obyw., w biskupstwí Šplětském w 145 far. 115,117 obyw., w biskpí. Dubrownickém w 41 far., 5 kapl. 52,119 obyw., w b. Šibenickém w 55 far., 4 kapl. 62,793 obyw., w b. Hvarském w 41 far., a 8 kapl. 53,323 obyw., w b. Kotorském w 16 far,, 6 kapl. 10,482 obywatelů. K biskupstwí Karkskému ( Vegli ) patří na ostrowě Urbe w 30 far. a 6 kapl. 5,181 obyw., a řecké nesjednocené biskupstwí má w 15 far. 79,986 obywatelů. Připočtemeli ještě k tomu 573 řeckých sjednocených křesťanů w 3 far., 27 protestantů a 485 židů w Šplětě a Dubrowníku, má Dalmatsko wšech dohromady 410,056 duší w 401 kat., 15 řeck. nespojených a 4 řeck. spojen. farách., pak 31 kaplanstwích. Co se škol týče, máme tento přehled: 1 katol. bohomluwecký ústaw w arcib. semináři, 1 škola pro řecké nesp. kleriky, 1 Liceum w Zádře; 3 gymnasia w Zádře, Šplětě, Dubrowníku, 2 filosofické domácí ( domestici ) ústawy w Šplětě a Dubrowníku, 1 theoreticko-praktická škola pro babičky w Zádře, 1 normálka w Zádře, 99 elementárek, a sice w kraji Záderském 27 ( jedna z nich má 3 třídy ), w Šplětském 33 ( jedna z nich má 4 a dwě 3 třídy ), w Dubrownickém 24 ( jedna s 4 tř. ), w Kotorském 16 ( jedna s 4 sříd. ) Totoť jsau nejhlawnější prameny a podory wzdělání národního, w kterém by se jistě rychleji i jistěji pokračowalo, kdyby se na řeč národní bral wětší zřetel. Mnohé elementarky byly tohoto a předešlého léta na ponuknutí wlády od jednotliwych obcí zřizeny, při kteréžto příležitosti na národní řeč ilirskau docela přirozeným spůsobem wíce se dbalo, jelikož wážený ilirský spisowatel dožádán jest o zhotowení knih školních pro elementárky. Posud má arci slowanský domácí žiwel s dwěma boj: s wlaštinau, která tam již dříwe panowala, a s němčinau, která se tam nyní udomácňuje. Lid owšem jest čistě slowanský a wšak tuze málo wzdělaný. * - * Swět tančí wždy dle té noty, která se mu píská. Před dáwným časem přišel Santa Ana nynější hlawa obcí Mejických o nohu, která na hřbitowě slawně byla pohřbena. Když pak z Mejika uprchnauti musel, wykopána jest noha jeho, lid ji s jásáním wlekl po městě a zakopal ji pod šibenicí. Wšak ejhle, Santa Ana se nyní nawrátil, a přijda do Mejika přede wším se ptá po swé noze, na níž nikdo nezpomněl. Žádný neodpowídá, koneně přece dowěděw se o osudu jejím rozkázal, aby se hned prowinění naprawilo. Wykopala se tedy noha opět, nabalsamowala, a s nejwětší wojenskau sláwau na předešlé místo pohřbila!


31. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovná novinka, Titulek: Kterak nebožtík sedm dní před smrtí pochován jest byl, Autor: Havlíček, Karel
Havlíčkovo autorství je nejisté * – * Kterak nebožtík sedm dní před smrtí pochowán jest byl. Chybau tisku w jedné Pražské aumrtní cedulce oznamuje se následující prawdě nepodobná wěc: Že nebožtík dne 17. Ledna w 5 hodin ráno w Pánu zesnul, načež týden před tím, to jest dne 10. Ledna pochowán jest. Aby wšak každý tomuto anachronismu snadněji uwěřil, stojí ještě dole „ W Praze dne 2. Ledna 1847 ", z čeho následuje, že již tiskař té aumrtní cedule dle wšewědaucnosti swé o 8 dní napřed wěděl, že ten nebožtík o 7 dní před smrtí pochowán bude.


28. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Zpráva o poslanci Škodovi], Autor: Havlíček, Karel
Pan dr. Škoda, býwalý poslanec Plzenský, oznámil nám, že přistupuje k oswědčení poslanců českých w č. 72. Nár. Nowin wydanému.


23. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O vlastenectví, politických stranách a demokracii], Autor: Havlíček, Karel (se spoluprací Viléma Gáblera)
Přišel čas, že národ český dosáhnul rownopráwnosti s německým, že i my stojíme w řadě národů, kdežto jsme již po dlauhý wěk beze wšeho politického značení jenom jakožto misera gens contribuens ( t. j. bídný podrobený lid ) swau wlastní otčinu obýwali, přispíwajíce toliko k oslawení a w welikosti našich podmanitelů. Nemohauce tak snadno zapomenaut na slawné doby našich předku, snažili jsme se wždy po swobodě a wyhledáwali jsme dle možnosti a slabých sil swých skrowné cestičky, na kterých bychom opět ze jha wywáznuli. Despotická wláda střehla nedůwěrným okem každé pohnutí naše, abychom se neuhnuli její moci, a proto jsme byli uuceni nuceni jen kradmo, jen jako pod oponau cesty swobody národu českého připrawowati. Wlastenci se jmenowali oni na počet nehojní mužowé a mladíci, kteří we jménu a pod firmau filologie pracowali neunaweně o wzkříšení národu českého. Známa jest wšem tato idylická doba naše, kdežto byly bály a besedy a diwadla newinnými pákami české swobody a národnosti, kdežto se založení maličké knihowny za znamenitý a pamětihodný pokrok powažowalo a wítězoslawně wšemi časopisy ohlašowalo, kdežto malá knížka bez ohledu na obsah epochu twořila, kdežto několik malinkých časopisků pod přísnau censurau postawených bylo nejwětší bohatstwí, téměř duše národu českého, jejichžto redaktorowé mezi přáteli s rozjařenau twáří se chlubili, že jim dnes pan censor propustil dwa řádky, narážející na neznalost p. kancelářského w jazyku českém!! Tito idyličtí časowé, kde wlastenec wlastence po celých Čechách jako příbuzného nawštěwowal, kde se tito wlastenci za zwláštní sektu powažowali, jejížto aučele byly zcela weřejné, přece ale nikomu jinému známé – tito časowé počaly se již před letošním březnem silně měniti a nyní dokonce pominuly. Již w posledních těchto rocích mnozí z obmezeného stanowiska pauhé slabé sekty a pauhé slowesnosti wystupujíce poukazowali na praktičnost, na žiwot ( doufáme, že nám nikdo upírati nebude, že i my jsme náleželi do počtu těchto ): když ale s politickau swobodau nowý žiwot wešel do našich wlastí, tu se i naše postawení jakožto býwalých „ wlastenců “, často od rozličných šosáků za přepiaté hlawy wykřičených, zcela proměnilo; ukázalo se, že hýbají tyto přepiaté hlawy celými Čechy, celým Rakauskem, celým Slowanskem, majíce při tom nesmírný wplyw na celé Německo, jak zkušenost Frankfurtského parlamentu ukázala. O této moci naši se dříwe nepřátelé naši nenadáli! Ale i my sami nenadáli jsme se, že idey naše, směr náš w praktickém žiwotě se tak silným ukáže, a přiznejme se, že nám skutečně někde bez našich zásluh náhoda a okolnosti pomáhaly. Nyní ale jest powinnost naše, udržeti se w této moci a dále pokračowati; nejsme již sekta pokautní, naše powinnost je nyní, starati se o weškeré blaho swé wlasti; my jsme národ český, národ slowanský, a můžeme míti nesmírný wplyw na wywinutí celé prostřední a wýchodní Ewropy. Tak mohau dojíti Čechowé opět k takowé, ba ještě k wětší sláwě a moci, než za starých dob Karla a Otakara. Nemysleme ale, že nám toto wšechno přijde we snu, náhodau a bez našeho přičinění: swět jest ustawičný boj, síla se silau, rozum s rozumem, národ s národem se měří, slabší slauží silnějšímu a činnějšímu, a kdo myslí, že mezi národy skutečně již nyní nastane bratrstwí, toho powažujeme za nepraktického snílka, jenž se z historie ničemu nenaučil, a jenž swau nepraktickau theorií wlastnímu národu škodí a cizému pomáhá. Nesmíme nyní w ničem spoléhati se na jiné, nýbrž sami se o wšechno postarati; co si sami nespůsobíme, to nebudeme míti. Hlawní wěc jest, aby zřízení naše politické bylo maudré a swobodné, pak utužena doma přiměřenými zákony wzkwete naše wlast a projewí činnost swau i na jiné národy, zwláště na slowanské. Za několik let wzroste pod dobrau konstitucí štěstí domácí, moc a sláwa našeho národu. Zároweň ale s těmito nynějšími okolnostmi musí nastati i změna jiná, která se již dokonce zabrániti nemůže a nemá. Pokud jsme byli slabi, neswobodni, byli jsme wšichni auzce spojeni, nebylo mezi námi stran; při každé dosti malé různosti we smýšlení wolalo se: „ Swornost, netrhejte se od sebe, jsme ještě slabí, musíme dohromady držeti! “ Nyní, když se náš počet nesčíslně rozmnožil, tím wětší nastaly různosti we smýšlení. Musíme se nyní již na rozličné strany rozpadnauti, z kterých každá swau cestau kráčeti bude. Mnozí snad želeti toho budau a za neštěstí powažowati, že již nemůžeme wšichni jako dříwe býti jedna duše a jedno tělo: my ale nejsme toho zdání a naopak přeswědčení chowáme, že toto rozdělení na strany jenom dobré wěci poslauží. Ať se každá strana dle nejlepšího přeswědčení swého snaží k cíli dojíti, která prawdu a poctiwost při sobě má, o té doufáme, že nejdále dojde. Nowiny, jak známo, jsau otisky weřejného žiwota, wšechno co w národu se děje, jewí se w jeho nowinách. Nowiny a časopisy budau opět tyto rozličné strany předstawowati, každé slaužíce swé straně a zastáwajíce její smýšlení. Také Národní Nowiny budau náležeti k jedné straně; nebo wšem stranám chtít wyhowěti, jest wěc předně nerozumná a za druhé nemožná. Proto také se již raději zawčas přihlásíme, ku které straně my náležíme, kterau zastáwati chceme. Národní Nowiny budau wždy swobodu, a sice w nejšírším smyslu a co nejwíce možná, wyhledáwati. Awšak každý o swobodě jiné ponětí má: naše přeswědčení jest, že swoboda bez wzdělanosti národu je nemožná, a proto bude naše auhlawní péče, rozšiřowati podlé sil swých wzdělání. Jen wzdělaní národowé mohau býti oprawdiwě swobodni, a proto musí oprawdiwý přítel swobody k tomu pracowati, aby wzdělání nejen jako posud bylo obmezeno na některé stawy, nýbrž aby poznenáhla celý lid se wzdělal a poučil. Lehko jest lid, zwláště newzdělaný, drážditi, těžko wzdělati: a proto my, zanecháwajíce nepotřebné dráždění těm, kteří w tom swau swobodomyslnost wyhledáwají, budeme si raději hleděti poučowání a wzděláwání. Národní Nowiny jsau a budau wždycky časopis docela samostatný, my ani s wládau ani s žádnau jinau buď privátní neb weřejnau společností w žádném žáwazku nestojíme aniž kdy státi i budeme, a to proto, abychom wždy zachowali swůj samostatný úsudek, swé samostatné mínění, nehledíce ani w lewo ani w prawo. Národní Nowiny newycházejí ani pro dynastii, ani pro šlechtice, ani pro měšťany, ani pro rolníky, ani pro řemeslníky, ani pro kněžstwo, ani pro auředníky, ani pro wojsko, ani pro proletáře, neslauží nikdy jednomu stawu proti druhým, nýbrž jsau jen we službě celého národu, jak nápis jejich Národní Nowiny prawí, a budau beze wšech ohledů nedůstatky jednotliwých stawů kárati a naopak zásluhy jejich nestranně uznáwati. – Někteří swobodomyslnosti tak rozumějí, jakoby swobodomyslní lidé a swobodomyslné nowiny každý krok wlády a auřadů bez ohledu již eo ipso tupiti, ustawičně se wšemu protiwiti, wšechno haněti museli: k těmto my náležeti nechceme. My dobře wědauce, že bez wlády nemůže býti stát, myslíme, že jest to nepoctiwé, ustawičně wládě překážeti a těžké její powinnosti ještě wíce obtěžowati; majíce také na paměti, že snadněji jest, wšechno tupiti než naprawiti, budeme wždy wládu podporowati we wšem, co dle našeho přeswědčení národu prospěšno jest, a jen tehdá budeme proti wládě wystupowati, když její kroky dle našeho přeswědčení budau chybné neb národu škodliwé. Národní Nowiny budau také wždy demokratické. Awšak i tuto zapotřebí jest wýkladu, proto že se za našich časů takowých krásných slow welmi zneužíwá. Demokratie znamená rownost, rownopráwnost celého národu, a za našich časů pozorujeme mnoho druhů demokratů, pročež se musíme oswědčiti, ku kterému druhu my náležíme. Jest druh demokratů, který, aby se rownost docílila, o to usiluje, aby wšechno co wyššího, wzdělanějšího jest, se zesprosťačilo, který wšechno od shůry dolů strhuje; k tomuto druhu demokratie, která se nazwati může demokratie sprostoty, nenáležíme a náležeti nechceme. My naopak rownost tak docíliti chceme, aby se nižší k wyššímu wzhůru powznesl, aby newzdělaný se wzdělal a tak wzdělanému wyrownal. Takowá jest naše demokratie, a s těmi, jenž toliko toho za prawého demokrata powažují, kdo s nimi po hospodách celé dni a wečery marně tráwí, s těmi my nesympathisujeme. Jest u nás ještě jeden druh demokratů, ku kterému též nenáležíme a náležeti nechceme, totiž takowí, kteří sice wždy o lidu mluwí, ale jen sami sebe za tento celý lid powažují. Tito páni demokratowé neříkají nikdy jako jiní poctiwí lidé: „ Já tak smýšlím, já to chci! “ nýbrž wždy tropicky: „ Lid tak smýšlí, lid to chce! “ ale zapomenau se wždycky dříwe lidu zeptat, smýšlí-li tak, chce-li to. Zkrátka tito pánowé sebe jen za celý lid powažují, jakoby byli ustawiční plnomocníci celého neplnoletého národu. Jsau to demokrati-křiklauni, kteří obyčejně tak dlauho proti wšemu křičí, až se jim něčím wýnosným huba zacpe, načež přestáwá wždy jejich demokratie a swobodomyslnost. Co se ale nynějšího našeho postawení týče, jest naše přeswědčení, že upřímní přátelé swobody a demokratie k tomu přičiniti se mají, aby se pokoj a pořádek udržel, neboť jen tak nám lze nabytau swobodu si ubezpečiti a ji do oprawdiwého žiwota skutečně uwésti. Jinak ale jest se co obáwati, žebychom swobodu swau tak snadně pozbyli, jak snadně nabyta jest, čehož nás Bůh uchowej! A proto powažujeme každého, kdo zbytečným drážděním a popuzowáním jednoho stawu i proti druhým různice, nepořádky a nebezpečenstwí 552 plodí, buď za člowěka nerozumného a nezkušeného, který jako dítě se zbraní zacházeti neumějě swobodě naší snad newědomky škodí, aneb za člowěka zlomyslného, jenž we službě nepřátelů swobody stojí a nepoctiwým spůsobem swobodu naši nemožnau učiniti usiluje. Dle zásad w tomto článku wytknutých budeme se wždy při redakci Národních Nowin sprawowati, neohlížeje se při tom pranic na protiwenstwí, kterážto očekáwáme od strany těch, kterých se snad slowa naše nemile dotknula. Nám jen na pochwale a na uznání rozumných a upřímných přátel swobody záleží. K. Hawlíček. Dr. W. Gábler.


10. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [Další nepokoje ve Vídni], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] W Praze dne 9. října. Práwě jsme s Riegrem dorazili do Prahy po mnohých nesnázích; hrozilo se nám we Wídni od Frankfurtsko-maďarské strany maličkostí ‒ powěšením! Ti dobří radikální liberalisté a demokrati! My ale jsme w prawý čas Wídeň opustili a do domowa se utíkali. Slyšíme, že luza w bytu Riegrowě skutečně hledala! Zewrubnější zpráwy o cestě naší podám zejtra. Dnes jen tolik, že we Wídni posud dle nejnowějších zpráw panuje nepořádek, nejwětší část deputowaných opustila Wídeň. Zde w Praze jsau nyní: Palacký, Pinkas, Kiemann, Thiemann, Rieger, Nebeský, Staněk, Půlpán, Schneider ( z lewice! ). Slyšíme, že i Wessenberg wčera wečír přijel. Ti, kteří sebe nyní we Wídni konstitučním sněmem jmenují a co takowý se chowají, nejsau sněm: neboť aby říšský sněm platně rokowati mohl, musí nejméně 192 audů přítomných být. Tolik jich ale ve Wídni není, pročež také nic z toho, co ustanowují neb ustanowí, platiti nemůže a platiti nebude. Císař pán jest na cestě z Wídně ‒ jak slyšíme ‒ do Holomauce; poněwadž ale asi 4000 wojska s císařem táhne, pohybuje se welmi pomalu. Myslíme ale, že nyní již Dunaj překročil. K. Hawlíček.


23. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Ranní zprávy, Titulek: [O odjezdu Knićaninově], Autor: Havlíček, Karel
Práwě ráno dostáwáme bezpečnau zpráwu z Brna, že Knićanin zrowna do Berlína odjel, minuw Prahu i Brno. Příčiny toho nyní ještě powědíti neumíme, zda se wšak, že w tom wězí něčí úsilná rada.


11. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: Pražský dohazovač., Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Pražský dohazowač pan Josef Lederer zřídil zde na příkopech ( w Kolowratské střídě ) dohazownu ( Dienstbotenanfragsprotokoll ), a w welikých ohlášeních nabízí se kromě jiných Dienstes categorii také: Commis, Kammerdiener, Jäger, Bedienten, Hauslehrer, Kutscher, Lehrlinge ( sic ) zaopatřiti. — Nyní již wíme w jaké wlastně hodnosti domácí učitelé stojí, totiž mezi sloužícími a kočími!! a myslíme také, že by se snad mohlo aspoň u p. L. z kočího na wychowatele avanžowati. H. B.


5. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Staročeské hodiny.], Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. Staročeské hodiny na naší radnici staroměstské, které již po nějaký čas zkaženy byly a nešly, budou nyní opět zřízeny a sice tak úplně, že i známé figury tak jako dříwe se pohybowati budou. Jest to dobrá známka našeho času, že si opět upomínek na starodáwné časy wážiti počínáme. Dejž Bůh! aby se nám ještě wíce nawrátilo staročeských cností a staročeských statečností.


30. říjen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Oznámení, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Oznámení. Dnes se bude sbírka držet Ku prospěchu jedné osoby, Která chtějíc w klášter jíti, Nemá peněz dosti Teď na hotowosti, Aby složila slib chudoby. Haug.


3. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [redakční sdělení], Autor: Havlíček, Karel
Redakce a expedice Národních Nowin přenesena jest od nynějška z Králowské lázně do čís. 339 — II., naproti klášteru P. P. Uršulinek do toho domu, kde jest tiskárna Pospíšilowa, kdežto se tyto nowiny jako obyčejně wydáwají. Wšechny zásilky k redakci a expedici Národních Nowin prosíme, aby od nynějška tam byly zasílány.


7. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Ještě ke spojení obcí], Autor: Havlíček, Karel
– Z hodnowěrného pramene můžeme ubezpečiti, že ministerstwo wnitřních záležitostí napomenulo auředníky, aby obce které samy pro sebe zůstati chtějí, nenutili k žádnému spojení s ostatními, což tuto k prospěchu takowých obcí we známost uwádíme. – Z toho také jest patrno, že kdyby se někde přece nějaké podobné nucení stalo, takowým obcím otewřena jest cesta ztížnosti k ministerstwu; neboť jest jisto, že ministerstwo nenařídilo, aby páni auředníci sami podle swé hlawy obce sestawowali.


20. prosinec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Z Nového Jičína na Moravě., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. - Z Nowého Jičína na Morawě. Jak píše Moravia č. 149 dáwali až dosawade tamější mistři saukenníci towaryšům swým kromě peněžitého platu i ztrawu u swého stolu. Nyní wšak se umluwili wespolek nedáwati jim wíce ztrawu, nýbrž za ní jistau peněžitau náhradu. Dopisowatel o tom w Moravii dokládá, že tato náhrada při nynější drahotě nikterak nepostačí na ztrawu, tak že tedy towaryšům nastanau mnohem horší časy, a neschwaluje tento krok p. mistrů saukennických. Redakce Moravie dodáwá k tomu tuto maudrau úwahu: Popsaný tuto staw bude, abychom již o nauzi a nedostatku, w který následkem jeho towaryši uwrženi jsau, pomlčeli, mrawnosti a wůbec dušewnímu postawení towaryšů welmi na škodu, ješto se jím mrawný wplyw a obapolné působení mezi mistry a towaryši podkopáwá. Jindy bydleli oba pod jednau střechau, jídali oba u jednoho stolu - oba byli téměř w jednu rodinu srostli. Towaryš powažowal mistra za hlawu, za přirozeného, nejbližšího obrance, rádce, učitele a přítele swého; towaryš měl účastenstwí we wšech radostech a žalostech rodiny mistrowy, jejímž audem byl, a mohl se těšit ze stejné podilnosti při wšech radostných a žalostných chwílích swých. Roztržením těchto swazků stal se towaryš tak řečeným dělníkem, on byl tím takořka snížen, w obcowání pauze na sobě rowné obmezen, ze wšech poměrů, kterýchžto sobě posud jakožto wyšších wážiti uwykl, a které nejblahodárněji w mrawní jeho powahu působily, wylaučen a wywržen. Mistr se stal naproti němu člowěkem, který mu ode dneška na zítřek dílo dáwá, a nic wíce. Jindy byl towaryš rowný mistru, mistr stál nad ním jen o hodnost wýše, které sám towaryš pracowitostí a šetrností dosíci doufal. Dělník již nenabude žádné wyšší občanské hodnosti, onť má již jen jediné přání - přání zwětšené mzdy. Zřízením fabrik zmizel poměr, jaký jindy mezi mistry a towaryši býwal, náhradau za něj nespatřujeme, leč nowých společenských poměrů, z nichž jsau dobře zwedené, společnau hlawau sprawowané rodiny wylaučeny, z nichžto čistě člowěcké swazky přátelstwí a bratrstwí wymizely. Jindy žili towaryši w rodinách mistrů, nyní wšak z nich powstal weliký nowý staw, a proti němu stojí fabrikanti - dwě třídy lidu, které se dotýkají ale nepronikají.


24. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: Převrácenost některých vychovatelů našich, Autor: Havlíček, Karel
– Přewrácenost některých wychowatelů našich. Na jistém gymnasium w Čechách zakázal jistý pan profesor, jménem a rodem Čech, českým studentům swým, kterých počtem něco přes dwě třetiny celé školy jest, kdekoliw česky mluwiti, w této záležitosti několik z německých studentů za tajné dozorce ustanowil, aby swoje české spolužáky udáwali, kdykoli by se někteří z nich hříchu tohoto dopustili. I stalo se, že jeden ubohý, jda do školy, a zapomena na přísný zákaz, swého spolužáka česky se tázal, mnoholi chyb w komposicí udělal? Načež jej tajný, práwě přítomný dozorce 26 udal, a pan profesor za trest tak spáchaného hříchu, přes poledne we škole zawřeného nechal. Dodatek Red. Stalo se to bez pochyby následkem c. k. dworského nařízení ddto. 23. Srpna 1816, kteréž welí, aby profesorowé žáky swé w českých gymnasiích w češtině cwičili!!!? Takowým spůsobem bauří se jen staré národní wášně dwojnárodního obywatelstwa koruny naší, a muž na takowém stanowišti od státu postawený, jako jest profesura, měl by trochu lépe znáti, co dobré a co škodné jest. Takowým ale jednáním se ani německému ani českému národu nezawděčí, nejméně ale wládě.


16. říjen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Odpověď p. Hankova na předhůzku jemu učiněnou v čísl. 80, Autor: Havlíček, Karel
Odpowěď p. Hankowa na předhůzku jemu učiněnau w čísl. 80. Abychom dokázali, že jsme nechtěli wlastenecké české smýšlení p. Hankowo jen w podezření uwésti a jej snad očerniti, podáwáme i nyní jeho oswědčení we Kwětech č. 122 wytištěné. „ W 80. čísle České Wčely 1846 wytištěn jest saukromý list můj s mnohými mně podkládanými domněními. Rozumímť tomu, rozumím i po slohu, kdo článek ten psal. Oswědčiti wšak zde třeba, že jsem já ani k wydawatelům „ Slowenských pohljadů “ kdy psal, nadtož spolupracowníkem jejich byl; ač kdybych bratrům Slowákům čím platně poslaužiti mohl, i to za zásluhu bych sobě pokládal. Co se listu samého, bez mého wědomí wytištěného, dotýče, w tom nepředpojatý wlastenec podložených mně tam domnění nenajde. Já bera to, co se tam proti naší žádosti událo, za splněný neb dokonaný skutek ( fait accompli ), rád bych, aby z toho alespoň pro obecnau literaturu něco dobrého wyplýwalo. Ostatně nebyw já nikdy w Uhřích neznám poměrů tamních, a wida z posawádních spisů, jako každý nepředpojatý se mnau widí, že prostému Slowáku čeština neméně jako prostému Čechu slowenčina při nedostatku škol dostatečně srozumitelna není, přichýlil jsem se k mínění p. Šafaříka ( Hlasowé str. 77. ), připojuje hned k tomu, že ten, kdo dalšímu wzdělání směřuje, české knihy sobě opatřiti i w nich se pocwičiti musí. Z té příčiny také w prospěch Slowakůw samých jsem wždy austně i písemně radil i raditi nepřestáwám, aby se aspoň w prawopisu od nás i sausedních Polákůw ( ni, ny etc., což na Kyrillowské saustawě společně založeno máme ) neodchylowali, jakožto w témž samém listu wýslowně stojí, což wšak úmyslně neb neúmyslně tam wynecháno. Nepomůže-li w té roztržce rozumno-powolná mírnost k sjednocení, malomyslné hořekowání zajisté tak málo pomůže, jako prudkowášniwé hanění. Že já na oko nic nepočínám a wždy přímo dle přeswědčení, neohlížeje se na přízeň neb nepřízeň, jednám, toho jsem, doufám, wždy důkazy dáwal. Proti Matici jsem nikdy tajně nejednal, wše otewřeně jednati přiwyk ’, a zdaž Matici škodím, nenáleží sem, ale před samo kuratorstwí české Matice. W. Hanka. “ Saudný čtenář si teď nejlépe i bez našeho wýkladu prawý staw wěci pomyslí. My jsme p. Hankowi na ujmu žádné domnění nepodkládali, nýbrž jeho samého mluwiti nechali jeho wlastními slowy, že onen list nebyl k tisku určen, wěříme rádi, a welice by nás bylo těšilo, kdyby byl ani psán ani tištěn nebyl. Fait accompli ale jest wěc, která se již změniti nedá. Konečně nás srdečně těší, že p. Hanka již podle slohu bez podpisu poznal, kdo ten článek psal, začež spisowatel tuto se děkuje, a zůstáwá wždy k službám podobným ochotný H. B.


3. červen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [V Praze 2. června], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – W Praze 2. čerwna. Přiznáwám se, že nerad wedu polemiku s ministerskými časopisy – proto že mi přichází hádka s nimi welmi podobná nějakým wojenským cwičným manévrům, we kterých se bitwy jen na oko prowozují, a we kterých také jedna strana jen na oko nepřítele předstawuje. Neboť jsem přeswědčen, že redaktoři těchto wládních nowin, kdyby jim jen do duše widěti bylo, wlastně s námi stejně smýšlí, ale – z powinnosti podle komanda ministerského tak píší, jak se toho od nich požaduje. Podobně se děje často Prager Zeitungu. Nedržím pana redaktora a hlawní spolupracowníky jeho za to, zač by se držeti museli, kdybychom chtěli jejich politickau zkušenost jen podle jejich článků posuzowati. Jsauť slabosti ministerské a auřednické, které chápe rozum každého českého dítěte, které wšak přece nikdy nepřipustí redaktorowé wládních nowin we swých článcích. A když si dokonce pomoci nemohau, když se jim prawda tím nejpopulárnějším a nejpochopitelnějším spůsobem hlásá, dělají se naschwal, jakoby nerozuměli dobře češtině, ačkoli si já směle pochlebowati mohu, že jest práwě moje čeština nejsrozumitelnější. W č. 126 N. N. prawil jsem, že není možná udati příčinu, pro kterau by Praha staw obležení zasluhowala. Prager Zeitung ale naschwál dělají, jakoby myslily, že jsem nečetl auřední proklamace a že newím příčinu, která w nich udána byla, za půwod onoho obležení. Který ale politický rozum může hájiti zásadu, že již každá zem, we které několik lidí ( byť i to dokázáno bylo ) na revoluci myslí, musí být zbawena konstitučních práw a dána do stawu wojenského? Wždyť by pak ani jedna zem na celém swětě nemohla být chwílku bez obležení. – Owšem že každé ministerstwo, zwláště kníže Schwarzenberg, nachází pro sebe weliké pohodlí we stawu obležení, který jsme již nazwali surrogat za absolutní wládu; ale což pak jsau země jen pro pohodlí ministerstwa? Naivní jest, když Prager Zeitung prawí: „ Wir können es nicht gleichgültig hinnehmen, wenn Herr H. mit unverkennbarer Hindeutung auf unsere Zustände die Revolution nur für jetzt gewagt und unpraktisch nennt. " Což tedy jest moje sada „ o despotické zákony samowolně rušící wládě " eine unverkennbare Hindeutung auf unsere Zustände? – Jak widíme, chytá se zase již Prager Zeitung radikalismu, tak jako za onoho času, když wytiskla onu prožluklau Frankfurtskau korrespondenci, a jmenuje snad naši wládu nynější despotickau, zákony samowolně rušící? – Nepochybujeme, že bude za tento kompliment pan redaktor od ministerstwa sesazen! – W dobré naději, že již beztoho není možná, aby J. M. C. ještě déle swěřowal knížeti Schwarzenbergowi wedení záležitostí naší říše, poněwadž kníže Schwarzenberg již uwedl swau politikau mocnářstwí rakauské na kraj propasti, w této pewné naději nechceme tuto ani nejhlawnější hříchy knížete Schwarzenberga wypočítáwati. Podíwejme se jen na Uhry, ty mluwí sami o schopnostech našeho prwního ministra! Čtěme jen Presse, která přece sama se wydáwá za konservativní časopis, jak ona owšem bez jmenowání jména brojí proti přewráceným plánům našeho prwního ministra! Nám nemá Prager Zeitung žádnau příčinu wytýkati, že jsme proti wšem autoritám; ať nám ukáže na jednu protizákonnost, kterau bychom byli buď sami zpáchali neb osprawedlňowali, kdežto se něco podobného o našem nynějším ministerstwě říci nemůže. Jestli myslí Prager Zeitung, že wšechna autorita sedí jen w hrubém násilí zbraně – takowé autority často i na weřejných silnicích za křem najdeme, dobře spořádaný stát ale pro ně odjakžiwa stawěl kriminály a šibenice! – Co se ministerstwa Dobblhofowa a nešťastných říjnowých událostí týče, neuwedla nás Prager Zeitung do welikých rozpaků. My, ačkoli naše strana pewně a upřímně držela s ministerstwem Dobblhofowým, nebudeme přece ono ministerstwo za neomylné wyhlašowati: naopak musíme wyznati, že bohužel! neopatrnost a špatné prostředky tohoto ministerstwa daly wzniku té strašliwé katastrofě, která by se jinák na pauhý krawal byla obmezila. Ostatně máme ale to privátní mínění, že kromě maďarsko-Frankfurtských rukau také ještě jiné byly w této hře zaplateny, o kterýchžto posledních se posud málo ještě swět dowěděl, ačkoli při celé wěci nejwíc pro sebe nahrabaly. – Jak ale se ještě nyní naše ministerstwo může nechat přezdíwat silným, to nepochopuje zajisté nikdo, nejméně cár Mikuláš! W čem pak wlastně jest tato Samsonská síla našeho ministerstwa? snad w tom, že muselo powolat Rusy na pomoc a udělat z Rakauska, z dosawádní weliké mocnosti ewropejské, ruský ochranní stát asi tak, jako jsau Multany a Walachie? kdežto by bylo možná býwalo s dobrau politikau, jak jsme my ji odjakžiwa radili, již dáwno před rokem ukončiti uherskau wálku wlastními silami. Ministerstwo, pod kterým se něco podobného díti mohlo, jako jest wálka uherská, takowé ministerstwo wěru nezasluhuje, aby se jmenowalo silným. Silné jest ministerstwo, které má lásku w lidu; kníže Schwarzenberg ale kromě šlechty sotwa najde w Rakausích mnoho milowníků a obdiwowatelů. Neprawíme to ze zlomyslnosti, nýbrž podle swědomí swého jako prawdu, která beztoho skutky se pořád potwrzuje. Není to wěc podiwná, že w takowých dobách, jaké padly nyní na Rakausko, žádné wlastenecké oběti se nedějí, wyjmauc snad kupowání něco koní, ku kterému beztoho teprwa nedáwno šlechta morawská se rozehřála? – Takowý staw, kde wlast je w nebezpečí a národ lhostejně se na to díwá, jest strašliwý – přiznejme se, jest ohawný – ale wina toho jest kníže Schwarzenberg, který nemá žádné důwěry lidu, kterého se lid bojí, který ale stojí mezi trůnem J. M. C. a národy. Nechceme wystupowati proti celému ministerstwu, neboť wíme, žeby jednotliwí ministři při swých schopnostech a w jiné ministerské kombinaci mohli si získati zásluhy a důwěru národu: ale co jsme prawili, powažujeme za swau powinnost weřejně říci, byťby i tato slowa pro nás w této době a w těch okolnostech, w jakých žijeme, sebe nebezpečnější býti měla.


27. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: Výstraha, Autor: Havlíček, Karel
Wýstraha. Poněwadž nyní nastawá čas předplacení, oznamujeme těm, kterým snad by to powědomo nebylo, že nowé dwa časopisy české Wesnické nowiny od Schopfa a Wlastimil wycházejí, oba nákladem strany nám protiwné, což proto we známost uwádíme, aby se nikdo s nimi jak říkáme nenapálil. Kdo se chce předplatiti na laciné menší nowiny pro lid, tomu schwalujeme „ Sedlské nowiny “, jejichžto redaktorem bude p. Tyl, na jehožto wlasteneckau swobodomyslnost se spoléhati můžeme.


30. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Připomínky], Titulek: [Venkovská města], Autor: Havlíček, Karel
Wenkowská města na mnoze si stěžují, že se w těchto dnech našeho znowuzrození mnohem wíce dělo a mluwilo ku prospěchu stawu selského, nežli městského, ba že městský staw nebude moci mít z konstitucí wýhod takowých, jak by bylo žádaucno. Z toho se wywinuje jakás hořkost a řewniwost mezi městy a wesnicemi, která w dějích tyto dny poslední sběhlých nowého traudu našla. Mluwí se, že dokawad města o prospěch sedláků byly dbanliwi, tito k městům rádi a wděčně přilnuli; když ale nastalo nyní obáwání, žebychom wůbec a jmenowitě staw selský utrpěli z posledních dějů škody, tu že se sedláci stranili měst. Napnutí mezi městy a wsemi z toho powstalé neopomenuli mnozí k tomu cíli podporowat a weličit, aby se wesnice postawily příkře proti městům, a by se tím městům, jenž se proukázaly pro wlast a swobodu nyní welmi obětownými, wíce obětownými nežli wesnice, položil žiwel odporující, aby stál sedlák proti městům, jako w Polsku proti šlechtě. – Ale domýšlíme se do sedláků, když we wšem, tedy i w tomto pádu tolik rozwahy a rozumu, že pochopějí swazek, jakým i oni k městům jsau wázáni: že, roztrhne-li se tento swazek, roztrhne se blaho obecné, tedy i jejich wlastní. – Co se týče žalob řemeslníků městských, že jim swoboda nebude tolik prospěšná, kolik by si přáli, že se na ně málo ohled béře, tu není jiné cesty, než aby se co možná sami o swých potřebách, poněwadž je nejwíce cítí a znají, projewowali: listy tyto stojíť otewřeny wšem žádostem a náwrhům; není potřeba, než se hlásit. Doufáme, že i sněm náš stawu městského stejně se ujme jako selského.


6. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Z počátku cesty ohlížel se Čičikow často do zadu, jakoby se chtěl se wší jistotau přeswědčit, skutečně-li již wyjel z města; ale když widěl, že již město dáwno zmizelo, ani kowárny, ani mlýny, ani wšechno to, co býwá obyčejně okolo města, ba ani již wrcholy chrámů nebylo widěti: tu se zabral pauze do cesty, hleděl jenom w lewo a w prawo, a město N. jako by již ani nebylo w jeho paměti, jakoby byl tamtudy jel již dáwno někdy w dětínstwí. Konečně ho přestala i cesta zajímat, a počal zlehka zawírat oči a skloňowat hlawu na podušku. Spisowalel se přiznáwá, že je tomu sám rád, poněwadž takto má příležitost, promluwiti trochu o swém hrdinowi, neboť až dosawad, jak čtenářowé widěli, překáželi mu w tom ustawičně brzy Nozdrow, brzy bály, brzy dámy, brzy městské klepy, brzy zas konečně tisíce takowých maličkostí, které se zdají být maličkostmi, když stojí již w knize, ale pokud jsau we swětě, pokládají se za welmi důležité wěci. Ale teď necháme wšechno jiné na straně a pustíme se do wěci samé. Jest welmi pochybno, žeby se byl wybraný od nás hrdina zalíbil čtenářstwu. Dámám se nezalíbil, to se může říci dozajista, nebo dámy žádají, aby hrdina byl auplná dokonalost, a kdyby byla nějaká dušewní neb tělesní kaňčička, hned je zle. Ať si mu spisowatel nahlídne sebe hlauběji do duše, ať si ukáže jasněji než w zrcadle jeho obraz, přece ho nebudau za nic powažowat. Již tělnatost a prostřední wěk Čičikowu mnoho uškodí: tělnatost w žádném pádu ueodpustí hrdinowi a welmi mnohé dámy odwracujíce se řeknau: pfui! jaký oškliwý! Owej! wšechno to je spisowateli dobře powědomo, přece ale nemůže si wybrat za hrdinu cnostného člowěka... ale může být, že zas w této powěsti uslyšíme jiné posud nedotknuté struny, předstawí se nám neznané posud bohatstwí ruského ducha, projde okolo nás muž obdařený božskými schopnostmi, aneb kauzelná ruská díwčina, která se nikde jinde na swětě nenajde, se wší diwnau krásau ženské duše. A mrtwými se budau zdát proti nim wšichni cnostní lidé ostatních plemen, jako mrtwá kniha před žiwým slowem! Zdwihnau se ruské city... a budem widět, jak hluboko se zakořenilo do slowanské přírody to, co jen sklauzlo po přírodě jiných národů... Ale proč a k čemu mluwiti o tom, co teprwa má přijít? Nesluší se spisowateli, již dáwno zmužilému, wychowanému přísným wnitřním žiwotem a čerstwau střízliwostí samoty, aby se zabýwal tím čím mladík. Wšechno má swůj pořádek, swé místo a čas! Ale cnostného člowěka jsem si přece newybral za hrdinu. A mohu hned říci proč. Proto že již jest konečně čas, popřáti cnostnému člowěku oddechu; proto že se již nadarmo obrací w ústech slowo: cnostný člowěk; proto že z cnostného člowěka již udělali koně, a není spisowatele, který by na něm nejezdil popoháněje ho bičem a wším co mu do rukau přijde; proto že umořili cnostného člowěka již tak, že již nyní na něm není ani stínu cnosti, nýbrž jenom žebra, a kůže místo těla; proto že přetwářeně vypodobňují cnostného člowěka; proto že již ani nectí cnostného člowěka. Ne, čas již je zapřáhnaut také člowěka šelmu. A tak tedy ho připřáhněme šelmu člowěka. Temný a skromný jest půwod našeho hrdiny. Rodiče byli ze šlechty, ale měli-li jmění nebo ne, Bůh wí. Žiwot na něho z počátku wzhlednul kysele-nepříjemně skrz jakési tmawé, zanešené sněhem okénko: žádného towaryše, žádného druha w dětinstwí. Malinký pokojík s malinkými okénky, neotewírajícími se ani w zimě ani w letě, otec weliký muž w dlauhém kabátě podšiwaném kožešinau a we šněrowaných bakančatech, obutých na bosau nohu, pořád wzdychající chodě po pokoji a pliwaje do stojícího w kautě pliwátka, wěčné sezení na lawici s pérem w ruce, inkaustem na prstech a také na pyskách, wěčný předpis před očima: nelži, buď poslušen starším a nos w srdci cnost; wěčné křapání a šaupání bakančat po podlaze, známý, ale wždycky přísný hlas: „ zases rozpustílý “ ozýwající se tenkrát, když chlapec, mrzut již jednotwárnau prací, přidělal k písmeně nějakau kaňku nebo ocásek; wěčně známý, wždy ale nepříjemný cit, když se hned potom kraj jeho auška sewřel welmi bolestně do dlauhých nehtů protažené od zadu ruky: to je ubohý obraz prwního jeho dětinstwí, o kterém již zachowal jen slabau pamět. Ale w životě střídá se wšechno čerstwě a bystře: a jednoho dne za podzimního slunce a w čas powodní otec wezma syna wyjel s ním na wozíku, který táhla kostrbatá strakatá kobylka, známá u koňařů pod jménem straky; řídil ji kočí malý chlapík, hlawa to jediné poddané rodiny, patřící otci Čičikowa, který byl w domě skoro wším. Straka je táhla půldruhého dne; na eestě nocowali, přewáželi se přes řeku, jedli studené pirohy a skopowau pečení, a teprwa třetího dne ráno dorazili do města. Před chlapcem se zatřpytily neočekáwanau wznešeností městské ulice, za kterau příčinau na několik minut otewřel hubu. Pak straka žbluňkla i s wozejkem do jámy, s kterau se počínala jedna auzká ulička, celá zaplawená blátem; dlauho ona tam pracowala ze wšech sil a mísila nohami, podporowaná od kočího a samého pána, a konečně je wtáhla do malého dworka, s malinkým domkem a zahrádkau za ním, we které ale kromě dwau jabloní, jeřábu a bezu nic jiného nebylo. Tu bydlila příbuzná jejich, sešlá již babička, která wšak přece ještě chodila každé ráno na rynk, a sušila pak swoje punčochy na samowaru; ona pohladila chlapce po twáři a libowala si, že je tlustý. Tu musel zůstat a chodit každodenně do městské školy. Otec přenocowaw tam druhého dne wydal se na cestu. Při rozlaučení neprolily se slze z otcowských očí; dal mu půl ruble mědáků a nějaké lahůdky, a co jest mnohem důležitější, maudré naučení: „ To ti powídám Pawluško, uč se, nedowáděj a neběhej, a přede wším řiď se dle wůle učitelů a předstawených. Když budeš po wůli předstaweným, třebas bys w umění nedohonil a Bůh ti schopností nedal, přece to půjde, a předhoníš wšechny. Se spolužáky neměj nic, oni tě ničemu dobrému nenaučí: ale má-li to být, tedy zacházej s těmi, kteří jsau bohatí, aby ti mohli příležitostně být k prospěchu. Nerozdáwej a nečastuj nikoho; a chowej se raději tak, aby tebe častowali, a přede wším ale šetři a shromažďuj kopejky, to je nejhlawnější wěc na swětě. Saudruh a přítel tě ošidí a w neštěstí tě prwní opustí, ale kopejka tě neopustí, třebas byl w jakémkoli neštěstí. Wšechno prowedeš, wšechno prorazíš na swětě kopejkau. “ Daw takowé poučení synu, rozlaučil se sním otec, a táhl domů se swau strakau, a od té doby ho již nikdy neuzřel, ale slowa a naučení jeho zapadly mu hluboko do duše. Pawluška počal hned druhý den chodit do školy. Zwláštní schopnosti k nějaké nauce nejewily se w něm, wyznamenáwal se wíce pilností a pořádností; ale za to se u něho ukazowal důwtip na druhé straně, na straně praktické. Hned pochopil a porozuměl wěcem, a chowal se k saudruhům swým skutečně tak, že ho oni častowali, a on je nejen nikdy, nýbrž že ještě někdy schowaw si obdržené dary prodáwal je pak jim samým. Ještě chlapec a již uměl we wšem se zdržowat. Z půl ruble, který dostal od otce, nejen že newydal ani kopejky, naopak ještě w tom roku k němu přihospodařil, dáwaje na jewo obratnost neobyčejnau: udělal z wosku panáka, obarwil a prodal welmi dobře. Potom za nějaký čas pustil se i do jiných špekulac, a sice do takowýchto: nakaupiw na rynku wěci k jídlu, sedal si we škole wedle těch, kteří byly bohatší, a jak jen zpozorowal, že jim začínala být dlauhá chwíle, znamení to nastáwajícího hladu, wystrkowal pod lawicí jako by nic buď cípek perníku nebo hausky, a podráždiw je, dostal pak za to tak mnoho, jak weliký byl apetit. Dwa měsíce doma ztráwil s myší, kterau zawřel do malé klícky, a přiwedl to konečně tak daleko, že se myš stawěla na zadní nohy, wstáwala a lehala na powelení, a pak ji prodal také welmi dobře. Když sehnal peněz na pět rublů, zašil pytlík, a počal shromážďowat do druhého. Z ohledu předstawených chowal se ještě chytřeji. Nikdo neuměl tak jako on tiše sedět na lawici. Musíme podotknaut, že učitel byl weliký milowník tichosti a mrawného chowání, a nemohl wystát čiperné a ostré hochy: zdálo se mu, že se mu pořád musejí posmíwat. Dosti bylo tomu, který u něho padl w podezření bystrosti, když se jen zahýbal, neb nějak nechtíc mrknul okem, aby již hned upadl pod jeho hněw. Trestal ho nemilosrdně. „ Já z tebe, panečku, wyženu posmíwačnost a nepokornost! “ říkáwal, „ já tě znám na weskrz, jak ty sebe sám ani neznáš. Tuhle mi budeš klečet a nedostaneš žádný oběd! “ A ubohý klučík newěda ani sám proč, musel si mačkat kolena a hladowět po celý den. „ Schopnosti a wlohy? to je samá hlaupost, “ říkawal, „ já jenom hledím na chowání. Já dám tomu wšechny eminence we wšech předmětech, který ani a b nezná, jen když se chwalitebně chowá: w kom ale widím špatného ducha a posmíwačnost, tomu dám dwojky, a třebas si měl Solona w kapse! “ Tak říkáwal učitel, nemoha wystát Kryłowa Welmi znamenitý spisowatel ruský, jehožto bájky we werších po wšech školách se čítají. pro to, že prawí: „ zpíwej si jak chceš, ale rozuměj swým wěcem! “ a wždy wyprawowal s radostí w očích a na obličeji, že w té škole, na které on byl dříwe, takowá byla tichost, že bylo slyšeti mauchu letět, a že ani jeden školák po celý rok ani nezakašlal ani nesmrkal we škole, a že až do ukončení hodiny nelze bylo poznat, je-li kdo we škole nebo není. Čičikow hned pochopil ducha předstaweného a kterak se chowat. Nehýbnul ani okem ani brwau po celý čas školní, jakkoli si ho štípali od zadu: jak jen zazwonili, hned sebau mrštil, a podal učiteli přede wšemi jinými čepici, pak wyšel prwní ze školy, a hleděl ještě asi třikrát potkat učitele na cestě, po každé smekaje čepici. Neminul se také s prospěchem. Po celý čas jeho studií byl mezi nejwýbornějšími, a při wystaupení dostal nejlepší klassy ze wšech předmětů, a knihu se zlatým nápisem: „ za příkladnou pilnost a mrawné chowání. “ Wyjda ze školy byl již mladík dosti auhledného zewnějška s podbradkem potřebujícím břitwy. W tuto dobu umřel jeho otec. W dědictwí padly na něho čtyry k neobrácení přenošené lajblíky, dwa staré kabátky s kožešinau podšité, a nepatrná suma peněz. Otec jak widět uměl jenom radit, jak se mají shromážďowat kopejky, ale sám jich mnoho nenashromáždil. Čičikow prodal hned sešlý dworeček s maličkými polnostmi za tisíc rublů, a rodinu poddanau wzal k sobě do města, maje aumysl zůstati tam a jíti do auřadu. W ten samý čas byl wyhnán ze školy pro hlaupost nebo pro jinau winu onen učitel, milowník tichosti a mrawného chowání. Ubohý učitel se dal z mrzutosti do pití, konečně již ani neměl na co pít: nemocen, bez kauska chleba a bez pomoci zaufal si chudák kdesi w netopené tmawé komůrce. Býwalí školáci jeho, čiperní a ostří hoši, na kterých on nikdy nemohl wystát nepokornost a posměwačnost, dowěděwše se o jeho bídném stawu, sebrali hned mezi sebau peníze pro něho, prodawše i lecos potřebného; jenom Pawluška Čičikow wymlauwal se, že nemá, a dal pak asi pětník stříbrný, který mu hned spolužáci wrátili, řkauce: o ty řemene! Zakryl si obličej rukama ubohý učitel, když uslyšel o tomto jednání swých býwalých žáků, slze se lily z pohaslých očí jako z dítěcích. „ Před smrtí na posledním lůžku seslal Bůh na mne pláč, “ prawil slabým hlasem, a těžce wzdechnul slyše o Čičikowu a dodal: Ech! Pawluško! wida jak se člowěk mění! wždyť jaký býwal hodný, žádná bujnost! – W tom jsem se zmýlil, silně zmýlil! “ ( Pokračowání. )


28. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Otisk petice], Titulek: [Dole podepsaní vyvolení…], Autor: Havlíček, Karel
Dole podepsaní wywolení deputowaní podali wčera následující spis k wládě naší: Slawné c. k. zemské presidium! Nížepsaní, jsauce důwěrau českého národu powoláni za zástupce jeho na budaucím českém sněmě, pokládají to za swau nejswětější powinnost, aby se wšemožně k tomu přičinili, by sněm co možná nejdříwe se započal: poněwadž jen tím se upokojiti může lid, jenž nebezpečně pobauřen jest wšeobecně rozšířeným obáwáním, jakoby ztratiti měl swobody nedáwno získané; a poněwadž jen na sněmě se wyjednání strany roboty, této žiwotní záležitosti naší země, státi může, jakož i spořádání wšelikých, bohužel welmi zmatených sociálních, národních a administrativních záležitostí zemských, čímž se jedině upewniti může wnitřní zřízení země české proti nepořádkům již nás zachwacujícím. Nemá-li země do nesmírného neštěstí upadnauti, musí se tyto záležitosti aspoň zewrubně před otewřením říšského sněmu wyjednati, proto že dle wšeobecného podstatného domnění po čas trwání říšského sněmu zemský sněm býti nemůže, a tudy by se uspořádání záležitostí swrchu podotknutých na čtwrt léta ne-li déle odložiti muselo. Poněwadž ale w Praze, pokawad w stawu obležení jest, sněmowati se nemůže, žádáme my we wší uctiwosti dole podepsaní slawné c. k. zemské presidium, aby náležitým způsobem o to se postaralo, aby onen staw obležení přestal, poněwadž nyní při patrné pokojnosti města a po wšeobecném odewzdání zbraně ( o čem se třeba skrze wšeobecné prohledání domů přeswědčiti možná ) do konce potřebný není, a před celým swětem powažowati se musí jenom jakožto nepotřebné obmezení nejwzácnějších. nám od J. M. C. w konstituci udělených swobod, jmenowitě jakžto zbytečné zkrácení práwa swobodného tisku a swobodného mínění wůbec, a poněwadž se tím místo utwrzení pokoje w zemi jen wšeobecné wzbauření a kwašení myslí podpaluje a upewňuje, wšechen obchod a žiwnosti zamezují a wšeobecně žádaucí uwedení pořádku skrze sněm se opozďuje. Pakli by ale J. O. komandující generál kníže Windischgrätz toho přeswědčení byl, že delší trwání stawu obležení před českým sněmem a wšeobecným říšským sněmem zodpowídá, a pakli by wyzdwižení jeho w jistém brzkém terminu slíbiti nechtěl: žádáme slawné c. k. zemské presidium, aby sněm zemský co nejdříwe powolalo do některého jiného k tomu příležitého města w Čechách, jakož se za starých časů často stáwáwalo; neboť nemůže celá země pro nepořádný staw jednoho města déle trpěti. Zároweň s tauto swau žádostí prosíme též o uweřejnění patentu powolání sněmu od J. M. C. našeho krále, aby se lid náš o tom dowěděl, že wypsání woleb na sněm, které od slawného c. k. presidium wyšlo, potwrzeno jest od J. M. C., a že jest wůle J. M. C., aby český sněm nejdůležitější práce swé možná-li ještě před otewřením říšského sněmu dokonal. Nížepsaní nikterak nepochybují, že několik okrsků, we kterých se na sněm český woliti nechtělo, po tomto ohlášení J. M. C. poslušně pod řízením komissarů od wlády ustanowených bez meškání swé deputowané wywolí. My we slušné uctiwosti podepsaní we swém swědomí za powinnost k wlasti to pokládáme, žádati slawné c. k. zemské presidium, aby se wšemožně o to postaralo, by sněm zemský co možná nejdříwe aspoň w prwních dnech měsíce čerwence se započal, sice by z toho slawné c. k. zemské presidium pro delší zdržowání sněmu zemského do welikého odpowídání přišlo jak we weřejném tisku tak i weřejném mínění a před celým českým národem, obzwláště ale před J. M. C. a před sněmem českým i říšským. W Praze dne 26. čerwna 1848. Dr. Brauner. — Dr. F. L. Rieger. — Dr. Hamerník. — Dr. Čejka. — Dr. K. Tomíček. — Dr. W. Staněk. — Dr. J. Fryč. — Dr. Fr. Palacký. — Dr. P. J. Šafářík. — Jos. K. Tyl. — J. Eraz. Wocel.


17. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Wenkow, Titulek: [Otisk ozvání a osvědčení], Autor: Havlíček, Karel
[ Otisk ozvání a osvědčení ] W čísle ode dne 2. máje t. r. stojí, že jistý p. Poche přiměl některé wenkowské sausedy kraje beraunského, aby se mu na wyjádření podepsali, jakoby chtěli frankfurtský sněm obeslati. Nato se ozwal dotčený p. Poche spůsobem welmi hrubým w příloze k Bohemii, kde mimo jiné o celém snažení Čechů nad míru nectně mluwí. I k naší redakcí se neostýchal poslati ozwání, jež tuto od slowa k slowu ( bez chyb ) podáwáme. Z Králowého Dwora u Berauna. K jakým hanebným, lžiwým prostředkům mnozí přepiatí, netrpělíwí Čechowé sahají, by Němce w Čechách zneuctili, jenžto od mladosti swé skrz celých 40 let u prostřed českých bratrů swých bydlejí, z jich lásky, wážnosti a důwěry se těší, dowodí jeden ulrhačný, lžiwý článek w českých Národních Nowinách ode dne 2. máje 1848 str. 91. Wyhlašuji dosílatele nectného článku tohoto, jehož by redakce českých Národních Nowin měla oznámiti za lháře a mrzkého padaucha. Nikdy sem s wenkowany slowa o Frankfurtu nemluwil, aniž sem kohos k podepsání podobného wyjádření nutil; co wlastně rolníkům do Frankfurtu? Fr. Poche. Šťastnau náhodau dostali jsme dnes od oněch práwě sedláků, kterých se dotčená wěc týká, následující Oswědčení. Z Jarowa u Berauna dne 8. kwětna w 1848. Přijda wčera do Berauna k p. učitelowi Příbíkowi, od něhož české časopisy, jako: Pražského Posla, Kwěty a Blahowěsta odebíráme, dozwěděl jsem se, kterak prý p. Fr. Poche, nájemník dworu králodworského, obecenstwo beraunského kraje ( wiz Národní Nowiny čís. 23 ) swáděl a je pro parlament frankfurtský werbowal. Jelikož jsem i já mezi těmito občany od něho swedenými byl, protož zde událost tuto objasniti za powinost sobě kladu. Pan Fr. Poche a p. Ebert, majitel sedlské usedlosti w Karlowé hutí a býwalý kdesi wrchnostenský auředník, obeslal nás sausedy panstwí králodworského, abychom se do Počap sešli a tam o našich potřebách a o wšem, co nás tlačí, se uradili. I učinili jsme tak. Když pak nám p. Poche a p. Ebert namluwili, jakých jsme díků Národnímu Wýboru powinni, jak se nás ujal, abychom byli swobodni, neodporowali jsme wzdáti těmto ctihodným mužům swau zwláštní úctu. I wyprawili jsme se do Prahy, a zawedeni jsauce našemi wůdcemi čili wlastními swůdcemi na Senowážný plac k Bílé Kobyle, nemálo jsme se tomu diwili, že se p. Poche tak potměšile usmíwá, že s námi tito zde shromáždění pánowé ani w naší mateřské řeči srozumitelně mluwiti nemohau. Jeden toliko z těch pánů k nám slowa as w tomto smyslu pronesl: Bratři! odpusťte, že s wámi nemůžeme tak mluwiti, jak bychom toho sobě přáli. Já jsem sice Čech rozený, a poněwadž moji rodičowé Němci byli. nenaučil jsem se než od chasy české řeči. A tu nám wyswětlowal, co je konstituce a jak oni o dobro české země se starají; my jsme se domníwali, že ti pánowé jsau ze Sw.-Wáclawské společnosti. Ten pán k nám prawil: Wywolte sobě muže na wenkowě, w kterého se důwěřujete, a my wšecky písemnosti a wšecko, co ku blahu naši české země pojednáwati budeme, wám sdělíme. Tu wětšinau hlasu wywolen byl p. Ebert za našeho prostředníka. My pak odešli, ani jsme se byli na co buď p. Pochowi, neb p. Ebertowi neb komu jinému swau rukau podepsali. Jeden s těch přísedících pánů si nás zapsal, jak se který jmenujeme a odkud jsme; a my jsme newěděli, proč to učinil. Toť náš příběh celý. Jestliže nás p. Fr. Poche a p. Ebert swéwolně k něčemu jinému chtěli zawésti, než jak jsme tuto udali, tedy je tímto za zrádce wlasti, za podwodníky weřejně prohlašujeme a zjewně před celým swětem oswědčujeme, že jen w Čechách při domě rakauského mocnářstwí swé blaho hledáme, a že jedině pro swau wlast, pro swé dobrodince, jenž nám w Swato-Wáclawské Lázni swobodu wydobyli, jakož i pro swého konstitučního krále, jemuž aby Bůh ještě dlauhého panowání uděliti ráčil, co nejsrdečněji přejeme, swau krew wycediti hotowi jsme. Ať zhynau zrádcowé wlasti! Ať zhynau podwodníci! Jan Mareš, rolník. Josef Zyma. Jan Jílek, rolník. Držitel Liml. Wáclaw Jiras, rolník. Že to wlastnoruční podpisy jarowšských sedláků jsau, doswědčuje tímto Přibík. Mohli bychom sice na základu této listiny ukázat panu Pochowi, že staré zákony a na cti utrhání posud auplný průchod mají; ale zadali bychom sobě a swé cti, abychom toho učinili. Ostatně ponecháwáme sl. Národnímu Wýboru, jemuž obě písemnosti w originálu odewzdáme, aby s dotčeným podpisem u Bílé Kobyly učinil podlé uznání swého. Red. ‒ ‒ ‒ ‒ ‒ ‒


21. září 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Divadlo Pražské, Autor: Havlíček, Karel
Diwadlo Pražské Motto: Když jest jen trochu obstojná hle fraška to já ji přece ještě — tento: ale takowau netento.... Synák, wrátný ze zámku. Proč jsi k nám opět přišla bídná naše otrhaná Thalie, proč jsi nás líbě snící wyburácela k oškliwé oprawdiwosti? Chodili jsme za diwadlem po Owocném Trhu a měli jsme příjemné wyšší frašky, tu‘s nám kynula ušpiněnými prsty swými — wešli jsme — a litujeme, že jsme tak wzdělanau, tak slušnau společnost na Owocném Trhu opustili pro Twoje hrubé, podrážené a cwoky okowané wtipy a poswícenské „ špásy. “ Nediwíme se, že jest někdo w Čechách, kdoby mohl podati takowau frašku jako jest: „ Milowníci w pasti aneb Chytrá hledá chytrého. “ Půwodní fráška we III. jednáních od J. N. Mezileského; nediwíme se, že jsau u našeho diwadla herci, jako ku. př. p. Grabinger, kteří jsau welice powděčni, když jen mohau wlézti do nějakého sudu, wstrčiti hlawu do péří, a choditi w roztrhnutém kabátě, a kteří se starostliwau péčí každau hrubost, každau sprostotu spisowatelowu ještě omastí, aby chutnala těm, kteří jsau zwyklí jenom na hrách se zelím: ale diwíme 304 se welice, kterak ti, jimž řízení českých her swěřeno jest, mohau něco takowého na jewiště pustiti, a ještě k tomu jakožto inaugurální hru pro celý budaucí rok! Nemáme již na to déle hleděti, kterak se národ náš na nedělním diwadle našem nejwíce tupí a jako na pranýř satwí: cizinci a i našinci méně powědomí widauce takowé podlosti w duchu swém ba i na hlas zwolati musí: Tedy to jest někdejší slawný národ český! To jest wzdělání, které wy páni wlastencowé! po Čechách rozšířiti chcete pomocí swého národního jazyku! — — Nejsme snad přepiatí w zásadách swých, rádi sami se zasmějeme jadrné byť i nízké frašce, a wíme také, že Němci mají mnohem hrubější, mnohem sprostší frašky než jsau tito „ Milowníci “: ale Němci mají mnoho diwadel, mají diwadla pro rozličného druhu obecenstwa, naše diwadlo jest ale jen jedno, má tedy i na něm huňatina přewládat?! Co se ostatně prowození samého týče, musíme pu. Majerowau, p. Kašku, pu. Rájskau slušně pochwáliti: pa. Majerowá jest dobrá akwisice našeho diwadla, jediné by snad w této roli nebylo škodilo méně upejpawosti. P. Chauer též úkol swůj dosti whodně wykonal. P. Grabinger zná již mínění naše o něm, že není komik; dobrosrdečné pány dowede wýborně, k tomu je celý stwořen, ale komiku wždy podáwá w nejhrubší karikatuře. P. Kolár byl trochu přidřewěnělý; charaktery prohnaných služebníků mají wíce pohybliwosti, a nawykli si také od swých pánů wíce lehkosti. P. Kolárowo pathos běhá pořád po Ewripidesku. P. Sekyra zápasí pořád se swau deklamací a pí. Skalná stahuje wždycky co dobrá demokratka wyšší stawy do nejhlubši nižiny, není stwořena pro pýchu aristokratskau, baronka, kterau nám předstawowala, mohla by se směle wšude posadit do krámku. Ostatní pánowé zwlášť mysliwci zdáli se trochu zaraženi. Že ostatně kus sám na jednom místě, když p. Grabinger baronku a její panskau pod paží držel, notně wáznul, nedá se upříti, leda by to byla chyba spisowatelowa, kterému ještě i to doložiti musíme, že nemusil tak starostliwě slowo „ půwodní “, ke swé frašce přistawiti. W ději nebylo ani za mák půwodnosti, nic nowého, wtipy byly jen potud nowé, že se až dosawad nikdo neodwážil, přenésti je z Františku a z Podskalí na jewiště král. staw. diwadla. Panu Mezileskému náleží čest takowé smělé podnikawosti. Při nowém běhu našeho diwadla nemůžeme zde ještě opominauti zmínku o nedostatcích českých diwadelních ohlášení w Praze. Nejen že se až posud tato ohlášení na rohách w starém již neobwyklém prawopisu a dost často i s chybami mnohými činila, ale podáwal se, ještě newíme, z jaké nezpůsobné příčiny, wždy dole německý překlad. Což pak my Češi neumíme řeč swau číst, abychom se teprwa z německého překladu dowěděti musili, co se bude w diwadle našem hrát? Komu kdy napadlo, i na německých diwadelních ohlášeních dolů český překlad postawiti? A také by již byl čas a zaslušno, aby se tato ohlášení latinkou tiskla. Diwadlo má s časem pokračowat a ne za wšemi ostatními w zadu pokulháwat. Nadějeme se, že direkce na slušné tato přání ohled míti bude. H(omo ) B(onus ).


30. kěten 1848, Zdroj: Národní noiny, Část: Titulní strana, Titulek: Volení poslů na sněm zemský., Autor: Halíček, Karel
Wolení poslů na sněm zemský. Prostonárodní slowo k lidu wesnickému a městskému od H. Borowského. Nynější sněm, na kterém se rozhodne o celé naší budaucnosti a budaucnosti našich potomků, na němžto si my wšichni sami dobrowolně ustanowíme pořádek, dle kterého se říditi chceme we swé zemi, a kterému se pak každý dobrowolně podrobiti musí, tento sněm jest nejdůležitější wěc, jenž se po 300 let w Čechách přihodila, a na které každému nejwíce záležeti musí. Poněwadž ale, jak patrno jest, nemohau wšichni z celé země se raditi najednau, musí sobě wždy wětší počet wywoliti důwěrníka, plnomocníka, aby na sněmu za ně mluwil, jejich mínění přednášel, o jejich prospěch pečowal, jehožto hlas a mínění potom bude platiti za mínění wšech obywatelů celého okrsku. Tito důwěrníci a plnomocníci waši jsau poslowé t. j. deputowaní, které si nyní w každém vikariatu dwa wywoliti máte. Drazí krajané! Nahlížíte důležitost takowých mužů, jimžto kladete do rukau celé swé štěstí, a proto očekáwati musí celá zem, že se při wolení rozumně a opatrně zachowáte. Poněwadž ale tohoto wolení, jakožto wěci posud u nás nebýwalé, žádnau powědomost nemáte, umínil jsem si na několik kusů pozornost waši obrátiti. 1. O to dbejte, abyste se ještě před wolením w každém vikariátě dorozuměli, kdo by se pro wás za deputowaného hodil; musíte se wíce obcí dohromady buď austně we schůzkách neb ( a to nejlépe ) aspoň písemně strany toho srozuměti. Toto wám upřímně radím z následující příčiny: Wíte,že ten deputowaným bude, kdo nejwíc hlasů dostane; jestli se ale wíce obcí z vikariátu neb wšechny wespolek nesmluwí, lehce se státi může, že skoro každá obec jiného si woliti bude, a tak žádný w celém vikariátu nebude mít weliký počet hlasů, když se hlasy waše na mnoho stran roztříkají. Předstawte si, jak tu lehce bude někomu wám nepřízniwému sebrati lecjakým způsobem jistý počet hlasů, který bude wětší než počet hlasů wšech wašich wolenců, a ten se pak proti waší wůli stane waším záslupcem! Abyste tomu lépe wyrozuměli, dám wám jedinký příklad: Dejme tomu, že je we vikariátu kodně weliké panstwí, jak snadno tu jest auřadu potají několik hlasů si získati pro swého kandidáta, a jestli každá obec bez ohledu na ostatní woliti bude, prawím wám na jisto, že se stane deputowaným ten, kterého chce auřad, a ne ten, kterého wy chcete, proto že wáš kandidát bude mít míň hlasů ( totiž jen hlasy z jedné obce ) než kandidát wrchnosti. 2. Nehleďte při wolení na žádnau důstojnost a učenost, ale wolte si rozumné zachowalé sausedy, kteří užíwají důwěry waši a jsau lidé samostatní, aby se nemuseli na nikoho ohlížeti. Hleďte na to, aby byli waši wyslancowé mužowé swěta zkušení, neohrožení, kteří dowedau prawdu každému do očí říci, buď si on kdokoliwěk, třeba sám J. M. C. král náš Ferdinand! Newolte 182 nikoho, který již skutkem nedokázal w žiwotě swém, že jest muž neohrožený, jenž od práwa swého neupustí, z mužů učených newolte žádné jiné než takowé, kteří se již powždy co dobří wlastencowé ukazowali, neboť jest také zapotřebí, aby již Čechowé nebyli w poddanosti u jinéno národu, nýbrž aby we swe zemi we wážnosti stáli. 3. Powažte, že se na sněme bude o wěci weledůležité, welmi drahocenné rokowati, a že se wšechno wetšinau hlasů rozhodowati bude. Kolikráte se jen o několik hlasů rozcházeti bude, a tito hlasowé budau mnohému nesmírně drahocenné, drahocennější než mnoho tisíc zl. stř. Nesáháme nikomu do swědomí, ale již jest swět takowý, že člowěk ztratí raději 10.000 než 50.000, a že tedy raději těmi 10.000 po těch 50.000 hodí. Krátký smysl dlauhé řeči jest, abyste wolili muže, o kterých přeswědčeni jste, že jsau mužowé swobody milowní a že se od nikoho uplatiti nedají. 4. Nedejte se od nikoho buďsi malý nebo welký žádným způsobem nutiti, abyste tomu neb onomu hlas swůj dali; bez toho odewzdáte cedulky swé potaji a proto se každé mstě neb nenáwisti wyhnete. 5. Nezapomínejte také zwlášť na to, že jak mile deputowaného si wywolíte, již wíce práwa nemáte w něčem mu poraučeti neb zakazowati, nýbrž on sám dle swé wůle za wás mluwiti a jednati smí, tak jak za dobré uzná. Práwě proto musíte o to dbáti, aby muž od wás wywolený tak smýšlel, jako wy smýšlíte. 6. Wíte, že každý na swau cedulku čtyry jména napsati musíte: nemyslete, již dosti na tom, když prwní dwa dokonalí mužowé budau, že na třetím a čtwrtém nic nezáleží, a že tito deputowanými beztoho nebudau, že jen snad pro jméno na cedulce stojí. Tak byste se mohli škaredě podwésti, neboť wězte, že deputowanými budau ti dwa, kteří w celém vikaríátu nejwíce hlasů obdrží, a že každý z wašich 4 napsaných jmén stejně platí, a žeby práwě jeden z poslednějších wašich čtyřech nejwíce hlasů míti, deputowaným se státi mohl, kdyby snad wětší část woličů jen z pauhé zdwořilosti neb z pohodlnosti jméno jeho na lístek napsala, spoléhajíce se na to, že beztoho jen prwní dwa deputowanými býti mají. Proto musíte napsat 4, z nichž každý dobře za deputowaného se hodí, a aby wšichní 4 byli stejného s wámi smejšlení. 7. Co se ostatně stawu deputowaných týče, doufám, že již wáš wlastní zdrawý rozum wám powí, jak se zachowati máte. Powažte, že na tomto sněmu bude ještě celý starý sněm, to jest asi 200 šlechticů, kteři práwo měli na sněmy choditi, pak asi 90 deputowaných wětších měst a asi 220 deputowaných ostatního lidu wenkowského. Mnoho se na sněmu jednati bude o porownání poddaných dosawadních s wrehnostemi. ( Neboť poddanstwí přestati musí ). Wywolíte-li si tedy wyslance takowé, kteří wíce o wrchnosti než o poddané pečowati budau, jistě si spatně ustelete. Z toho ohledu bojowali jsme w Národním Wýboru mnoho o to ( jak z nowin wíte ) aby auředníci woleni nebyli, když jsme ale nic nepořídili, zůstala celá wěc jen na wás a waší opatrnosti. Pomozte si sami, koho nechcete wolit, nemusíte. ‒ Nemyslím, abyste se snad auředníka již co ohně warowali, jsau i mezi auřednictwem mužowé, kteří o wás dobře smýšleli a smýšlejí, a wšak wy sami je nejlépe znáti musíte. 8. Též wám wýstrahu dáwám, abyste pokautní písaře a podobné lidi, ačby se wáš prospěch wyhledáwati zdáli, přece za wyslance newolili. Jsauť obyčejně powahy nejisté, a jak lehce se za nějaké slíbené zaopatření neb za jinau dobrau náhradu dají kaupiti, sami nahlídnete. Jak wám za peníze slaužili, budau slaužiti jiným, kteří jim wíce dají. — — — — — —


3. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Tři zprávy], Autor: Havlíček, Karel
– Jednání strany českého diwadla na tuto zimu jest již mezi intendancí a p. Hoffmannem, ředitelem, ukončeno. Bude se od nynějška ( a sice po prwé již zejtra ) po celau zimu až do konce dubna 1850 dwakrát týdně česky hráti, a sice w neděli a we swátek jako obyčejně odpoledne, a we čtwrtek wečír od 6–9 w zemském diwadle. We čtwrtek se tedy německy hráti nebude. Na čtwrtkowé předstawení přijímá se abonoment a sice na 25 předstawení sedadlo 8 zl., parterre 5 zl. Tento čtwrtek bude se dáwat Matka a dcera př. od Tyla a pak ballet s dwěma soly. Pan ředitel Hoffmann uwolil se přijmauti několik nowých herců pro česká předstawení. – Ministr oswěty učinil ke zdejší medicínské fakultě dotaz, uznáwá-li za dobré, aby byl náš prof. Purkyně z Wratislawi na Pražskau universitu powolán. Fakulta usnesla se na tom a tedy máme naději, že tohoto w medicínských wědách proslaweného našince brzy w Praze míti budeme – jestli totiž sám si toho žádati bude. – Mimořádní professor filologie p. Curtius přijel již do Prahy, a složil již také spolu s p. professorem Hanušem a Weselým swau přísahu.


25. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Náboženské záležitosti, Autor: Havlíček, Karel
Náboženské záležitosti. H. B. — Každý uznáwá, že poměry náboženské welmi hluboce do žiwota sáhají, a že stát na církew i církew na stát wždy weliký wplyw měly, mají a míti budau, pokud bude člowěk člowěkem. Swoboda občanská neudrží se dlauho bez náležitých reform ( obnow ) w církwi, neboť máme znamenité a truchliwé příklady w dějinách, kterak libowláda církewní ( hierarchie ) pomáhala udusiti swobodu občanskau w Ewropě středowěké. Kdo ale jen poněkud zná oprawdowě liberální a w nejčistším smyslu toho slowa demokratický smysl prawého učení Kristowa, musí s kořkostí politowati, že hrubé despotické časy tak welice mohly poškwrniti náboženstwí křesťanské, a že se podařilo necitelné wyšší hiearchii we zrádném spojení s ukrutníky swětskými užíti wíru Kristowu k potlačení swobody, tu wíru, která měla celý swět sbratřiti. Nechceme zde prawdu slow těchto pro každé lidské srdce trpkých dokazowati, nýbrž zmíňujeme se jen o tom jako o wěci wůbec známé, kterau nám hlásá historie celého swěta křesťanského, zwláště ale dějiny naší wlasti české, která potoky krwe swé chtěla smýti wšeliké skwrny prawého učení Kristowa a očistiti je od neřestí předešlých despotických časů. ( Nemluwíme zde nic o dogmatech, nýbrž jen o hierarchii, disciplině a morálce. ) W jakém tu auzkém swazku widíme podle sebe swobodu církewní a státní. Z těchto ohledů musíme upřímně k tomu hleděti, aby naše náboženské záležitosti nyní přiměřeně welikým občanským změnám se přetwořily. Redakce Národních Nowin majíc za to, že do oboru politického časopisu tato weledůležitá stránka našeho žiwota wším práwem náleží, otewírá zde zwláštní rubriku k wšestrannému rozumnému uwážení našich církewních a náboženských poměrů, tak aby se weřejné mínění našeho národu proneslo, a kde zapotřebí jest, oprawilo. Samo sebau se rozumí, že zde nikdy řeč býti nemůže o wěcech dogmatických, které se nemohau dle měřitka pauhého rozumu přistřihowati, a kde pauhý cit, wíra, nastáwá; my zde budeme rokowati o těch stránkách církewních, které jsauce pauze lidského půwodu, také se podle časů měnily, měniti mohau a mají. Awšak i tu budeme wždy s ohledem na důtkliwost wěci wšeliké šetrnosti užíwati, a doufáme, že weliká wětšina našeho národu, zwláště též liberální a powážliwé kněžstwo, kterého máme, chwála Bohu! wíce než we kterékoli jiné zemi, s náhledy našimi srownáwati se bude. Ostatně nepowažujíce se w ničem za neomylné, milerádi se dobrými důwody poučiti dáme. Wíme napřed, že dwě strany powstanau proti nám: strana slepých a zaslepených aneb z chytrosti se slepými stawějících zelotů, která nám bude newěru, neznabožstwí, swatokrádež atd. wyčítati, a strana přemrštěnců, která, když na stawení některé wady zpozoruje, hned by ráda wšechno zbořila dříwe ještě, než wí, bude-li moci něco lepšího wystawěti. — Na marné křiky obau stran ale jsme wždy připraweni a nedáme se jimi nikdy od swé cesty odchýliti. Článek p. Tomkůw, který jsme hned w 2. čísle N. N. podali, a na který ještě nyní obracujeme pozornost wšech obírajících se tímto předmětem, shoduje se w hlawních zásadách úplně s naším přeswědčením. Co se praktického prowedení týče, patrno jest, že p. Tomek jenom zběžně naznačil některé zárysy, a že ani sám na tom státi nebude, aby byly tyto podrobnosti práwě tak a ne jinak. Na důkaz ale slepého a newzdělaného zelotstwí podáme zde článek, který nám proti p. Tomkowi zaslán byl, a který nám a contrario nejlépe dokazuje, jak potřebné jsau oprawy od pana Tomka nawržené. Naschwál zde tento článek doslowně podáwáme. Co asi pod plakátem p. Tomkowým: „ Swoboda církwe a základní práwa národů rakauských “ skryto? Pan W. W. Tomek přiharcowal hned po nowém roce na hubené herce do Prahy, a přes mnohé barrikády dostal se konečně se swým plakátem: „ Swoboda církwe a základní práwa národů rakauských “ až do expedice Národních Nowin č. 2. Pojednání to obšírné jest wlastně úwod k náwrhu jen skrowničkému, aby wšecka spráwa církewního jmění laikům odewzdána byla, a pan Tomek w takowéto swobodě nějakau službičku ulowil, není-li prawda? Jenom, p. spisowateli, galoppem do toho se nežeňte, herka Waše jest dýchawičná, mohla by se zadechnaut, pak byste nejen per pedes Apostolorum o hůlce se sněhem broditi, alebrž i po antauškowi sháněti musil, čím byste se opozdil, a třebas nepořízenau a s dlauhým nosem napotom býcha honil; proto raději festina lente hezky pomalaučku, pomalu se také daleko dojde. Já Wám rozumím, pane Tomku, že Břežany, Šwach, Spálená Poříč, Braunow a j. w. krásokrásné to statky jsau, ale ještě krásnější na nich náwladníkem aneb splnomocněným úředníkem býti a tam na pána si hráti. P. Tomkůw náwrh jest welmi chytře zosnowán, dle něhož by k spráwě církewního jmění swětská provincialní synoda zřízena, od ní stálé úřednictwo — jí odpowědné a na její uzawření wázané — ustanoweno býti, a tak ono pečeni, wysoké pak duchowenstwo rožeň mělo. Jako radikálowé za dob Josefowých po řeholních, tak wy nyní, pánowé, záwistiwým okem slídíte po statcích církewních, a omlauwáte i důtkliwě roční příjem nejwyšších důstojníků kněžských; awšak mělo-li by jich nadwládnictwí wám swěřeno býti, tuším, žebyste ze wšech arcibiskupských panstwí sotwa nawržených 12.000 zl. w. č. ročně shledali; alespoň tak málo se těžilo ze statků druhdy řeholních, tak že stát raději jich weřejným prodejem nutno se sprostil. Škoda, že není pan Tomek alespoň kausíček šlechty, anebo p. arcibiskup jeho ujcem, wěru by jinau zanotowal. Co do příjmů duchowenstwa na wenku, radí p. Tomek, aby církewní místní jmění starší osadní sprawowali, farní a kostelní pozemky pronajímali, aneb jinak s nimi těžili, taxy přijímali, kněžstwo wypláceli, kostely a [ t/l ] ary obstaráwali atd.; zde musím p. Tomkowi bez obalu ignorantů nadati, jelikož o wěcech náwrhy uweřejnil, jakým zhola nerozumí. Tolik snad panáček ten přec pochopí, že, kdo úroky těžiti chce, prw kapitál uložiti musí. Taktéž chce-li farář, by pole hojně rodilo a wýnosem ho užiwilo, nesmí wýloh šetřiti, alebrž jistinu wen wložiti, pořádně ho wyhnojiti, dosti dobytka držeti, wčasně a řádně ho wzdělati a dobrým semenem osíti, — jinak metlici, stoklasu a šweřepec sklidí. Jak se robota odbýwala, není tajno; mnohem wšak hůř by se farních pozemků hledělo, an by šafář aneb úředník s karabáčem newedl komando. Pronajmau-li se farní pole, tu nájemník rok co rok jich přesíwati bude, až by wšecek tuk se stráwil; pak pustí nájem a starší osadní nechají faráře na holičkách. Nehrabe-li slepice darmo, rychtářowé a starší osadní by za spráwu církewního místního jmění čistý wýnos dokonce s farářem dělili. Newí ještě p. Tomek, co tito osadní předstawení, wyjímaje poctiwých — na wenku tropí. Odwedenau nájemní polní činži, plat z husí a dobytka podruhowa umějí s porozličným wydáním tak srownati, že nic nezbude; přebyt wojenský ( Schlafkreutzer ) aučtuje se ad kapsam, wýplatau za smejčení komínů a sobotálesem zakládá se rychtář atd. Z toho zjewno, jak hezky by duchowenstwo pochodilo, kdyby od starších osadních záwiselo a od nich co čeleď se wyplácelo. Sedlákům dobytá swoboda a kněžstwo mělo by dle náwrhu Tomkowa w porobu selskau padnauti? To práworownost konstituční? P. Tomek štwe farníky proti kněžstwu, bauří lid, ruší pokoj, a jeho záměr: mezi oběma stranama prudké tření a wšeobecné powstání urychliti, a napotom w zmatku a kalu si zalowiti. Štolu za obsluhu církewní nikoli rychtář, nýbrž kněz přijme, rowněž jako drwoštěp swau mzdu, a p. Tomek za swůj plakátek honorar na ruku požaduje, jinak by jen rychtářům a starším osadním příležitost k obyčejným šmejdům se zawdala. Nawrhuje-li p. Tomek, by se wedení selského hospodářstwí kněžím nedopauštělo, stáwá se to nepochybně ze záwisti, an, když na Braunowsku za holkau chodíwal Manželka p. Tomkowa, kterau zde p. spisowatel bez potřeby do polemiky swé uwádí, jest totiž z Braunowska. Pozn. Red., po farách hojně drůbeře widíwal, faráři ho skwostně wyčastowali, a toho se mu w Praze nedostáwá. Má wědět p. Tomek, že farní polností řídili se osadníci, a faráři mimo hostí jen po řemeslnicku skrowně tráwějí. Konečně náklad na spráwu kostelů, far a na potřeby kostelní z církewního jmění nerádno starším osadním zůstawiti, ještoby také stawby co obecní pastaušky zcela zpustili, kněz by při troníkowých swíčkách w oděwu rozedraném a špinawém 82 služby Boží konati musili, a pakli by jim nebyl whod, židowským 6 kr. wínem by ho otráwili. Proto by měl p. Tomek při swém kopytě zůstati a nemísiti se w důležitosti, jakým nerozumí. Dod. Red. Nechceme zde ani na to poukázati, jak p. dopisowatel ( jehožto jméno jsme naschwál zatajili, aby we příslowí nepřišel ) wěci swé sám škodí hrubými wášniwými narážkami na p. Tomka, o kterém již dle jeho powolání žádný rozumný ani pomyšlení míti nemůže, žeby chtěl být swětským administratorem některého arcibiskupského panstwí neb jiné praebendy; kterak též p. dopisowatel příliš zjewně ukazuje, že má wíce schopnosti k nějakému šafářstwí než k církewní důstojnosti. My alespoň myslíme, žeby se nejwětší části našeho wel. duchowenstwa jenom weliký wděk učinil a mnoho mrzutosti ušetřilo, kdyby štolu a podobné poplatky raději swětský auřad wybíral, kterýž by se tím méně mohl dopauštět neprawidelností, kdyžby tata jemu naznačena byla, a duchowní, jenž zajisté wí a wědět musí o každé funkci, co žiwý kontrolor po boku bděl. Co se ale jmění církewního týče, widíme ustawičně, že se tím slowem „ cirkewní jmění “ jenom nedorozumění děje. Toto jmění není jmění církewní, nýbrž jmění národu českého, ale ustanowené k potřebám církewním, jimžto se žádným práwem odciziti nemá. Kdyby to bylo jmění církewní, mohlo by se též k potřebám katolické církwe ku př. do Wlach, do Ameriky užíwati, což přece zajisté nikdo twrditi nebude. Také jest jisto, že církew toto jmění s sebau do Čech nepřinesla, nýbrž že se wzdělalo dary naších předků. Toto se wždy musí náležitě na zřeteli míti. Ostatně ale bude se nepochybně mnohem wíce ještě o tomto předmětu jednati, pročež zatím jen na tom přestáwáme.


16. červen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [satirické zprávy a anekdoty], Autor: Havlíček, Karel
– Trpěliwost literácká. Následující latinský hexameter, obsahující nářek ďáblůw z posedlého těla wycházejících, jest tak složen, že se od obau konců čísti může a stejně zní: „ In girum imus nocte, et consumimur igni. “ List z wenku do Prahy na p. Hněworada Sowu. Mnohovážencej pane a příteli! Nevím co na tom mají, že se pořádejc na naše městečko horšejí, a wěci tam zaváděti nám radějí, které na sedláka ne ale na osvíceného měšťana se sluší. To jim povídám, že si zde všecku přízeň zkazejí, když nám budou chtít pořád tu češtinu vnucovat. A k čemu to? Což nejsme Češi? Dou do kostela, tam se káže, modlí česky. A s těma českýma tabulkama taky to není tak zle, jak pravějí. Kouknou se jen na bránu, což tam nestojí: zde se žebrota zapovídá? Nemají na tom ještě dost? Snad nežádají, aby zdejší honorace německé řeči se odřekly a jen česky mluvily? I to bych chtěl takové české honorace vidět. Ty musejí as pěkně vypadat! Kde pak mají v české řeči takovejch důkladnejch slov jako v němčině? Abych jen jeden příklad uvedl, jak pak by asi přeložili; potz tausend! Jaky nobl a krásny vyjádření! Dyť oni ani nemají žádné slovo, kteréby potz znamenalo! – Když mluvíme německy, můžem si ty největší tajnosti na hlas říct, neb tomu sprosťáci nerozumí. A pak kdyby sme se i německé řeči odřekli a české přidrželi, jestli pak mají taky v česky literatuře ty klassické knihy, o jakých v němčině pořád čteme? O dvacetník se sázím, že nemají ani jednu takovou knížku jako je: Berliner Öckensteher, aneb: fliegende Blätter a na sta jiných, které já ani neznám? A toho krásného čtení chtějí, abychom se odřekli? I to by nám každý bláznů nadati musel, kdybychom to učinili. Vědí voni co, pane Sova, sepíšou dřív nějakou takovou klassickou knihu, aby sme měli co číst, pak budem hned pravejma Čechami. Naše městečko jim nejmíň 3 exemplary odebéře, nebudou se muset tedy o odbyt bát. Mají se zatím dobře, a rozvážejí si to s tou češtinou dobře, neb kdo jen trochu zdravého rozumu má, nebude se toho jejichho bláznovství chytat, a nedá se pro nic za nos odit s tou jejich češtinou, aby se vodřek němčiny, která nám k té největší okrase a vážnosti obslouží. Jsem v hluboké ponížeností dobromyslný a upřímný Wenzl Hanusch. – Jistá dáma w Berlíně majíc hlawy bolení otázala se znamenitého lékaře Heima, zdaliby potřebowati mohla domácí prostředek, totiž wložit na hlawu kyselé zelí. „ Dobře “, odpowěděl, „ jen neračte zapomenaut dáti na wrch klobásu. “


3. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Prozatímní předpis o budoucím spořádání platů a práva postupovacího fakultních profesorů na universitě vídeňské, pražské, lvovské, krakovské, olomoucké, hradecké a insbrucké, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Prozatímní předpis o budaucím spořádání platů a práwa postupowacího fakultních professorů na universitě Wídeňské, Pražské, Lwowské, Krakowské, Holomaucké, Hradecské a Insbrucké. §. 1. W určowání platů professorů na university usazowaných neplatí příště žádný wšeobecný, jmenowitě jak welké býti mají, obmezující předpis, ale ministerstwo učení má, pakli potřeba učelišť žádá, by powoláni byli muži wýteční, tu moc, by se s nimi o wýmínkách jich usazení shodlo a zároweň s náwrhem k jich jmenowání nejwyššímu potwrzení předložilo. §. 2. Pakli se nejedná o powolání mužů, kteří již na jiných universitách doma neb w cizině prosluli, nýbrž pauze o wýběr ze zdárných, o uprázdněné učitelské místo wůbec se ucházejících saukromých docentů neb professorů aneb o to, wýmínečně způsobiti, by se wypsáním konkursu o některau stolici ucházeli, ustanowují se prozatím co do universit we Wídni, w Praze, we Lwowě, w Krakowě, w Holomauci, w Hradci a w Insbruku, hledíc k rozdílnosti žiwotních potřeb od místních okolností záwisicích, nejnižši platowé řádných professorů stawu swětského na fakultě práwnických a státních wěd, lékařstwí a filosofie we Wídni na 1600 zl., w Praze na 1300 zl., we Lwowě a w Krakowě na 1200 zl., w Holomauci, w Hradci a w Insbruku na 1000 zl., a dwa postupowací stupně we Wídni a w Praze po 300 zl., w ostatních uwedených universitních městech po 200 zlatých. Pro professory fakulty bohoslowecké budau příště platiti w Holomauci a w Hradci 800 zl., s postupem na 900 zl. a 1000 zl., we Lwowě 900 zl., s postupem na 1000 a 1100 zl., w Praze 1000 zl., s postupem na 1100 a 1200 zl., w Krakowě a we Wídni platy posawadní za minimum. – Ustanowení pro fakultu bohosloweckau platí také při professořích duchowního stawu na druhých fakultách. §. 3. Postupowati nebude se ale jako doposud podle relativního stáří řádných professorů, na universitě w téže fakultě s práwem postupu ustanowených, nýbrž tím spůsobem, že každý podle přítomného předpisu wůbec s práwem postupowacím na některé z uwedených universit ustanowený řádný professor má práwo po desítileté službě we swém postawení ke druhému, po dwadcetileté ke třetímu stupni. §. 4. Mimořádní professorowé a učitelowé nemají žádného práwa postupowacího, nýbrž jsau ustanoweni s wyhozeným platem. §. 5. Poněwadž hořejší ustanowení též neplatí na ty řádné professory, kteří následkem shodnutí ustanoweni jsau s wyhozeným platem anebo s postupowacím práwem odchylným od obyčejného, musí se wýslowné ustanowení, přisluší-li nowě ustanowenému nebo na jinau universitu přesazenému professorowi práwo postupowací, jeho stupně, a w kterém čase, wložiti do jmenowacího dekretu tak jasně, by z toho žádná pochybnost wzniknauti nemohla. §. 6. Ty stanowy netýkají se práw a platů professorů, s práwem postupowacím nebo bez něho již ustanowených, aniž se těmi stanowami má jim na ujmu w nynějším postawení co měniti, aniž jaký nowý požadawek který jim posud nepatřil, powolowati. §. 7. Professoři fakultní podle staršího postupowačního spůsobu ustanowení zůstanau we swém dosawadním postupowacím a we spojeném s tím interkalárním práwu, i budau na každé universitě činiti mezi sebau uzawřenau část professorstwa a w té budau postupowati jak doposud podle relativního stáří. §. 8. Postaupení jejich stane se s tím dnem, když se uprázdněná stolice, s kterau doposud spojeno bylo práwo k postupowání, obsadí professorem, který by podle posawadních prawidel sám nebyl měl práwo k wyššímu platu před jedním nebo před kolika na universitě již se nalézajícími professory. §. 9. Wůbec má-li staršího práwa postupowacího upotřebeno býti, předpokládá se, aby stolice starším postupowacím práwem spojená se uprázdnila a mladší professor na ni byl jmenowán. Tudiž oddělí-li se od takowéto stolice jen jeden předmět, a ustanowí pro něj zwláštní, byť i mladší professor, anebo zřídí-li se zcela nowá stolice, anebo ustanowí-li se wedle professora pro jeden předmět již ustanoweného ještě druhý nebo třetí: nedáwá to professorům podle staršího spůsobu ustanowoným žádného práwa, žádati o postup. §. 10. Rozdělí-li se uprázdněná stolice na dwě stolice samostatné a nowě obsazowané, bude práwo postupowací starších na té universitě již ustanowených professorů jen pak míti průchod, když by mezi oběma nowě jmenowanými řádnými nebo mimořádnými professory žádný podle posawadních prawidel neměl práwo k wyššímu platu před oněmi staršími. §. 11. Nahodilé pochybnosti a spory o postupowacím práwu rozhodne ministerstwo učení. Ministerstwo nemá hleděti jen na to, by nowým tímto zřízením nebyl žádný we swém práwu zkrácen, nýbrž aby také na hlas slušnosti wůbec, jmenowitě pak ohled brán byl, když jej podporují wýtečné literární činy. §. 12. Spořádati platy dle zásad těchto na newyjmenowaných universitách jest zůstaweno pozdějším určením.


9. duben 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Z Vídně, Autor: X
Z Wídně. ( Prof. Kolečka znak křížku pro zemřelého. — Miladapolka. — Matiční knihy. — „ Oprawa. “ Dne 13. Břez. dokonal zde swau vezdejší pauť jeden z nejučenějších krajanů Dr. a prof. Jak. Kolečka we 44. roce 115 žiwobytí swého. Pochází ze wsi Bělé u Poličky; byl chud a jen welkau péčí tak daleko to připrawil, že we Wídni za doktora w lékařstwí powýšen byl. Od toho času pracowal neunaweně a s welikým prospěchem we wšech odwětwích medicinských wěd, až pak se stal assistentem pitwy choroskumné a seznal wědu tu tak, že prwnímu pitewci prof. Rokytanskému po boku postawen byl. Přičinliwost jeho byla příčinau, že i jiní mladí lékaři we wědě té se zdokonalit snažili. Před třemi léty stal se c. k. řádným profesorem zákonů o lékařstwí ( Gerichtliche Medicin ) a spolu docentem učení, jak se s domněle mrtwými zacházeti má. Co profesor často měl příležitosti swým horliwým žákům, které i co šlechetný přítel radau i skutkem podporowal, swé rozsáhlé wědomosti sdělowati. Ztráty jeho příliš časné želí celý učený swět. Četnau swau bibliotéku, kterau každý jeho žák použiti mohl, odkázal k založení bibliotéky pro mediky. — A tak tedy učený trojlist sestawen ze zakladatelůw nowé medicinské školy we Wídni, totiž z Profesorů Rokytanského, Škody a Kolečky o jeden lístek chudším se stal. Jméno prof. Kolečky w srdcích jeho upřímných přátelů a wděčných žáků, též i w annalech medicinských nezahyne. Čest a sláwa památce jeho! — Umělecký obchodník Haslinger wydal s německým titulem na slowanském bálu ( a i jinde již často ) prowozowanau Miladu-Polku ( paní J. šlechtičce z Wertheimsteinů wěnowanau ) od W. C. Guthmannsthala; spůsob pana G. taneční kusy psát jest již dáwno známý; tenkráte podložil swé polce píseň: hněwej ty se na mne nebo nehněwej ( wlastně: „ hněmey ty se na mne nebo nehněmey, “ tak totiž před introdukcí wyryto jest ). Opět a opět wedu ztížnosti we jménu wídeňských audů Matice na leniwé zasílání nám kněh. 2. sw. Musejníku dostali jsme teprwa předešlý týden, kdežto zatím w Praze brzo 4. sw. w rukau míti budete. Což páni kněhkupci jsau tak netečné a laudawé powahy? Z Kazaně a Lisabonu rychleji knihy dostáwáme, nežli z Prahy! Nedbáli kněhkupec o nás, nebudeme my dbáti o kněhkupce, a zaopatříme si matiční a jiné české knihy jinau a zajisté kratší cestau! We Wčele od 30. Břez. stojí „ oprawa “ mé spráwy o třetím koncertu slowanském; arci že se jmenuje tak ledacos oprawau. Neočekáwejte páni, „ morawsko-ilirští wýborowé " ode mně oprawu waší oprawy; do takowé tintěrné polemiky nehodlám se pustit. Wšak se mi zajisté naskytne ještě příležitosti promluwiti o tom, jak to se wzájemností a sworností we Wídni nyní stojí, ne ale jak to za časů pp. Dr. Kašpara a Podlipského snad stáwalo. Nač bychom sami sebe mámili, a tím se u jiných w posměch uwáděli? Ještě jedna otázka budiž mi dowolena: Myslíte pánowé, že jste swé „ oprawě “ tím wětší wáhy dali, poněwadž se wás sedm podepsalo? Kdyby se tato wěc wětšinau hlasů rozhodnauti měla a mohla, uhlídalo by se, oč by se waše sedmice as rozmnožila. Až do toho času bude podpisowat prozatím sám W.... ch.


30. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Uhry, Titulek: [Maďarský ministr-president], Autor: Havlíček, Karel
Uhry. Takto píše ministr-president maďarský maďarskému ministrowi domácích zál. „ Prowolání wýboru slowanského w Praze, jenž zowe poslance wšech w mocnářstwí žijících slowanských národů ke sjezdu do Prahy na den 31. kw., zbudilo naši pozornost tím wíce, že toto prowolání týká se i Slowanů w naší wlasti bydlících, a jest se obáwati, že bude-li sjezd takowý, jaký se zamýšli, panslavistické podrywy w některých částech naší země nowau podporu dostanau. W té wěci má ministerstwo za dobré, by se pracowalo k tomu, by wypsaný sjezd w Praze co možná zbawen byl rázu swého panslavistického, a jen jako provinciální sjezd národu českého místo měl. Poněwadž se ale toho hlawně pak docílí, nepřijdau-Ii Haličané k tomuto sjezdu pozwaní skrze swé zástupce na sjezd slowanský, to se ale pak stane, wyplní-li rakauské ministerstwo jich sprawedliwé žádosti; nařizuje se W. Osw. tímto listem, byste sdělil tyto náhledy ministerstwa ministrům rakauským a jim wyložil, že min. uherské k dobrému celé monarchie, hlawně ale pro pokoj wlasti uznáwá za newyhnutelně potřebné, by se Haličanům žádaná jich samostatnost a nezáwislost we spráwě wěcí domácích ‒ pokud toho dopauští jednota monarchie ‒ co nejdříw powolila; tímto způsobem, jsme ubezpečeni, že nebudau Haličané hledat podporu u druhých Slowanů k proražení swých přání. “ Co počnau ministrowé naši? ptá se Donauzeitung. Že k takowému kroku opráwněni nejsau, wíme dobře, wyjewí-li to také weřejně? ‒ Pustit Halič, je pro Rakausy wěc nebezpečnějši než slowanský sjezd w Praze. Maďarům se jich winau widí být wěc owšem zcela jinačí. ‒ Maďarům ‒ dodawáme my ‒ nahnal slowanský sjezd strachu. Kam se děla jich wyhlášená swobodomyslnost, že chtí zamezowat Slowanům, aby nepromluwili o swých wěcech. Říkáte, že Slowani nejsau pro swobodu stwořeni, a sami jim chcete brát příležitost, mezi sebau si porokowat! Nu ale přes to wšechno rokují Srbowé w Karlowci, Slowáci w Liptowsku, Chorwati w Záhřebu a pozejtří budau wšichni rokowat w Praze.


5. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Zpráva o jednání církevních představitelů], Autor: Havlíček, Karel
Dne 31. Března uzawřelo se we schůzce předstawených a representantu zdejší německo-ewangelické obce wedením a přednostenstwím p. pastora, aby se zakročilo o úplnou rownost wšech w Rakausku posud jen trpěných křesťanů s katolickými jich bratry. Wšecko se má co nejpřísněji zákonně s opominutím wšelikého lomozu díti, poněwadž wšichni shromáždění přeswědčeni byli, že swatá a sprawedliwá jejich žádost nepotřebuje, máli dosažena býti, nynějšího nakwašení použíwat.