10. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Tak se ukončilo jednání. Oba se usnesli, že se zejtra sejdau we městě a že tam zařídí písemní kontrakt. Čičikow požádal o jména poddaných. Sobakewič byl ochoten, sedl hned ke stolu a wlastnoručně počal spisowati wšechny nejenom podle jmén, nýbrž i s přídawkem chwalných wlastností. A Čičikow z dlauhé chwíle počal od zadu prohlížeti prostrannost jeho figury. Jak wzhlednul na jeho záda, široká jako na Wjatských, nízkých koních, a na nohy podobné železným slaupům, kterými se dělí trotoar od ulice, nemohl se zdržet zwolat wnitřně: „ Bah! požehnal tě Pán Bůh! to již jest, jak říkáme oškliwě přistřížen, ale pewně ušit.... Narodil jsi se jíž jako nedwěd, aneb tě ponedwědilo teprwa wzdálené žiwobytí, sedláčení? Ale ne, já si myslím, žebys byl pořád jeden, i kdybys byl wychowán podle mody a bydlil w Petrohradě. Celý rozdíl by byl, že teď skolíš půl beraního boku s nádíwkau a k tomu wotrušku jako talíř, a pak bys jedl snad nějaké kotletky se smržemi. Teď máš pod swau mocí poddané: dobře s nimi wycházíš a jistě jim neubližuješ, proto že jsau twojí a žeby to tobě samému škodilo; ale w onom pádu bys byl předstawený auředníků, které bys notně nabíral, wěda, že to nejsau twojí poddaní, aneb bys okrádal zemský důchod! Ne, kdo již je kulak ( pěsť ), ten se neotewře a nebude dlaní. “ „ Mám je již pohromadě “, prawil Sobakewič obraceje se. „ Hotow, tedy prosím o to. “ On proběhl spis očima a podiwil se důkladnosti: nejen že tam zřetelně stálo řemeslo, jména, léta a rodinné poměry, ale i po stranách bylo zwláštní poznamenání strany chowání, střízliwosti, zkrátka až mílo se podíwat. „ Teď prosím o záwdaweček! “ řekl Sobakewič. „ A nač pak záwdaweček? Dostanete we městě najednau wšechny peníze. “ „ No wíte, to již je spůsob, “ odpowěděl Sobakewič. „ Newím, co wám mám dát. Newzal jsem s sebau peníze. Ale tuhle mám deset rublů. “ „ Což deset, dejte alespoň padesát. “ Čičikow se počal wymlauwat, že je nemá; ale Sobakewič prawil tak na jisto, že má peníze, že ještě tedy wyndal buražku ( bankowku ) řka: „ Dobře tedy, tu máte ještě patnáct, tedy dohromady dwacet pět. Dejte mi jen na to potwrzení. “ „ A nač potwrzení? “ „ Wíte, nejlepší je písemnost. Čas běží wšelijak, wšechno se může přihodit. “ „ Dobře, tedy prosím o peníze. “ „ Nač peníze? Tuhle je mám w ruce! Jak jenom napíšete potwrzení, hned wám je odewzdám. “ „ Ale dowolte, jak pak mám psát potwrzení, dříwe musím widět peníze. “ Čičikow pustil z rukau bumažky Sobakewiči, který přikryw je na stole prsty lewé ruky, prawicí napsal na kausku papíru, že záwdawek dwacet pět rublů cíšařskými asignacemi za prodané duše obdržel auplně. Napsaw potwrzení prohlížel ještě jednau asignace. „ Bumažka tato je tuze stará “ – prawil prohlížeje jednu proti swětlu – „ trochu roztrhaná; ale mezi přáteli se nepotřebuje na to bráti ohled. “ „ Kulak, kulak! “ pomyslil si Čičikow. „ Bude chtít bestie ještě přídawek. “ „ A ženského pokolení nechcete. “ „ Ne, děkuju. “ „ Nechtěl bych mnoho. K wůli známosti po rublíku za kus. “ „ Ne, ženské pohlawí nepotřebuju. “ „ No když nepotřebujete, darmo mluwit. Na wkus není zákon: někdo miluje popa a někdo popowau, prawí příslowí. “ „ Ještě jsem wás chtěl požádat, aby toto jednání zůstalo mezi námi, “ prawil Čičikow poraučeje se. „ To již se samo sebau rozumí. Třetí ať se do toho nemíchá, co se w upřímnosti jedná mezi dwěma dobrýma přáteli. S Bohem! Děkuji wám za náwštěwu: prosím, neračte budaucně na nás zapomenaut, když bude swobodná hodinka, přijeďte poobědwat, čas si ukrátit. Snad se opět wyskytne příležitost, že budeme moci jeden druhému něčím poslaužit. “ „ Bodejť! “ pomyslil si Čičikow sedaje na bryčku. „ Wydřel na mně po půl třetím rublu za mrtwau duši, čertůw kulak! “ On byl nespokojen s chowáním Sobakewiče. Je přece člowěk známý, i u gubernátora i u policmeistra jsme se widěli, a jednal tak jako docela cizý, wzal peníze za neřád. Když bryčka wyjela ze dworu, obrátil se nazpět a widěl, že Sobakewič posud ještě stojí u okna, a jak se zdálo, se díwá, kam asi host pojede. „ Darebák, posud tam ještě stojí! “ promluwil skrze zuby a poručil Selifanu, aby zahýbnul za selské chalupy, tak aby nebylo bryčku widěti z panského domu. On by byl rád jel k Pluškinu, kterému dle slow Sobakewiče mřeli lidé jako muchy, ale nerad by, aby Sobakewič o tom co zwěděl. Když byla již bryčka u konce wsi, zawolal si prwního mužíka, jenž najda někde na cestě tlustý trámec táhl ho podoben neunawnému mrawenci dá swé chalupy. „ Hej wausatý! jak se odsud jede k Pluškinu, ale ne wedle panského domu? “ Mužík, jak se zdálo, newěděl tak snadno odpowěď. „ Což pak newíš? “ „ Ne pane! newím! “ „ Eh! A již jsi šediwý a ani neznáš lakomce Pluškina, toho co špatně strawuje swůj lid. “ „ Ah! zaplatowaný, zaplatowaný, “ křikl mužík. Také přidal ještě hlawní jméno k přídawnému, zaplatowaný, welmi přiměřené awšak neupotřebitelné we wzdělané rozmluwě, pročež je také wynecháme. Ostatně se možná domýšleti, že bylo welmi dobře wywoleno, protože, ačkoli mužík již dáwno zmizel z očí, přece se ještě pořád usmíwal w bryčce. Silně se wyjadřuje ruský lid! a dáli již komu slowíčko, tomu jíž zůstane w rodině a w potomstwě, wezme ho s sebau do služby i do pense, do Petrohradu i na kraj swěta. A pak si již buď opatrný jakkoli a uhlazuj si swůj běh: přezdíwka zakráče samo od sebe celým hawraním hrdlem a powí zřetelně, odkud wyletěl ptáček. O jak to býwá wšechno podařené, co wychází z hlubiny Rusi, kde nejsau ani Němci ani Čuchonci, ani jiná plemena, nýbrž wšechno samasamorodá, žiwá a bujná ruská mysl, která nesahá pro slowo do kapsy a newysezuje jako kwočna kuřátka, nýbrž wlepí najednau jako pas na wěčnau cestu, a jíž není pak zapotřebí dodáwat, jaký máš nos neb pysk – jednau čárkau jsi wykreslen od hlawy až k patám. ( Pokračowání. )


25. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Protivníkům naší průmyslové školy., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Protiwníkům naší průmyslowé školy, kteří se jak obyčejně ukrýwají za stěnu zastaralých předsudků a za frase, jako obyčejně býwají „ in unsern hiesigen Verhältnißen “ odpowídáme zde opět podobenstwim. — Člowěk jistý wězel w blátě až po pas, a chtěl z něho wybřísti. Práwě když se tak pachtil, šel okolo muž nemoudrý, a prawil mu: „ In den iesigen Verhältnißen ti bude tuze těžko z toho bláta wylézti, počkej raději, až samo od sebe steče, aneb až ho slunce wysuší. Může být arci, že se ho zatím tolik nahromadí, až se, wyskočiti nemoha, zadusíš; ale což dělat in den iesigen Verhältnißen? “ Hned za ním wšak přišel moudrý muž, a ten prawil: „ Nic nedbej, namáhej se, z bláta wen, padni oko nebo zub! Kdo si sám pomáhá, tomu Pán Bůh pomůže! “ — Ostatně přeswědčeni jsouce, „ daß für eine höhere Gewerbschule die Bildungsmittel in der čechischen Sprache noch nicht in dem Grade ausreichend vorhanden sind “ atd., nerádi wšak tyto úsudky o české literatuře od takowých pánů slyšíme, které w silném důmění máme, že sotwa kdy jen český slabikář ( natoť jiné knihy ) w rukou míti ráčili.


5. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [České listy]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 5. České listy od Siegfrída Kappera. W Praze. Nákladem Calveského kněhkupectwí 1846. Sbírka básní jistého spůsobu, o kterých promluwíme we Wčele co zapotřebí.


24. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o předmětech na Pražské universitě], Autor: Havlíček, Karel
Práwě wydalo professorstwo pro wědy práwní a státní na Pražské universitě pro rok 1848—49 program předmětů obligátních. Ač nejsau předměty žádné nowé, nastanau w přednáškách přece některé změny; tak bude na př. při přirozeném státním práwu přednášeno konstituční státní právo. Zajímawějším jsau úkazem předměty mimořádné: Dr. Jos. Fryč bude přednášet jako docent celý rok česky: O saudním řízení we wěcech civilních a trestních; o saudních ústawech wzdělaných národů ewropejských ( docent Dr. Fr. Richter německy ); weřejné a austní jednání při saudech s ohledem na zákonodárstwí francauské ( docent Dr. Wolfg. Weselý něm. ); w zimním běhu bude učit docent Dr. Ehrenfeld o praxi advokátní, w letním o finanční politice a wědách kamerálních.


26. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Zap Zeměpis., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 2. Wšeobecného Zeměpisu páně Zapowa wyšel již prwní díl nákladem Matice, a wšem oudům se wydáwá.


9. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Zřízení anglického parlamentu., Autor: Havlíček, Karel
Zřízení anglického parlamentu. ( Pokračování. ) A tak parlament owšem dobrého přeswědčení nabýwaje wší zemi zákony dáwá. Není wšak w Angličanech zákonu od wlády soustawně snešeného ale w sezeních swých rozkládá parlament, jak prawí důmyslný jeden zákonník, welikou knihu státu a procházeje ji celou stránku po stránce wyšetřuje. Najde-li nepořádky, pátrá po jejich pramenech: pocházejí-li z opominutí zákonů, zostří tyto, pocházejí-li z nedůstatečnosti zákonů přetrhne nepořádek zákonem nowým. Jenom oudowé parlamentní, nechť si sedí w sněmowně panské nebo obecní, smějí w nich zákony ponawrhowati. Dříwe wšak než se náwrh sněmowně přednese, má se opowěditi. Opowěd takowá slowe motion. Jen náwrhy stranu daní se zrowna písemně na stůl sněmowny položí. Teprw s powolením sněmowny se psaný náwrh, jemuž se říká bill ( spisek ) dwakrát na rozličných dnech čte a po každém čtení se učiní otázka, má-li se dále pokračowat. Nezawrhneli se hned po prwé, wyšetří jej hned po druhém čtení wolený wýbor ( commitee ), který mínění swé o něm sněmowně zdělí, nebo se zrowna po druhém čtení celá sněmowna w jediné commité, w kterém wšak nepresiduje mluwčí nýbrž po každé nowě wolený přednosta ( chairman ), sestoupí a wěc w poradu wezme. Pak se teprw w pořádnem sezení rokowání čili debatowání začne. Každý parlamentník wstana z lawice a maje smeknuto může řečniti proti náwrhu nebo pro něj. Řeč předčítati jest nedowolená wěc, a jen churawec smi sedě mluwiti. Řečník se obrácí jen k mluwčímu; osobu, které odpowídá nejmenuje nikdy jménem nýbrž řeč wšelijak toče nazýwá je: šlechetným lordem, lordem s modrou pentlí ( má-li rád modrého podwazku ) ctíhodným, wzácným přítelem, učeným spoluoudem ( je-li práwník ) atd. Peerům říká „ Mylords “, deputowanym „ Gentlemen “. Žádný nemá řečníkowi do řeči skákati. Kdyby wšak hlawních wěcí pomina do mimotních se pouštěl, nebo o osobách spolusněmowníků, o králi, o parlamentu nebo o řádu zemském hanebně mluwil, smí ho mluwčí neb kdokoli jiný k pořádku napomenouti. Ano kdyby pohanění bylo hrubé může mluwčí winníkowi uložit, aby na kolenou odprosil, ba může jej wsadit do towru ( twrze na starém městě londonském ) aby tam chowán byl, jak se na wězně sluší. O wyloučení wšak se musí celá sněmowna smluwit. Než se sněmowna o wěc nejakou usnese, čte se náwrh ještě jednou, a to po třetí. Hlasowání samé děje se w sněmowně obecní takto: Mluwčí, který wšak jako president hlasu nemá, optá se po skončeném rokowání, které přes 12 hodin z půlnoci trwati nemá, jsou-li kdo pro náwrh, a hlasující pro něj wstanouce na jednou řeknou: Ay ( ano. ) Pak se táže, jsouli kdo proti náwrhu, a oni wstanouce taktéž řeknou: No ( ne ). Jeli pochybnost, na které straně by se přewaha nacházela, učiní se rozstoupení sněmowny ( dividing of the house ). Ti, kdo sou pro náwrh odstoupí do předsíně; kdo sou proti němu, zůstanou w síni sněmowní; z obojích wywolí mluwčí wýbory, aby hlasy číslem přehledali, a podlé wýpowědi jejich rozhodne. W panské sněmowně se hlasy sbírají po hlawách začínajíce od peera nejposledněji přibylého. Kdo swoluje, řekne: Content ( spokojen ), kdo neswoluje, řekne: Non 118 content ( nespokojen ). W obecní sněmowně každý hlasuje pro osobu swou, w panské může nepřítomný lord jiného zplnomocniti. Plnomocenstwí wšak neplatí wůbec, nýbrž jen u wěcech zwlášť wyslowených. Panská sněmowna je pohromadě, tak že sněmowati může, když je tré lordů, obecní, když 40 deputowaných přítomno. Náwrh se pouhou wětšinou hlasů buď přijme nebo zawrhne. Zawrhneli se, rokuje se o jeho přejinačení nebo se docela opomine. Událi se stejnost hlasů rozhodné w obecní sněmowně hlas mluwčího, w panské stejnost hlasů náwrh ruší. Když byl náwrh w sněmowně, kde učiněn, prošel ( passed ), odešle se do druhé, aby o něm rokowala. Jestli tato něco na něm změní, pošle ho onéno nazpátky k potwrzení, nebo se z obou sněmowen ustanowí jeden wýbor, kterýby se o tu wěc společně potázal a smluwil. Může se wšak státi, že se w druhé sněmowně na prosto zawrhne a pak není zákonně ustanoweno, co se s ním dále díti má. Wůbec je to stejné, učiní-li se náwrh w té neb oné sněmowně; sou wšak některé wěci, o kterých se jen w jedné sněmowně náwrh učiniti smí, kdežto druhá takowou billu buď bez proměny přijmouti nebo naprosto zawrhnouti musí. Tak se náwrhy o berně a daně jen w obecní sněmowně, náwrhy o wěcech peerstwa se týkajících jen w panské učiniti mohou. Pak patří ohlášení králowo, že se má parlament odročit, nebo na čisto rozejít, do panské sněmowny, která to druhé jen oznámí. Billí je trojí způsob: buďto se týkají celé říše a slowou public and general bills, nebo jistých obcí jen ( public and local bills ) nebo jednotliwých osob ( privat bills ). Když tedy náwrh projde skrze obě sněmowny a od obou přijat jest, podá se králi, aby on jakožto hlawa parlamentu, jemu swůj hlas dal, a jej, tak jak je potwrdil a nebo zrowna zawrhnul. Při zawrhowání užíwá král slowa „ le roi s'avisera “ ( t. j. král se rozmyslí ). Pozoru hodno jest, že wšechny formule při zawrhowání a potwrzowání billí sou po francouzku, což se odwozuje z časů prwních panowníků Normanských z Francouz příšlých a tehdejšího kwětu francouzštiny při dwoře králů anglických. Je to pádný důkaz o obezřetnosti parlamentu, že počítaje od 17 století jenom jedinou billu král zawrhl a to Wilém III. A wšak nalezá se, že král dobře se s wěcí potázaw zrowna ten rok na to onen náwrh swolením swým w zákon proměnil. – Potwrzením králowým nabýwá billa zákonné platnosti a slowe „ act of parliament “ podlé něhož wšem poddaným krále, Jeho Milosti, jest se řídit a wšem sudím nálezy činit. Král má ku poradě a pomoci swé ministry, které si sám wolí, nazíwající se statními sekretářemi a w úřadním slohu králowskými úřadníky ( royal offices ). Král si bráwá za ministry obyčejně z počtu parlamentních oudů muže nejslawnější a nejřádnější, kteří s náwrhy swými wždy dobře pochodili a wětšinu na swé straně mají. Mužowé málomocní by se nehodili za rádce a zastawatele wůle králowy. Nebo w Británsku plati jen takowé nařízení za zákon, které od parlamentu nawrženo a přijato a od krále potwrzeno jest; a wšak parlament 119 prohlížeje po wšechny časy k dobru občanstwa jen o takowé náwrhy rokuje, o kterých uznáwá, že obci země na škodu nebudou. Neumíli tedy opowídatel náwrh swůj důkazy důkladně opodstatnit, neumíli mluwit jak se sluší k lidem rozumným a powážliwým, marnéť jeho namáhání, ten náwrhu swému nikdá průchodu nedobude. A tak král, chtěje náwrhy swé dobrým rukám swěřiti, widí za potřebné, aby si wzal za rádce muže w sněmownách oblíbené. Pakli wšak tito za jakoukoli příčinou o přewahu w parlamentě přijdou, nemohou déle koruně za podporu sloužit, a král je obyčejně propouští ze služby. Když se ministerstwo rozpadne, a nowé utwořiti má, dá král s tím, koho si za prwního ministra wywoliti chce, skrze některého důwěrníka swého úmluwu učinit. Wywolenec, wždycky k jisté politické straně patří, nebo každý občan w Britansku se přiznáwá k jistému politickému smýšlení buď je tory, nebo whig atd. Tyto ouřady nejsou welmi wýnosné, nebo platy jejich jsou spíše pouhá náhrada za útraty deputační. Učiní tedy králi rozwrh swých zásad, podlé kterých zpráwu wésti zamýšlí, a naznačí zrowna osoby, které by si w ministrowání přitowaryšiti přál. Tories jsou při koruně, whigowé se kloní k národu. Tyto strany powstaly za časů králů Stuartských, a slouly nejprwé cavaliers a roundheads ( kulatohlawci ). Mimo tyto jsou ještě jiné we swých záměrech nesworné strany, jako radikalisté, wše od kořene reformowati chtící, a konserwatiwní, wšem reformam protiwní a jiní. Jak mile ministerstwo sestaweno jest, dají se jeho členowé, poněwadž se stali králowými úřadníky, znowa do parlamentu woliti, a jmou se wůli králowu w parlamentě opowídati a rokowání o ní započínati. Nesedí wšak ministři w sněmownách jako komisaři králowští, nýbrž jako ostatní údowé parlamentní, a když z ministerstwa wystoupí, práwa swého w parlamentě ani dost málo nepozbýwají. A tak sou zástupcemi národu, a radcemi krále, čímž se swazek mezi oběma utužiti musí. Ministři sou za spráwu zemskou, pokud jim swěřena, odpowědni parlamentu. Kdyby některý něco dowedl, co by bylo proti zákonům, kdyby se spronewěřil nebo peníze jinak wynaložil, než jak dolejší sněmowna ustanowila, kdyby krále přemluwil, aby zákon nějaký buď zjinačil neb wydál bez porady a wůle parlamenta neb jinak meze ouřadní moci překročil, může proti němu stížnost zdwižena býti. Tu mu nepomůže, je-li winnen, odwoláwati se na králůw podpis, nebo Angličané mají welmi hlubokou a upřímnou úctu jak před zákonem tak pro krále, že jim ani na mysl nepřijde, že by Jeho Milost z rozwahy něco učiniti mohla, coby blaho poddaných rušilo. Dolejší sněmowna pak je opráwněna proti každému ouřadníku, kdyby swého ouřadnictwí zle užíwal, a proti každému občanu, kdyby se prowinil proti státu žalobu wésti. Takowá pře w parlamentě wedená slowe impeachment ( impíčment ) a následowný soudní řád se při ní zachowáwá. ( Dokončení. )


8. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
– We wčerejším listu jsme podali zpráwu, že bán chorwátský do Záhřebu banální raddě rozkaz zaslal, aby oktrojowanau ústawu od 4. března w Chorwátsku u wšeobecnau známost uwedla. Za tau příčinau držela bánská radda dne 3. srpna odpoledne mimořádní konferencí a druhý den na to o 10. hodinách welké sezení, w kterém se uzawřelo, že se oktrojowaná ústawa neprohlásí, že se ale k bánowi zwláštní deputace pošle, která ho k tomu přiměti má, aby celý ten předmět na budaucí sněm odročil. Dočtená deputace bude záležeti z dwau členů banské raddy.


19. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Náwěští literární, Titulek: [Nový časopis], Autor: Havlíček, Karel
[ Nový časopis ] Kněz Antonín Durdiť w Mladé Boleslawi chce od začátku čerwna b. r. nowý časopis ( Zlatowěký katolík český ) wydáwati, a zwe k předplacení a přispíwání. Ostatní w Oznamowateli Pražských Nowin ode dne 11. kwětna a dále.


7. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [redakční sdělení], Autor: Havlíček, Karel
Čtenářowé naší museli již po nějaký čas pozorowati, že se nám často již nedostáwá dosti politických zpráw na wyplnění ranního čísla, tak že přinuceni jsme jinými obšírnými články je doplňowati. Kromě toho, poněwadž se na tento čas bujný běh událostí znamenitě ztenčuje, mizí i potřeba wícekrát za den časopisy wydáwat, tím wíce, poněwadž beztoho wšichni naši wenkowští páni odbíratelé Wečerní List teprwa wždy s budaucím ranním dostáwají: z těchto příčin tedy od nynějška přestaneme s wydáwáním swého Wečerního Listu a budeme raději místo něho také w pondělí číslo Národních Nowin wydáwati, tak že je od nynějška páni předplatitelé wenkowští každodenně dostáwati budau.


17. březen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Krátké, ale jadrné odpovědi, Autor: Havlíček, Karel
Krátké, ale jadrné odpowědi. Ze wšech stran dotírají na nás naši pp. dopisowatelé a spolupracowníci, abychom jim také tak příjemné, potěšitelné, poučné a zároweň zdwořilé krátké odpowědi dáwali, jako to jiné redakce činí: posud sme to wšak nikterak učiniti nechtěli. Když nám ale konečně mnozí tím wyhrožowati počali, že pakli to neučiníme, raději příspěwky swé tam zasílati budou, odkud takowé krátké odpowědi dostáwati naději mají: museli sme se wůli jejich podrobiti a wšak s tou wýmínkou, že již jména jejich a obydlí úplně udáwati budeme, poněwadž se z těch puntíků, jako we Kwětech dělají, přece ještě každý prawého jména dopátrati nemůže. A tak tedy s chutí do toho: Panu Janowi Swobodowi w Nikdicích: Nowela waše nestojí ani za starého čerta; pošlete si pro ní, sic wám ji před dům wyhodíme. Panu Josefowi Müllerowi w Nebylicích: Waše báseň je prawý neřád. Panu Karlowi Wodičkowi w Nenajdowě: Že chcete honorár? Já wám powím! Panu Wáclawu Richtrowi w Nemístném: Po druhé pište dopisy swé na silnějším papíře, aby je aspoň moje paní pod koláče dáti mohla: do tisku se bez toho nehodí. Panu Petrowi Šwandowi w Měsícowě: Článek wáš prozrazuje weliké schopnosti, mnoho pilnosti, a znamenitou zkušenost: když si wšak wšechno jak náleží rozwážíme, nahlížíme, že ste osel. Slečně Anně Milíkowské w Nehradě: Písně waše tisknouti nemůžeme, přiloženého wšak krocana s wděčností sme snědli. Panu Pawlu Musilowi w Nenazemsku: Básně waše potřebují mnohé oprawy: ještě si to rozmyslíme, máme-li je přijmouti. Moje paní wás nechá žádat, co u wás platí máslo, as tak 25 liber?


7. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [překlad zprávy z němčiny], Autor: Havlíček, Karel
— Zde již „ konstituční list přináší následující dopis z Innsbrucku: Tirolský Foederatismus počiná se hýbati, — též my máme naše Hawličky, ( auch wir haben unsere Hawliček'č ) — arcit že s malým rozdílem. Líst „ Tiroler Bote “ přináší přípis k redaktoru, jest to oswědčení se jednoho z naelníků tírolské intelligence pro faederkci. — Také v tirolském foedéralismu spočiwá z árodek opposice, která snad brzo dosti zřejmě se oswědší. “


14. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: Dne 12. září, Autor: Havlíček, Karel
Dne 12. září. Opět se zde bubnuje na poplach, po celém městě se krámy zawírají. Zrowna tak jako w Praze před sw. Duchem pokauší se zde dwě strany, strana nerozumných křiklaunů politických a strana reakcionářská, opět o zrušení swobody. Podaří-li se chytré reakci tak jako w Praze wtáhnauti zdejší nerozumné politické křiklauny do swých tenat a popuditi je k opětné revolucí, budeme we Wídni míti ten samý staw, jako byl w Praze po sw. Duchu. A wšak se to zde snad nepodaří – aspoň jsau již 4 hodiny odpoledne a město se opět tiší. Dowídám se práwě z Wečerního Listu, že Slowanská Lípa w Praze chce p. Borroschowi, tomuto „ bojowníku pro práwa lidu ", přípis uznalosti poslati: radim jí, aby to hodně brzy učinila, dříwe ještě, než p. Borrosch pro dwě komory mluwiti bude we sněmu. Co se ale Borroschowy interpellace a odpowědi ministerstwa týče, hodláme zejtra zwláštním článkem rozumu P. T. pánu spisowatelů Wečerního Listu ku pomoci přispěti a wěc tuto, které oni, jak z článků jejich widíme, ani za mák nerozumějí, jim drobet wyswětliti. H. B., t. j. H. Borowský, - korrespondent do Národních Nowin, známý reakcionář, nepřítel swobody a antidemokrat, – aneb aspoň přewrácený politikus. ( Wiz Wečerní List č. 72. )


17. březen 1848, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Literární zpráva, Autor: Havlíček, Karel
Literární zpráwa. Jakožto dobrau a jaksi pro čas nynější wýznamnau zpráwu oznamujeme, že zejtra se wydáwati bude od České Matice Prwní díl české historie od Palackého, we které wěrně wypisuje osudy naší země.


3. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: V Praze dne 2. prosince, Titulek: [úvodník reagující na pověsti o chystající se rakousko-pruské válce], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Z nedůstatku skutečných politických událostí máme zas příliš mnoho politických řečí — jestli klepů, netraufáme si ani doložiti. Wojna s Pruskem straší w denních rozmluwách Pražských, a leckde již s jistotau wyprawují, kterak rakauské wojsko wtrhlo do Bawor a kterak 70.000 císařského wojska obsadí neb w tuto chwíli již dokonce obsadilo saskau zem. Kterým na těchto powěstech ještě není dosti, ti wyprawují něco důkladnějšího a jmenowitě kterak jeho weličenstwo Mikuláš Pawlowič 600.000 Rusů a JMC. František Josef 300.000 swého wojska již odeslali proti pruskému králi. To by owšem již stálo za řeč — a také za několik set milionů nowých papírowých dluhů!! Jak snad pozoruje laskawý čtenář, newěříme my ještě takowým powěstem, my newěříme, žeby nedorozumění, které mezi wládau pruskau a rakauskau ( wlastně jen mezi dynastií Hohenzollernskau a Lothringskau ) pro přednost w Němcích panuje, skutečné ke wálce mohlo wésti. Může být, že Prušanům na tom něco záleží, aby jejich král byl císařem německým a z pruského stanowiska mohla by takowá wojna skutečně býti w národním prospěchu alespoň z národní wůle: ale weliká wětšina národů rakauských nechce za žádnau cenu, aby náš císař byl spolu císařem německým a z rakauské strany byla by tedy takowá wojna pauze w prospěch rodiny císařké. Že wšak již dáwno měla pominauti w Ewropě ta doba, kdežto jeden král s druhým snad jen pro swé wyražení neb z ctižádosti wojnu wedl a tisíce tisíců rodin swých poddaných zkazil, o jmění přiwedl, mladé muže zmrzačil, potlaukl a zem do dluhů uwrhl: že již takowé časy měly dáwno pominauti: tuším by naše ministerstwo wěděti mělo. Snadno jest wojny wésti, když někdo jiný musí žiwot, zdrawí a kapsu nasadit; jestli tedy naše ministerstwo tak hrdinským a wojenským duchem nadšeno jest, nuže ať wytáhne samo neb nanejwýš se swými sekretáři někam na pruské hranice a popere se tam s pruským též tak wojensky smýšlejícím ministerstwem Manteufflo-Brandenburským, a zajisté budau se obywatelé rakauští i pruští s welikau nadějí a radostí na tento boj díwat, we kterém na každý spůsob získati musejí. Nyní ale, kdežto bez toho naše císařstwí tak zadluženo, a co ještě wíce, bez kreditu jest, kdežto panují wšude wnitřní desorganisace a nepořádky, kdežto již uherská a wlaská revoluce bez toho wytáhla ze zemí skoro wšechny zdrawé muže za rekruty: nyní začínati wojnu tak welikau a tak nepotřebnau, tak protiwnau wětšině národů: to by jistě bylo wíce než lehkomyslné a bezsrdečné. Jmenowitě ale pro nás Čechoslowany jest hrůzné pomysliti na takowau wojnu s Pruskem. Naše země byly by nepochybně bojištěm, bojištěm o korunu německau na hlawě císaře našeho, který práwě dle rady tohoto ministerstwa naši staroslawnau českau korunau pohrdnul, a nepochybně již ani za českého krále korunowati se aumysl nemá. Kterak my o německé koruně smýšlíme, wí celý swět již přes 1000 let: a nyní máme o tuto korunu bojowati, máme se pro ní zadlužiti, w nebezpečenstwí bankrotu přijíti, naše krásné dědiny nechat zpustošiti, a při tom wšem ještě se naše wlastní koruna pěkně zamluwí a w zapomenutí uwede? Wěru tuze mnoho samozapření žádalo by od nás naše ministerstwo!


13. únor 1846, Zdroj: Česká včela, Část: [Poznámka redakce], Titulek: [Ke zprávě o představení Enšpigla v českém divadle], Autor: Havlíček, Karel
W předešlém referátě stala se p Kaškowi nemalá křiwda, ješto se mu wytýkalo, že mlynáře neslušným způsobem w černých kalhotách předstawowal. Ta wěc měla swou příčinu. Když se totiž onen mlynář do mlýnice oblékal, wěděl již napřed, že jej we třetím jednání do jakési moučné truhly hodí, a proto, jen proto, wzal na sebe černé nohawice. Tento mlynář wlezl teda do černých poctiwic jen z pouhé lásky k obecenstwu, neboť wěděl, že bude před ním hrát komedii, a obáwal se, že obecenstwo, před jehožto očima do moučnice uwržen bude — tomu neuwěří že tam pobyl, dokud toho známky na něm neuhlídá. A celý swět wí, že na jiném oděwu zhola nelze poznati, že někdo z mouky wylezl než na černém. To je přec patrná wěc!! Toto na poučenou našemu p. referentu, kterýž by wěděti měl, že tak rozwážliwý herec jako je p. K. aspoň bez příčiny chybu neudělá! Pozn. Red.


1. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [O němčině na plzeňském gymnáziu], Autor: Havlíček, Karel
– Z hodnowěrného pramene dowídáme se, že učitelstwo gymnasia Plzeňského we zwláštní poradě uzawřelo, aby se od nynějška na dotčeném gymnasium přednášely wšecky předměty w jazyku německém, poněwadž jest Plzeň město docela německé. Tážeme se slawného ministerstwa weřejného wyučowání, zdali mu o uzawření tomto již byla podána auřední zpráwa.


14. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: [úvaha], Autor: Havlíček, Karel
* * * Dne 9. listopadu. ( H. ) Windischgrätz prý obdržel od presidenta Cavaignaca psaní, w němž mu děkuje, že on dobytím Wídně ochranil zákonitý pořádek pro celau Ewropu. – Je prawda, že pádem Wídně utrpěla strana, která násilnými přewraty swé zámysly chce uskutečňowat, nejen w Rakausku ale krom něho welikau porážku; je prawda, že tím zachowána jest celitost rakaukauské říše, že Maďaři, Poláci, Wlachowé a Franfurtisté přišli o tu kořist, ku které jim wzbauření Wídně dalo naději a které by wítězstwím Wídně nepochybně byli dosáhli; je též prawda, že pádem Wídně a zachráněním Rakauska zachráněn jest mír celé Ewropy. Osud Slowanů rakauských rozhodl se pode zděmi Wídně. Wítězstwí Wídně bylo by je wedlo k zničení, anebo hnalo k náramnému boji mezinárodnímu, proti němuž jsau boje národní w Uhřích jenom bledý obraz. Ohromný tento boj je nyní učiněn nemožným; swoboda wšeobecná a civilisace ewropejská byly by w něm na dlauhé časy pohromu wzaly. Přemožení Wídně překazilo tento osudný boj, a Slowané přemohli Wídeň. Tím si získali zásluhu o celý civilisowaný swět. – Kdyby nebyl Jelačić záhy přitrhl k Wídni, je na bíledni, žeby se Wídeňští wolně byli spojili s Maďary a skrownau Auersperkowau moc porazili a zničili. Že to Jelačić předešel, pojistilo wítězstwí nad Wídní. Pohledneme-li na cesty, jak Wídeň skutečně byla dobyta, pohledneme-li na prospěchy Horwatů w dobýwání: přiswědčíme, že Slowané přemohli Wídeň, a to tím spíše, že i druhé wojsko z wětší části bylo slowanské. Stala-li se tedy w Ewropě dobytím Wídně jaká služba, o čem není pochybnosti, stala se ji skrze Slowany, wšak to není prwní služba, kterau Slowané prokázali Ewropě; pod Hostýnem, u Lipska krwáceli oni pro civilisaci, pro nezáwislost. – Ale úloha Slowanů byla u Wídně jen na polo wykonána; druhý děj bude odehrán na luzích uherských. Bude-li ten šťastně wykonán, budau-li Maďaři pokořeni, bude podlomen ústaw aristokratie, jak osobní tak národní, a národowé rakauští najdau we swobodě národní cestu ke wzdělání swému i k prawé swobodě, pro kterau je oswěta a wzdělanost nejlepším rukojemstwím. Jak budau Slowané w Uhřích národně swobodní, nastane i pro Turecko nowá doba; jak budau Rusíni w Haliči a w Uhřích swobodní, nastane i pro Rusko nowý čas. Na Slowanstwu, ne na Němcích bude záležeti, rozšiřowat oswětu na wýchod ruský a na jih turecký; proto Němci zle činí, chtíce západní Slowanstwo odtrhnaut od jiho-wýchodního; již nyní se ukazuje wplyw Slowanů českých na Rusíny strany ústawů wyučowacích. Kdyby Němcům šlo o wšeobecnau swobodu ducha, a ne o soběckau welikost Němectwa, kdyby byli prawí kosmopolité, a ne auzkoprsí Němci, netrhali by bratra Slowana od bratří jeho, ale aučinkowali by spíše k užšímu spojení obau, které jest w Rakausku již skutkem, ale w Rakausku celistwém, neroztrženém. Odprawením R. Bluma, deputowaného na národním sněmu we Frankfurtě, které se stalo dne 9. ráno w Brigittenau’i, je spojení Rakaus s Německem, jak ho Frankfurt zamýšlí, skutkem neuznáno. Děj tento – nemýlíme-li se – bude míti wětší aučinek na rozhodnutí oné otázky, která tolik zlého na Rakausko již uwrhla, nežli newím jaká diplomatie.


30. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Článek, o kterém bych si přál, aby jej každý přečetl a rozvážil, Autor: Havlíček, Karel
Článek, o kterém bych si přál, aby jej každý přečetl a rozwážil. Nastaly nám w Rakausích časy, na které jsme ani w nejbujnějších přáních pomysliti si netraufali; dostalo se nám w Rakausích tolik swobody, že se mnohým zdá až příliš býti! Prawím w Rakausích, proto že se toto poslední nyní w Čechách říci nemůže. Čím to ale jest, že přece posud se swým osudem spokojeni býti nemůžeme; čím to jest, že dosáhnuwše cíle taužeb swých – swobody – přece jaksi auzkostliwě do nejbližší budaucnosti hleďíme? Jest to pro nejistotu, protože té celé swobodě auplně newěříme, že se nám jaksi lehce nabytá býti zdá, a tudy lehce ke ztracení. Přátelé milí! kteří jste upřímní a poctíwí milowníci swobody, demokratie, rownosti práw, sprawedlnosti atd, kteří jste od jakžiwa tak swobodně smýšleli již za staré wlády, pokud se to za přestupek powažowalo, kteří nejste liberalisté a demokrati ode dneška snad jen proto, že to nyní w modě jest, že nyní demokratie panuje a wynáší – wás, přátelé milí! žádám, abyste se mnau následující rozwážení učinili. Jak stojí nyní w celém rakauském mocnářstwí záležitosti swobody? Rakausko jest země nejedna, nýbrž z rozličných zcela rozdílných, ba nepřátelských národů složená, a proto jest w Rakausích mnohem tíž wšeobecné usrozuměni a porownání uwéstí, než w kterékoli jiné zemi. Jiné země mají obyčejně jen rozdily we stawech a w politickém smýšlení, poněwadž obyčejně jen od jednoho národu obydleny jsau, aneb aspoň že přewaha jednoho národu tak weliká jest, že se jí musí jiné slabé části we wšem podříditi. U nás ale w Rakausích Němec, Maďar a Slowan ( Wlachy a Rumuny nepočítaje ) ostře a mohútně proti sobě stojí, wždy hotowi jeden na útraty druhého moc swau zwětšiti. Odtud pro wšeobecnau swobodu wyswítá wždy weliké nebezpečenstwí. Slowané ještě nejupřímněji swobodu prawau milují, oni jediné snad chtí rownopráwnost wšech národů rakauských, neosobujíce si přednost a panowání nad jinými, chtí Slowané rakauští jen tolik, aby byli rowni we wšem ostatním. Toť skutečně sami ke swé cti říci a dokázati můžeme. Němci a Maďarowé panowati chtějí, jedni w jedné, druzí we druhé polowici Rakauska, tak aby ostatní wedle nich bydlící národowé jim podřízeni byli. Wlachowé dokonce se od Rakauska wší mocí odtrhnauti chtějí a o to w posledních časích brannau mocí usilowali. Co se tedy politiky národností týče, a když se jen na národnost ohled béře, widíme patrně, že ani Němcům, ani Maďarům ani Wlachům na zachowání celého Rakauska nic záležeti nemůže a nezáleží. Naopak když béřem zřetel pauze na národnost, musíme uznati, žeby pro Němce, pro Maďary a pro Wlachy wlastně lépe bylo, kdyby Rakausko pominulo a se rozpadlo. Němci rakauští by se k německé říši připojili a tak spojeni auzce s ostatními saukmenowci swými jeden weliký a mocný stát utwořili; Maďaři by samostatné weliké Uhersko měli, po které samostatnosti již dáwno baží ctižádost jejich, a we kterém mocnářstwí by oni Maďaři jediným panujícím národem byli, zwětšujíce se poznenáhlým zmaďařením wšech ostatních mezi nimi bytujících národů; a Wlachowé by se k ostatní Italii přiwtělili. Sami Rumunowé ( Walachowé ) rakauští by w takowém pádu Rakauska ke swým ostatním spolurodákům w Multanech a we Walachii se připojili, třeba pod tureckau neb ruskau ochranau, kdyby se nemohli samostatně udržeti. Jenom Slowané rakauští nemají takowých wyhlídek. Kdyby bylo Rusko země swobodná, konstituční, mohli by Slowané rkauští rakauští tak jako Němci, Maďaři a Wlachowé bažiti po spojení s rodáky swými, aby jakožto jeden weliký národ, jakožto saustátí slowanské čestné a snad nejpřenější podle kontextu: nejpřednější místo zajímali mezi ostatními národy tohoto swěta. Ale Rusko jest země despotická, a my ostatní swobodní Slowané musíme se, bohužel! tohoto wlastního bratra swého co nejhoršího nepřítele warowati. Každý kmen z nás rakauských Slowanů jest sám pro sebe slabý, aby wedle jinonárodních mocných sausedů čestné, samostatné místo zaujímal. Odolá naše české králowstwí, kdyby i skutečně mocnau a brannau rukau od ostatního Rakauska se odtrhnauti mohlo ( o čem nyní pochybuji ), odolá pak wojskům celého Německa, které by jistě rádo takowé příležitosti použilo k podmanění Čechů? Odolají Poláci přemoci cárské, aby se opět wšichni w jeden politický stát spojiti mohli? Má Hatsko dosti moci proti Maďarům, Turkům i Němcům? – Dobře tedy, proč se wespolek wšichni nespojíme, abychom této potřebné síly a mohútnosti nabyli? Odpowěď na tuto otázku jest následující: My Slowané rakauští předně nejsme pohromadě, nesausedíme zrowna wedle sebe, nýbrž odděleni jsme od sebe jinými národy, a proto se sami spojiti nemůžeme, nýbrž musili bychom do spolku i tyto mezi námi položené národy přijmauti. Za druhé ale tam, kde skutečně pohromadě jsme, na seweru: Pozňany, Slezsko, Lužice, Čechy, Morawa, Slowáci, Haličstí Poláci a Rusíni, zase naše národní uwědomění, naše národní odhodlanost, náš cit jednoty není posud tak wzdělaný a wywinutý, jakoby si toho přáti bylo. Morawan nedůwěřuje Čechowi, Slowák Morawanu i Čechowi, Polák Rusínowi, Rusín Polákowi, rolník haličský šlechticowi, a ještě mnoho času uplyne, ještě mnoho pracowati a lid swůj poučowati musíme, než docílíme, aby tauha po jednotě slowanské byla mezi námi wšeobecná. A kdyby skutečně mezi námi wšemi sewero-západními wolnými Slowany, kterých jest dohromady asi 14 milionů, panowalo tolik sympathie a dorozumění, bychom samostatné swobodné spojené státy utwořiti mohli, jest weliká otázka, wystačila-li by naše moc beze wšech prostředků jak peněžitých, tak prawidelného wojska, pak w nepořádku, w jakém bychom jistě nějaký čas se nacházeli, odporowati wojskům rakauským, pruským a německým, kterážto by jistě našemu nowězrozenému státu za kmotry se nepostawila? – nic nemluwíce ani o Rusku, o němžto wždy wěřiti musíme, že bude držeti s legitimností a s dynastiemi. – Jakkoli tedy my Slowané západní po spojení bažíme, musíme přece sami uznati, že naše nynější síly a postawení nedáwá nám žádné naděje na uskutečnění swých přání. Lépe než my sami postarala se o nás náhoda a historie; ejhle! w rakauském mocnářstwí skutečně wšichni pohromadě jsme, rakauské mocnářstwí jest ten swazek, který weliký počet našeho národu dohromady wáže, držme se tedy tohoto spojení, wažme si této náhody nám welice prospěšné, to jest jinými slowy a krátce řečeno: My rakauští Slowané máme nejwětší potřebu a užitek z toho, když se Rakausko pohromadě udrží, poněwadž se tak i my Slowané pohromadě udržíme: přičiňme se tedy o to celau silau swau! – Toto zde práwě řečené zdá se mi nejlepší důkaz býti o tom, že Slowané rakauští skutečně upřímně o Rakausko smýšlejí; majíť z toho prospěch, a to se mi w tomto swětě trwanliwější a bezpečnější pohnútka býti zdá, než wšechny řeči o wěrné oddanosti atd. atd. Doufám, že jsem dosti zřetelně a ku přeswědčení prowedl a dokázal, že nám Slowanům rakauským welice na tom záležeti musí, aby se Rakausko zachowalo. To tedy chceme a chtítí musíme; ale jakých prostředků se nyní w těchto okolnostech k dosažení tohoto cíle uchopiti máme? O tom tedy budiž dálší naše rozjímání. Komu kromě nás ještě také záleží na zachowání Rakauska, abychom síly swoje s jeho silami spojiti mohli? – Zajisté nikomu wíce než naší rodině císařské ( dynastii ) Habsburské, což ani dokazowati zapotřebí nebude. Přiznejme se ale, že naše rodina císařská pro nás důležitý, totiž mocný jest spojenec; onať má weliká, sobě zcela oddaná wojska, a kromě toho weliký počet obywatelů celého mocnářstwí ze starého zwyku ( weliká to moc mezi lidmi! ), na této staré dynastii wěrně lpí a jí se wždy přidržowati bude, dynastie naše má také pro sebe starau legitimnost a historické práwo, ona má také jinde za hranicemi mocné přátele. Nám Slowanům záleží na zachowání Rakauska, dynastii Habsburské též záleží na zachowání Rakauska, držme se tedy dynastie, držme se monarchického principu. Ale na jedno nezapomínejme: ačkoli nám i dynastii záleží na zachowání Rakauska, jest w tomto ohledu mezi námi a dynastií weliký rozdíl, na který weliký ohled míti musíme. Nám národům slowanským záleží a záležeti musí na zachowání swobodného, demokratického Rakauska: dynastii nemusí záležeti na swobodě a na demokratii, jí záleží hlawně jen na Rakausku, a chceme-li hledati rady w historii, můžeme se domýšleti s welkau jistotau, že dynastii naší záleží wíce na aristokratii a na absolutismu, aspoň se od jakžiwa wždy těchto přidržowala a proti swobodě a demokratii opírala. – – Dálší myšlénky, které z této okolnosti wyplýwají, snadno si každý sám w duchu předstawí. – Postupujme dále we swém rozwažowání! Jisto jest, že dynastie sama swými prostředky a swau mocí aristokratické a neswobodné ( absolutistické ) Rakausko udržeti nemůže, neb wlastně již nemohla, neboť toho jsau letošní jarní události patrným důkazem. Jisto jest za druhé, žeby dynastie sama swými prostředky a swau mocí ani demokratické a swobodné Rakausko pohromadě udržeti nemohla, kdyby jí w tom wětší část národů odporowala. Pochybno jest, jestliby dynastie naše despotické a aristokratické Rakausko pohromadě udržela, třeba bychom my wšichni Slowané ji w tom podporowali, totiž jinými slowy řečeno: Kdybychom se my Slowané bez ohledu na swobodu s dynastií k tomu aučelu spojili, abychom ostatní národy neslowanské w Rakausích sobě podmanili a je poslowanštili: není jisto, že zwítězíme a aučel swůj dosáhneme. Jisto ale jest nade wšechnu pochybnost, že my rakauští Slowané we spojení s dynastií swobodné 468 a demokratické Rakausko pohromadě udržíme, třeba se i ostatní národowé, jmenowitě Němci a Maďarowé, o zničení a rozpadnutí jeho pokaušeli. To jest jinými slowy řečeno: Když my rakauští Slowané spojeni s dynastií swobodu a demokratii zachowáme, wzdržíme rakauské Němce od centralisace Frankfurtské a přinutíme Maďary, aby zanechawše swého osobowání a oddělowání, pod těmi samými wýmínkami jako my ostatní s Rakauskem spojeni zůstali, a tak swého cíle dojdeme. Zapotřebí k tomu ale, jak již praweno, trojího: předně abychom se my Slowané demokratie a swobody wěrně drželi, za druhé abychom s dynastií spojeni byli, a za třetí aby též dynastie při swobodě a demokratii pewně stála. Že my Slowané rádi a pewně se demokratie a swobody přidržíme, o tom nepochybuji: od dynastie odtrhowati se nemáme žádnau rozumnau příčinu, držeti se jí ale mnohé; o to třetí ale hlawně jde, aby se dynastie také pewně a wěrně swobody a demokratie přidržela. Pokud to záleží od pauhé dobré wůle a od pauhého smýšlení naší císařské rodiny, musíme naději míti, že sama swůj prospěch dobře rozwážiwši, s upřímnými rádci swými se poradiwši, od swobody a demokratie neodstaupí. Jsauť ale kromě toho w naší moci prostředky, kterými k tomu působiti můžeme, aby dynastie naše swobody a demokratie se přidržela. Prostředky tyto jsau dwa: sprawedliwost naše w národním ohledu, a mírnost naše w politickém. Sprawedliwostí swau w národním ohledu můžeme se my Slowané rakauští wždy nad ostatní národy wyznamenati. Mnozí této sprawedliwosti, totiž prawé swobodě nikterak rozuměti nechtějí, oni přejí si swobodu, ale jen pro sebe, jiným nedowolují toho, co sami pro sebe žádají. My ale Slowané rakauští, kteří jsme posud wždy byli proti ostatním we křiwdě, zaujímajíce wšude jen druhé neb poslední místo, dowedeme se nyní nejlépe sprawedliwě a snášeliwě s ostatními porownati, zwláště když nic jiného, nic wíce žádati nebudeme než rownost, neosobujíce si přednost. Takowým způsobem získáme si pro sebe mnoho myslí také mezi sprawedliwými a snášeliwými Němci, Maďary a Wlachy rakauskými, kteřížto důwěřujíce se we sprawedliwost a snášeliwost naši, rádi s námi w jednom státním foederálním spojení zůstanau: a tím i sobě i dynastii znamenitě usnadníme zachowání Rakauska. Co jest mírnost w politickém ohledu, o tom jakožto wěci pro nás w tomto okamžení nejdůležitější, a pro zwláštnost tohoto času welmi chaulostiwé, mnohem obšírněji promluwiti musíme, wezmauce při tom ohled na rozličné stawy občanů rakauských, jak nyní k sobě stojí, a na nynější říšský sněm we Wídni. Strany politického smýšlení slyšíme a čteme posawad množstwí jmen rozličných stran, slyšíme o radikalistech, demokratech, aristokratech, konservativních, absolutistech, moderadech, progresistech, reakcionářech atd. atd. Která strana jest nejlepší? které se máme přidržeti? – Widíme a slyšíme, že jedna druhau dle možnosti zlehčuje, a že každá jen sama sebe za rozumnau, za dobře smýšlející pokládá; což tu dělati, jak tu swědomí swému se zachowati? Podáme k tomu následující klíč. Stojím na tom, že není wíce hlawních rozdílů we wšelikém politickém smýšlení než dwa, totiž jedna strana poctiwých a rozumných, druhá nepoctiwých a nerozumných lidí. Poctiwí jsau, kteří se wěrně drží té zásady, kterau jsme se od nejpřednějšího liberalisty tohoto swěta naučili: co nechceš sám trpěti, nečiň jinému; nad tuto zásadu není nic liberálnějšího na tomto swětě. Aby byli poctiwí lidé rozumní, žádáme proto, poněwadž nerozumí lidé často z nerozumu proti swému nejlepšímu mínění a přeswědčení jednají a dobré wěci škodí. Každý poctiwý a spolu rozumný člowěk jest liberální, jest demokrat, třeba se ani sám za liberálního a za demokrata newydáwal; mnohý dobře smýšlející, ale přitom nerozumný člowěk, ačkoli se domníwá býti liberální a demokrat, přece z nerozumu často demokratii a liberalismu newědomky škodí a překáží; lidé chytří sice, ale nepoctiwí, ačkoli se sami za liberální a za demokraty wydáwají, nemohau nimi ani býti. Schwalně se tu o slowech: radikální, konservativní, moderado ( mírný ) ani nezmiňujeme, poněwadž to jsau pauhé formy, nehodící se nikterak k dobrému označení politických stran. Neboť býti a nazýwati se radikálním, jest zrowna takowý nerozum, jako býti a nazýwati se konservatívním neb moderadem. A proč? Proto že rozumný a poctiwý demokrat u liberalisty musí být radikální, konservativní i moderados zároweň. On totiž musí wšechno, co jest prospěšno liberalismu a demokratii, wšechno, co jest rozumné, poctiwé a demokratické, zachowati a udržeti ( conservowati ), a w tom jest conservativní; wšechno, co jest aristokratické, neliberální, nepoctiwé, nerozumné, musí hledět wyplemeniti a wyhubiti, a w tom jest buď radikální neb moderado, jak toho kdy potřeba žádá. Neboť nemáme wždy dostatečných sil k tomu, co bychom učiniti za dobré uznali, a člowěk, jenž hlawau zeď proraziti chce, může být sice nejpoctiwější, ale je jistě – nerozumný. Poctiwý a rozumný demokrat tedy jest tenkrát radikální, když widí, že jeho síly dostačí wykořeniti něco aristokratického, nepoctiwého a neliberálního; kde ale toto jemu protíwné w tak hrubé moci se jewí, že nemožno jest, najednau a auplně tuto moc zničiti, tam jest mírný ( moderados ), to jest on se nepodrobuje této moci, ale hledí ji poznenáhla seslabiti a konečně nad ní zwítěziti. Užijme těchto zásad w příkladu z našeho wlastního žiwota! Co by nám ku př. před půl rokem byl pomohl radikalismus proti tehdejšímu absolutismu a aristokratii? Nic, než žebychom byli seděli na Spielberku neb někde jinde w tuhé wazbě, a žeby naše slabá síla auplně wyhubena byla. Co bychom byli prospěli dobré wěci? – Řádný demokrat a liberalista nemůže se jinak spokojiti, než auplnau demokratií a swobodau; on tedy nemůže jen na polowici neb některé části přestati; ale on nemusí wšechno chtíti najednau, když to možná není, nýbrž wždy jen tolik, co možná dostati a proraziti, a o ostatek opět dále se přičiňuje: kdežto přepiatci najednau wšechno žádajíce, přeceňujíce sil swých často wšechno ztratí a nic z toho nedosáhnau, co si žádali. – Takowým způsobem musíme hleděti na politické snažení našich časů. W Rakausích až do března panowal absolutismus, aristokratie, wojsko, bürokratie a hierarchie, zajisté pět welikých sil. Najednau klesla jejich moc ne naší silou, nýbrž nejwíce následkem událostí zahraničných, welmi kwapně, že jsme se ani nenadáli. Tážu se wšech rozumných: Zničen jest u nás absolutismus, zničena jest aristokratie, bürokratie, hierarchie? zlomena jest jejich síla tak, že se jich není zcela co obáwati? – O, nešalme se sami, přiznejme se, že posud ani síly swé s našimi neměřili, nemysleme, že již nám auplně odstaupili wítězstwí. Nikoli, ubezpečuji wás, že jen čekají na příhodnau dobu, aby se ještě o wládu nad námi pokusili. Jejich moc jest we wojsku, oni mají weliké jmění, jim slauží mnoho okolností, které my ani neznáme, oni mají spojení dobré mezi sebau a za hranicemi. A naše síla proti nim kde jest? kde stojí naše wojsko, kde jsau naše miliony? – nikde. Jediná naše moc byla posud weřejné mínění; udrží-li se ale anarchie a nepořádek jako nyní ještě nějaký čas, jisto jest že i weliká část weřejného mínění proti nám se obrátí, neboť bohužel! že wětšině pokoj jest wíce milý než swoboda, a ještě wíce bohužel! že weliký počet našich spoluobčanů tak málo wzdělaný jest, že powažuje ten staw přechodu od otroctwí ke swobodě, w němžto se nyní nacházíme a který newyhnutelně nepořádků jest plný, že tento nepořádek již za tu očekáwanau swobodu powažuje! Což tedy diwu, že se mnohým takowá domnělá swoboda nelíbí! A čím dále tento staw přechodu, tato nejistota trwati bude, tím wíce získá ona strana příwrženců, která pak bez ohledu na swobodu opět pořádek zawede, ale pořádek takowý, že bude u nás opět tak ticho, jako bylo až do letošního roku, ticho hrobowé. Powinnost nejwětší wšech oprawdiwých a nezištných přátel swobody jest tedy, wšemožně o to se starati, abychom opět pod zákonem žili, aby se místo starého zbořeného stawení wlády naší nowé, času přiměřené wystawělo, a tu jsme u říšského sněmu a u ministerstwa. Říšský sněm nynější i ministerstwo powstalo w revoluci, sněm wywolen jest na nejširším základu zcela bez censusu w nejauplnější swobodě, a může se tedy wším práwem powažowati za wyslowenou wůli wšech národů; ministerstwo jest skoro celé wzato z národu a smýšlení jeho jest skutečně liberální. Ale ministerstwo nynější nemá posud tolik moci, jak bychom si přáti měli, mnohé silné záwady stojí mu w cestě, když by swé dobré záměry we skutek uwésti chtělo. Celá aristokratie nenáwidí toto demokratické ministerstwo, a wojsko jenom s nechutí se podrobuje. We sněmu owšem užíwá ministerstwo důwěru weliké wětšiny, ale práwě proto zas strana přepiatě německá, strana Frankfurtistů nyní s nejwětší zůřiwostí proti ministerstwu wystupuje. Tato strana we sněmu přeje si patrně záhubu rakauského mocnářstwí, poněwadž jen w tomto pádu doufá na wyplnění nejwřelejší tauhy swé, totíž aby tak nazwané německé province ( mezi nimi owšem Čechy a Morawa ) k Německu připadly. Od té doby, co tato strana pozoruje slabost swau we sněmu, od té doby co pozoruje, že ministerstwo od Frankfurtu odstaupilo a fœderalisticky smýšlí, od té doby zůří tato strana we sněmu a její časopisy Der Radicale, Constitution, Grad aus atd. s nejwětší wzteklostí proti ministerstwu, proti wětšině sněmu a jmenowitě proti deputowaným českým, poněwadž nás za půwodce wšeho toho powažuje. Wšechny nadáwky, jaké nyní w modě jsau, totiž reakcionář, antidemokrat, terrorista, absolutista, aristokrat atd. sypau nyní tito poražení Frankfurtisté na nás, mluwí zjewně o nowé revoluci, ano w časopisu „ Constitution “ stálo nedáwno proraženým písmem: „ Jsme opět před 13. březnem, nazýwá-li se tyran náš Metternich aneb říšský sněm, to jest jedno “ atd.!!! Takowá řeč prawí jinými slowy: Wšechno, co se mně nelíbí, jest tyranstwí, a ona důkladně označuje celau tu podobně smýšlející část Wídeňského zkaženého časopisectwa. Že ale deputowaní čeští s lidmi podobného smýšlení, kteří w rozmíškách, w nepokojích a w nepořádcích užitek swůj mají a hledají, sauhlasowati nemůže, jest wěc patrná: cesty naše nejsau cesty jejich a aučel náš zcela protiwný jest aučelu těchto anarchistů. Wšichni poctiwí a upřímní přátelé swobody snaží se nyní srozumění mezi rozličnými národnostmi rakauskými usnadniti a uskutečniti, jenom tito ale sobečtí Němcowé chtí pro zisk swého němectwa wšechno ostatní obětowati: ale duch sprawedliwosti zahladí jejich hanebné aumysle a dobré dílo podaří se proti wšem jejich piklům a hanebným auskokům. H. Borowský.


5. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Zvony]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 3. Zwony. Noworoční powídka. Z anglického od Boza ( Karla Dickensa ) zčeštil M. Fialka. W Praze u Jar. Pospíšila l847. Cena 14 kr. stř. Panu spisowateli, jehožto překlady z anglického welmi zdařilé jsau, musíme opět za tento nowý dárek díky wzdáti.


3. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [překlad výňatku článku], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
– Wídeňské nowiny „ Lloyd “ objasňují we zwláštním článku diplomatické o mír wyjednáwání mezi Rakauskem a Sardinskem, z kterého zde některá místa klademe: Wýmínky, které Radecký a Bruck w Miláně wyjednawatelům sardinským postawili, jsau následující: 1. Aby hranice zemí byly tytéž, jaké byly před wálkau. Sardinsko k tomu swolilo bez odporu. Není tedy prawda, žeby o Parmě a Modeně nic nebylo ustanoweno, a žeby to bylo ponecháno wyjednáwání dalšímu, neboť bylo wýslowně wyřknuto, že auzemní poměry wlašských zemí musejí zůstati tytéž, jaké byly we Wídeňské smlauwě určeny. Též není prawda, že rakauská wláda žádala od wlády sardinské, aby ústawa sardinská byla změněna. 2. Aby Sardinsko zaplatilo Rakausku na wojenské autraty 200 milionů franků, jak se o to Radecký a král Viktor Emanuel již byli smluwili. K tomu wšak sardinští wyslanci neswolili, udáwajíce, že Sardinsko není s to, tak welikau sumu zaplatiti, i podáwali 30 milionů. Radecký ohlásil, že Rakausko slewí, chtěl wšak wíc nežli 30 milionů. – Sardinští wyslanci wšak wáhali i wyjednáwali potají s Francauskem a Anglickem, to wšak nechtěl Radecký trpěti, pročež nařídil, aby rakauské wojsko pewnost Alessandrii obsadilo, což se i 24. dubna stalo. Den před tím odjeli sardinští wyslanci z Milána. Na to odešel z Turina do Paříže hrabě Gallina, i wyjednáwal s wládau francauskau i anglickau, aby přiměly Rakausko k tomu, by se spokojilo s 30 miliony. Rakauská wláda přeswědčila wšak wládu anglickau i francauskau, že se Viktor Emanuel swým slowem zawázal, wšecky wojenské autraty nahraditi, i ač nebyla suma určena, dokázalo Rakausko, že autraty obnášely wíce nežli 200 milionů. Proti tomu namítaly wlády francauská a anglická jen tolik, že Sardinsko není s to, by tolik peněz sehnalo, a Sardinsko dokazowalo, že se nemůže wíc wypůjčiti nežli 30 milionů. Poněwadž ale wšem stranám mnoho na tom záleželo, aby mír co nejdříw ustanowen byl, slewilo Rakausko na domluwu Anglicka a Francauska 100 milionů, a Sardinsko přidalo 30. Rakausko tedy chtělo 100 milionů, a Sardinsko podáwalo 60. – Nyní nawrhowalo Francausko, aby rakauská wláda slewila ještě 20 milionů, a sardinská aby 20 milionů přidala, i aby tedy zaplatila Rakausku 80 milionů franků. Rakausko, aby dokázalo, že oprawdu chce mír uzawříti, slewilo 25 mil. i žádalo jen 75 milionů, a Sardinsko powolilo 70, – jedná se tedy nyní pauze o 5 milionů, a snad se obě wlády již brzo smluwí. – Dříwe wšak, nežli se opět wyjednáwati započalo, žádala wláda sardinská, aby wojsko rakauské Alessandrii opustilo, k čemu také Radecký swolil. Nyní tedy lze se nadíti, že mír co nejdříw uzawřen bude.


20. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Zprávy o volbách], Autor: Havlíček, Karel
‒ Z Bydžowa 18. ledna. Wolba Bydžowská jest se zdarem ukončena. Mezi 101 woliči dostal hr. Wojtěch Deym hlasů 93. Jeden hlas padl na Antonína Deyma, pod kterým jménem wšak taktéž Wojtěch míněn jest. Tři hlasy obdržel Konrád Paul, statkář z Puchlowic, a čtyry hlasy měl Frant. Laufberger z Jilemnice. ‒ Z Humpolce 17. ledna. Wolba w okresu Humpoleckém wypadla takto: 67 hlasů p. Ant. Komrs, hospodářský radda hr. Thuna; 46 hlasů p. Frant. Smrčka; 20 hlasů p. dr. Fryč. Dle dopisu nám zároweň zaslaného děly se při wolbě mnohé neslušnosti, které wšak posud uweřejniti nechceme, až lépe zpraweni budeme.


11. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Praha jest opět v stavu obležení!, Autor: Havlíček, Karel
Praha jest opět w stawu obležení! H. B. — W Praze dne 10. kwětna. Tak se tedy přece dodělala nesmyslná strana toho, z čeho jsme ji tolikrát warowali, ale nadarmo: Praha jest opět we stawu obležení, konstitučních swobod jsme zase na čas zbaweni, a to jen pro zlomyslnost několika lidí a pro zbrklost zawedené mládeže. Poštěstilo se nám ještě we wčerejším čísle nejhlawnější zpráwy podati, poněwadž se totiž prwní a čtwrtá strana našich nowin obyčejně teprwa okolo 9 hod. ráno do rychlolisu dáwá, použili jsme času a w krátkosti jsme nejhlawnější zpráwy ještě do zadu položili, jen proto, aby snad powěst, která obyčejně zwětšuje, neuwedla celau zem do strachu a nepokoje. Práwě když se dnes 10ho mezi 9. a 10. hod. ráno počaly naše nowiny w Praze wydáwati, objewilo se též auřední ohlášení na rozích, kterým se prohlašuje staw obležení na Prahu. Zní takto: Oznámení. Sauhlasnými zpráwami a wyšetřenými událostmi ujištěno jest, že zločinný spolek příprawy činí, aby pokoj tohoto města a této země zrušil. Ze sausední země odbojnická strana rozšiřuje prohlášení, která weřejně k revolucí wyzýwají, — pokusilo se o to, naše wojsko k odpadnutí swésti. Tyto okolnosti pohnuly předstawené nejwyšších auřadů civilních a wojenských k docílení wšeobecného pokoje a bezpečností a k ochraně každého wěrného občana, proti náwalům zločinné strany, hlawní město a twrz Prahu s předměstí, pak místa Rusín, Nebušice, Šárky, Selce, Bohnice, Smržow, Kobylis, Prosik, Hlaubětín, Malešice, Nowé Strašice, Záběhlice, Chodow, Kundratice, Modřany, Welhé Chuchle, Sliwenec, Stodůlky, Řep, a wšechna jiá w tomto wyznačeném okresu ležící místa, ode dne tohoto oznámení w staw wálečný prohlásiti. Následkem toho se nařizuje: 1. Wšechny auřady civilní w okresu, we staw wálečný položeném, které ostatně we swém auřadowání neomyleny zůstanau, jsau wojenskému auřadu podřízeny. 2. Národní obrana a ozbrojené městské sbory proukázaly w posledních dnech takowau horliwost a wěrnomyslnost, že se jejich napomáhání pro zachowání pokoje a pořádku s důwěrau očekáwá. Zůstanau tedy národní obrana a městské sbory starého a nowého města pod welením prov. welitele pana Ondřeje Haase we swé činnosti. Než z wojenských ohledů musí národní obrana a městské sbory malostranské na čas wyzdwiženy zůstati. 3. Wšeobecné odzbrojení staniž se we 48 hodinách. Wyjmuti jsau mimo národní obrany starého a nowého města, a ozbrojených městských sborů jmenowaných městských oddělení, c. k. auředníci, k nošení pobočné zbraně upráwnění, a též finanční stráž. W městě a w předměstích zbraň náležitě poznamenaná odwede se w c. k. zbrojárně, který odwod se listem oswědčí. W ostatních místech zwláštní komissí budau zbraně přijímati. 4. Práwo associační buď na čas wyzdwiženo. 5. Wydáwání časopisů záwisí od powolení wojenského auřadu. 6. Bez powolení auřadu wojenského se nesmí ničehož tisknauti a uweřejniti. 7. Wšickni cizí, to jest osoby, které do Prahy domowem nenáležejí, mají w 48 hodinách wykázati cestowním listem při c. k. městském hejtmanstwí účel swého přebýwání. Tento auřad we srozuměni s c. k. městským komandem jim udělí buď listy k delšímu přebýwání, buď visum ( powolení ) k dalšímu cestowání. W posledním pádu musí Prahu hned opustiti a nastaupiti cestu jim poukázanau. Náhlému saudu propadne: 1. Kdo by se zbraní auřadu neb stráži se protiwil. 2. Kdo slowem, písmem neb skutkem k odporu proti auřadu wzbuzowati se snaží. 3. Kdo c. k. wojsko k zrušení wíry a swých powinností swésti se snaží. S ostatními, kteří dle těch swrchu oznámených nařízení sprawowati se nebudau, nakládáno bude dle wojenských zákonů. Též wojenskému saudu propadne: 1. Kdo bez zbraně se protiwí auřadu wojenskému neb civilnímu. 2. Kdo by si dowolil útok na žiwobytí, na osobní bezpečnost nebo jmění jakékoliw osoby. 3. Kdo by při srocení na rozkaz auřadu civilního neb wojenského, by odešel, neposlechl. W Praze, dne 10. kwětna 1849. Mecséry, zemský spráwce, Khevenhüller, prozatímní komandant. Rozumí se owšem, že množstwí lidu se hrnulo čísti. My wšak přečetše hned jsme porozuměli, že se hlawně jedná o swobodu tisku, a musel se tedy redaktor hned odebrati ke komandujícímu generálowi panu hrab. Khevenhüllerowi na hrad. Zrowna wycházel z jeho komnaty pan prokurátor dr. Ambros, a když jsem swau žádost přednesl, smějí-li totiž Národní Nowiny dále wycházeti, odpowěděl pan komandující generál, že mohau, zejtra ale, totiž 11ho ráno že dá wšechny redaktory politických nowin swolati, aby jim oznámil, kterak se sprawowati mají. Zejtra tedy ulyšíme teprwa, jak dalece se nad námi obměkčí srdce wojenských auřadů. Ostatně ale se ještě posud ne jen my, nýbrž celá Praha diwí tomu „ stawu obležení “, který na nás we snu padl, tím wíce, že skutečně na celé Praze není nic jiného widěti, než nejwětší pokoj. Žádnau změnu není pozorowati na městě. Prawý základ celé události netroufáme si ještě ani powídati, mluwí se příliš mnoho, a lehce tu mezi prawdu i neprawda se wtrausí. Jisto jest posud jen tolik: Wláda má důkazy w rukau, že jistá pošetilá strana w Praze popuzowána jsauc k tomu od cizinců, tyto dni chtěla powstání w Praze způsobiti a aby se tomu překazilo, dala dnes w noci mnohé osoby zatknauti ( kromě p. Sladkowského, Fryče mladého, Gauče, jsau i p. J. Řehoř a p. Wagner, zlatník, zatknuti, p. Emanuel Arnold uprchl ale, ačkoli ještě wčera w Praze byl ) a prohlásila celau Prahu do stawu wálečního. Městská radda učinila hned náležité kroky u auřadů, a wydala následkem toho toto oznámení: Prowolání. Praha a nejblížší wůkolí nachází se opět w trudném stawu obležení. Wojenská moc přewzala zde hlawní wládu s přiwolením zemského presidium. Ačkoli se to stalo bez wědomí purkmistra i městské raddy, wyzýwáme přece wšecky spoluobčany k mírnosti a k maudré, wšemožné opatrnosti, aby se nepodalo nižádné příležitosti k dálšímu, wětšímu ještě obmezowání obchodu a swobody obecní, nobrž aby spíše odstranění wšelikých nynějších překážek bylo možné, o což wěrně starati se zwolení zástupcowé tohoto hlawního města neopominau. Neboť wymohli jsme prozatím aspoň tolik — wíce nebylo pro okamžité okolnosti k dosažení — že we wšech branách ( snad mimo Wyšehrad ) a po wšech ulicích we wšech částích města, jako wždy jindy, wolný býti má průchod, pokud se nestane žádný nepořádek, ano že se také obyčejný pořádek nawrátí, jak pomine doba nebezpečenstwí, o němž připowěděno jest, že se co nejdříwe podá weřejná zpráwa. Ostatně slíbilo c. kr. zemské presidium, že o tom zároweň i wenkow poučí, aby snad přepiaté powěsti a zbytečné obáwání neuškodily ani zdejším trhům ani Swatojanské pauti. Z raddy králowského hlawního města Prahy dne 10. kwětna 1849. Waňka m. p., purkmistr.


23. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Polemika s Lloydem o krajanu Riegrovi], Autor: Havlíček, Karel
Záležitost našeho dra. Riegra posud ještě prowozuje mnoho hluku w rozličných nowinách. My jsme již dříwe wzali slowo za nepřítomného swého přítele a wěrného aučastníka politického smýšlení, hotowi jsauce wždy weřejně oswědčiti, že s ním auplně se srownáwáme we wšelikých politických zásadách. Již toto oswědčení z naší strany musí w každém wzbuditi předtuchu, z jakého stanowiska hledíme my na powěstnau pletichu s knížetem Czartoryjským a maďarskými diplomaty. My jsme přeswědčeni, že tato celá wěc nemá jiný aučel než škoditi Riegrowi na wážnošti u takowých lidí, kteří neznajíce dokonale wšeliké politické pletky bez zkušenosti wšemu wěří, co tištěno jest, nepowažujíce, že se tisku tak jako wšeho jiného zrádně i poctiwě užíwati může. Již z toho, že práwě Lloyd, časopis wydáwaný nejwíce nákladem šlechty, nejhanebnějším způsobem na Riegra si wyjíždí, může každý sauditi odkud wítr wěje, a jak rádi by se ti pánowé, kteří si Lloyd za swůj nástroj wywolíli, zbawili tak nebezpečného protiwníka na sněmích, jako jest Rieger. Poněwadž naše obecenstwo welmi málo reakcionářské nowiny Lloyd zná, musíme zde podati něco na ukázku z toho co o Riegrowi píší. Již w několika číslech po sobě nacházíme w Lloydu nejpotměšilejší autržky proti němu. W čísle swém od 20. září píše Lloyd mezi jiným takto: „ Panu Riegrowi se hlawně za winu pokládá, že stál w Paříži we spojení s úhlawními nepřátely Rakauska; mimotní wšak wěc jest, spiknul-li se s nimi proti Rakausku dne 18. kwětna anebo jiného dne, a stalo-li se to w domě pana Czartoryjského anebo kdes jinde. Dle tonu, w němž sepsáno jest osprawedlnění pana Riegra, dá se snadno mysliti, že snad směřuje proti datum, jenž přichází na uweřejněné listině, anebo proti jiné též tak nepatrné části obsahu. Pan Rieger jest dostatečně wzdělán, a proto musí wěděti, jaké osprawedlnění by ho před swětem očistiti mohlo od podezření naň uwaleného. On se měl weřejně prohlásiti, že ani s Czartoryjským, ani s Telekim, ani se Szarvadym ani s Pulským w žádném spojení nestojí ani nestál. Wěru kdyby byl p. dr. Rieger šestileté dítě a Lloyd jeho wychowatel nemohl by přiměřeněji mluwiti. Tedy snad proto, že kníže Czartoryjski, hrabě Teleki atd. jsau protiwníci rakauského císaře, tedy snad proto již s nimi mluwiti w Paříži jest zločin pro rakauského občana, a což dím občana, uznaného politického wůdce? Lloyd owšem by ani s knížetem Czartoryjským ani s hrabětem Telekim nemluwil, a také by je nenawštíwil již pauze z té příčiny, že by mu to sotwa dowolil portier. Také si mohl ušetřiti Lloyd tu wtipnau myšlénku, že prý wina p. Riegrowa také padá na celau naši stranu, a že by čeští audowé býwalé Prawice honem prý se měli očistiti z podezření, že s Riegrem we spojení nebyli od té doby, co do Paříže odejel! Ubohý Lloyde! předně na nás nepadá žádná wina proto že na p. Riegrowi žádná není, a za druhé můžeme podotknauti, že nejen podezření, nýbrž patrná jistota jest, že jsme s Riegrem až do poslední chwíle byli we spojení, že jednotliwým dopisowal z Paříže atd. a že se ani Lloyda nebojímě býti s Riegrem ještě posud w nejpřátelštějším spojení. A jak mohl loyalní občan rakauský, jak mohl pan Rieger, chce-li za takowého platili, sejíti se s těmito muži w oné zwláštní době. Rodina Czartoryjského a Riegrowa nejsau dle našeho wědomí sešwagřeny. Ani příbuzenstwí ani cos jiného newázalo Pražského měšťana k polskému magnátu. Je snad palác tohoto starého knížete znám tím, že se tam scházejí loyalní Rakušané? Nemá každý rakauský občan se ho warowati? Nestáli Teleki a Pulski we službě strany swatozrádné, jejížto snahau bylo, aby Rakausko přišlo k rozdrobení. Mohl pan Rieger anebo jiný rakauský politik s nimi státi we spojení a neuwaliti na sebe podezření nepřátelských a swatozrádných aumyslů. “ Lloyd se též obáwá, že weřejné mínění odsaudí Riegra: my myslíme, že ho budau ctíti a milowati ti, kteří ho dříwe ctili a mlowali, a že ho budau nenáwiděti ti, kteří ho dříwe nenáwiděli a kterým w cestě stojí. Tak ale to má každý člowěk na swětě. W čísle swém od 22. září pokračuje Lloyd k wětší jestě nestydatosti a twrdí, že schůzka u knížete Czartoryjského byla umluwena, a dodáwá doslowně toto: „ Nepochybuji, že wše, což w protokolu nalezeném u Czaplického stojí, prawdiwé jest, ale jsem přeswědčen, že Rieger nic o tom newěděl, že jeho slowa se w protokol kladau, jakož že i sotwa wěděl, byl-li protokol napsán, dokud ho Wídeňskými nowinami známost o tom nedošla. - Czartoryjski měl u sebe buď tajemníka, který za stěnau psal, anebo wložil po ukončené konferenci wše, o čem rokowáno bylo, do protokolu, a napálil tak neprozřetelného českého poslance, který se starému magnátowi newyrownal w schytralosti a podskočnosti. Czaplickému pak byl dodán protokol jakožto základ, na který dále w Čechách stawěti měl; tím měla jistá strana nabýti přeswědčení, že pro ni wše již je w Paříži zawedeno a wyjednáno. “ Takowá nestydatost, twrditi něco, co ani se wědět nemůže, takowá prawím nestydatost sluší jen Lloydu. On wí tak dobře o celé schůzce, jako by sám byl tím za stěnau schowaným sekretářem býwal; po chwíli bude také Lloyd wědět, kterak u stolu seděli a kolik šálků čaje při tom který wypil s rumem aneb bez rumu, neboť wíme, že tato schůzka nebyla wlastně nic jiného než pozwání na čáj, tedy tak nazwaný politický čáj. A wšak dosti již o Lloydu: takowé nowiny jako Lloyd, které po známém excessu w Miláně radily, aby se wzala králowstwí Lombardsko-Benátskému konstituce, o takowých nowinách čerweno-absolutních není hodno mnoho slow šířiti, a příhodno pamatowati na naše příslowí, že pes štěká marně proti měsíci.


18. červen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: [Do Karlína a tak dále.], Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Do Karlína, a tak dále. Podána jest nám dosti obšírná spráwa o swěcení nowého obrazu w kapličce tamější, kterau wšak přijmauti nemůžeme. Ať wážení páni dopisowatelé powáží, jak ohromné by naše Nowiny býti musely, kdyby se o podobných, ostatně wšude stejných, událostech w Nowinách psáti mělo. „ Co nechceš, aby tobě jiní činili, nečiň i jim. “ — O besedě dne 1. Čerwna tamtéž držané, ani z dopisu wyrozuměti nemůžeme, k jakémn cíli wýnos obrácen jest, co přec nejhlawnější wěcí celé takowé spráwy býti musí. Neboť že lidé tancují a se bawí, není wěc ani důležitá, ani nowá: ale že při radowánkách swých něco podstatnějšího, něco užitečného, ušlechťujícího na zřeteli mají, to se každému líbiti musí, to se hodí pro wšeobecnost, to se může oznámiti. Redakce.


22. duben 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: – Příspěwky na Pražskau wzorní průmyslowau školu., Autor: Havlíček, Karel
Diwno nám poněkud bylo, že posawad žádné gymnasium mezi spoluzakladateli naší školy nestálo: kdežto přec obyčejně wzdělaný jinému milerád wzdělání přeje. Tím wíce nás potěšila ta okolnost, že práwě z onoho gymnasium, kterémuž redaktor těchto listů šestileté pěstowání wděčně powinen jest, prwní zásilka přišla. Ostatní gymnasia jistě pozadu nezůstanau. Red.


8. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraničné zprávy., Titulek: [Královská akademie v Belgii.], Autor: Havlíček, Karel
Zahraničné zpráwy. W Belgii. Králowská akademie dostala nyní jiné zřízení, tak že tam již i národní jazyk a záležitosti flémské zastoupeny býti mají, kdežto dříwe celou zaujímala francouzština. Posud byl jediný Willems z flémské strany w akademii, nyní wšak jich wíce přijato bude. Mají se také wydáwat staré poklady flémské literatury. Tyto zpráwy potěšily nad míru wšechny národně smýšlející, a zarmoutily wšechny libující si starého cizozemského šlendriánu. Nejwětší nepřítel flémské národnosti jest p. Dumortier, který Flamingům nemůže odpustit, že nechtějí být mrtwí, a předhazuje wšem národně smýšlejícím, že proti wládě belgické jsou, a holandské se přidržují. — Z toho widíme, že je celý swět stejný, i o nás Češích, když jsme řeč swou wzděláwati počali, mnozí nepřátelé naší národnosti, kteří by rádi na naše útraty národ swůj a moc rozmnožli, chytře a podwodnicky prohlašowali, jako bychom Bůh wí jak hanebné a buřické úmysle měli proti wládě: kdežto my tak wěrní a bohdá i wěrnější poddaní 11 swého Císaře Pána jsme, než mnohý jiný podpalowač, a jenom swé si hájíme, co nám před Bohem patří. -


28. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Havlíčkovo oznámení o vystoupení ze Slovanské Lípy], Autor: Havlíček, Karel
Máme mnohé příčiny, následující přípis tuto uweřejniti: Slawnému Wýboru Slowanské Lípy! Poněwadž we schůzce dne 26. t. m. uzawřeno jest, aby Slowanská Lípa politickým spolkem zůstala, kterémužto uzawření jsem já, jak powědomo, z mnohých příčin w nowém zákonu associačním obsažených odporowal, přislibuje sobě mnohem lepšího prospěchu pro národ z dalšího trwání Slowanské Lípy jako nepolitického spolku, widím se nucena, ze spolku Slowanské Lípy ( resp. z wýboru ) od dnešního dne wystaupiti a dle swého wlastního přeswědčení dále působiti. W Praze dne 27. března 1849. K. Hawlíček, redaktor Národních Nowin.


1. červen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Dvě zprávy], Autor: Havlíček, Karel
– Dowídáme se z pramene welmi bezpečného, že co nejdříwe ( prawí se asi za týden ) wyjde auplné nařízení strany wyměření náhrady za powinnosti poddanstwa. Tato práce byla swěřena ministrům wnitřních záležitostí, financí a sprawedlnosti, nyní tedy jenom pánům ministrům Bachowi a Krausowi. Jak wyjde toto ustanowení, hned se rozejdau rozličné komisse po zemích, aby to we skutek uwáděly. – Slyšíme také, že prý se wýměr těch náhrad nebude w celosti počítati o mnoho wýše než w Morawě sněm ustanowil, což by zajisté wšeobecnau spokojenost wzbudilo. A wšak nechceme posud ničemu wěřiti, až uwidíme na swé wlastní oči.


22. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O právu honby], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Máme čest obecenstwu we známost uwésti, že podali do redakce naší weškeří zajícowé králowstwí českého žádost strany nátisků a welikých pronásledowání, která se ale pro komický obsah swůj wíce do Šotka než do Národních Nowin hodí, a proto také co nejdříwe w Šotku wytištěna bude. Zatím ale uznáwáme potřebu, o této wěci bez žertu několik dobře míněných slow tuto položiti. Až do nejnowějších dob užíwala šlechta ( a s ní také majitelowé panstwí měšťanského rodu ) mnoho práw na ujmu a škodu ostatních občanů, a mezi nimi bylo práwo honby. Zwěř žiwena obilím a pastwau býwalých poddaných patřila wrchnosti, a na pytláctwí byly ustanoweny weliké a hrubé tresty. Nyní přestaly wšechny privilegie wrchností, wrchnost jest rowna swým býwalým poddaným, hospodář jako hospodář, buď si malý nebo welký. Sněm říšský zrušil nyní wrchnostem toto práwo honby, neustanowil ale posud w této wěci žádný pořádek. Již dříwe ale a zwláště nyní nastaly po wenkowě hrozné matenice, každý stříli, kdo jen kausek pole má, a mnoho se stalo již neštěstí, jak odewšad slyšíme. Morawský sněm jakýsi provisorní ( prozatím ) pořádek uwedl, ale ustanowení jeho se nám dokonce nelíbí, poněwadž jest aristokratické. Ustanowil totiž, aby jen ten honiti směl, kdo jistý weliký wýměr ( tuším, jestli se dobře pamatuji, 200 jiter ) polností pohromadě má. Tuť owšem skoro jenom wrchnosti budau míti práwo honit, neboť kdož jiný má tolik země pohromadě? Naše mínění, o kterém myslíme, že i na sněmu říšském přijato bude, jest ale takowé: aby nikdo, má-li mnoho neb málo země, je-li šlechtic neb nešlechtic, neměl práwo honiti, a to ani na swé wlastní půdě. Práwo honby má jenom obci náležeti, a tato je wždy ke swému prospěchu propachtuj w licitaci. Takowým způsobem nabude obec pro swé potřeby ne nepatrného důchodu, neboť mnohý bohatý milowník honby milerád si toto práwo za dosti weliký plat propachtuje, a spolu se tím předejde nesčíslným mrzutostem mezi občany samými. Kdyby měl každý na swé půdě práwo honiti, jak lehce nepatrný zajíc přeskočením z pole na pole zawdá příčinu k různicím a k neštěstí! A s druhé strany musí také každý uznati, že honba pro malého hospodáře jest pauze příležitost k zanedbáwání swých zaměstnání atd. Mohl by nám ale mnohý, jenž weliké kusy země pohromadě má, namítati, jak on k tomu přijde, aby zwěř na jeho wlastní půdě žiwena ne jemu, nýbrž obci náležela, a aby on za to, že ji stříleti smí, obci páchl platil? – Tomu odpowídáme, že žádný i sebe wětší majitel gruntů ani kníže Šwarcenberg dokázati nemůže, že zwěř jen na jeho polích a ne na polích jiných chudších jeho spolusausedů se nežiwila. A proto stojíme na tom, že práwo honby jenom obci náležeti má, a chce-li šlechtic honiti, ať si to práwo u obce zpachtuje. Myslíme, žeby již nyní mnohé maudré obce, nečekajíce na rozkaz, takowý pacht dobrowolně si zříditi mohly. Dbejte wšemožně o to, aby obce měly dobré důchody, budete jich potřebowat; obce budau swobodné, budau si se swým jměním a se swými důchody dle libosti nakládat. Přijdau časy, kde si každá obec libowati bude, že má dobré důchody, z kterých se pak mnohé potřeby zaprawí, aniž to občané a jejich kapsy ucítí.


30. březen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Oprava zprávy o 3. slovanské besedě ve Vídni, Autor: Havlíček, Karel
Oprawa spráwy o 3. slowanské besedě we Wídni Úwaha, kterau p. W. swé spráwě o 3. slowanské besedě předeslal, wynucuje obranu, již k uwarowání wšelijakého snad nedorozumění a křiwého posauzení společenských poměrů zdejších Slowanů čtenářům těchto listů předložiti za powinnost sobě klademe, k čemuž se nyní tím wíce zawázány cítíme, čím wřelejší účastenstwí w nadějném wywinowání pospolitého slowanského žiwota we Wídni nejen u mnohočetnýoh údů rozličných kmenů mezi námi, nobrž i we weškerých slowanských wlastích rakauského mocnářstwí s nemalau radostí jest nám pozorowati. Hluboký wýznam tohoto srdečného podílu dobře uznáwajíce, ubezpečujeme, že „ swornost, statné toto jméno ženského pohlawí nikoli “, jak p. W. prawí, „ jen w slowníku se nachází, “ nýbrž že i w činný žiwot Slowanů den ode dne wíce wstupuje, a zwláště že Wídeň letos znamenité úkazy blahodějné idey této na jewo dala. Jak po 5 Jet dáwané „ bály slowanské “ tak i nynější „ Besedy “ co owoce swornosti a wzájemnosti zdejších Slowanů powažowati můžeme. Wýbor národních zábaw těchto sestawen byl po wšechna léta z representantů wšech wětwí rakausko-slowanských ( wyjma polskau ), a tak tornu je až po dnes, neboť hlawní zásada při uspořádání nejen bálů i besed byla: „ Národní zábawy naše we Wídni jsau rakausko-slowanské “, a že hlawní prawidlo to wezdy bedliwě se zachowáwalo, ze wšech dopisů jak slowanských tak německých dočísti se možno, ba i obecenstwo zdejší wýjewy tyto ze žiwota našeho nejinak než: Slavenball, slavische Reunion, slavische Beseda jmenowati sobě uwyklo. Že wšak naproti takowým dosti zřejmým úkazům p. W. o neswornosti zdejších Slowanů píše ano je k wzájemnosti napomíná, jen z neznámosti zdejších poměrů, an tu teprw krátký čas mešká a jinými pracemi příliš zaměstnán w této případnosti osobně se přeswědčiti nemohl, lze wyswětliti. Aby potřebu a prawdu swé úwahy ukázal, píše p. W.: „ Wýbor w několika nedělích tolikrát se měnil, kolikráte španělská konstituce w 30 létech. “ Wýrok tento docela potwrzuje prawdiwost naší doměnky, že totiž ne 104 z wlastní zkušenosti referát onen napsal, neb ujisťujeme ho, že jakož prwní myšlénka o uwedení slowanských besed od nás wyšla, taktéž i uspořádání až do dneška od nás se stáwá, při kteréž příležitosti bychom mu opět krásné důkazy wzájemné swornosti zdejších Slowanů podati mohli, an, kdykoli w příprawách, které jak každému dosti wědomo, drahně času požadují, pomoc našich přátel žádati nám bylo, wždy několik s nejwětsí ochotau síly swé propůjčilo. Na otázku jeho „ jak to stojí se wzájemností? “ odpowídáme tedy: Wždy utěšeněji, a kojíme se sladkau nadějí, že Wídeň úlohu swau „ zde prý se může nejprwé uskutečnit idea wzájemnosti wšeslowanské “ wšemožně wykonáwati bude. Dále píše p. W.: „ Bohužel posud se wzájemnost a swornost ani mezi ratolestmi wětwe české nenachází. “ Aj pane W. lístky dwa nejsau ještě ratolestí! — a že i tito jen pro wzájemnost neswornými se stali, od nás se dowědíti můžete, jakož že jen wzájemnost příčinau byla, že welewážený p. Doležálek direkcí sborů přewzal. ( Laskawá ochotnost a obětiwá podpora w uspořádání besed zdejších, jakowauž se nám zaslaužilý p. D. wždy propůjčíwá, zasluhuje srdečné naše díky, které mu zde na důkaz hluboké úcty weřejně wzdáwáme, jakož i p. Pískáčkowi, který o zdařilé prowedení sborů we wšech našich zábawách nemalé sobě získal zásluhy, jež p. W. nezdařilým wtipem upírati se wynasnažil ). Co se posuzowání jednotliwých přednášení týká, zdá se nám, že snad o sboru p. Wojáčka, rozeného Morawana, někdo cosi „ napískal, “ neboť mohli bychom podotknauti, že se to něco „ jako Mazur “ shromážděnému obecenstwu líbilo, od něho hlučným potleskem k opakowání žádalo, ba že i „ weliký znatel hudby “ p. D. a přítomný profesor na zdejším konservatorium p. Netrefa a mnozí jiní to „ něco jako Mazur “ za zdařilau skladbu wydáwali — než ponecháwáme rozsudek takowý na budaucnost, anť p. Průdek skladby nadějného p. Wojáčka co nejspíše tiskem wydati hodlá. Konečně ujisťujeme pana W., že názew Beseda wezdy a úwahau na lístky postawujeme, a že na jmeně tom nemálo sobě zakládáme, nepráwěli zábawy tyto Besedy nazýwáme, toho my posaudit nemůžeme, anť nikde jinde zábawám Beseda zwaným přítomni jsme nebyli. Wýbor slowanskýeh besed we Wídni: Čechoslowané: Jihoslowané: Fr. Terebelský. Mijać Novak. P. Bílka. Ant. Globočnik. Janko Čipka. Mirko Pacelić. F. W. Průdek. Redakce těchto listů, které se jistě wyčítati nemůže plodění neswornosti mezi Slowany Rakauskými, těší se srdečně z takto oswědčené swornosti: též w Praze nyní žijící pp. Dr. Kaspar a Dr. Podlipský oswědčují tuto weřejně, že za jejich časů, když we wýboru byli, též taká chwály hodná přízniwost mezi rozličnými ratolestmi slowanského kmene panowala, jak ochotně a obětiwě jedna národnost druhé ustupowala, jen aby žádné mrzutosti nepowstaly. Připomínáme wšak pánům Wídenským tolik, že stanowisko to, na kterém oni we Wídni stojí, odlaučeni wšichni od národů swých a bez užšího spojení s lidem swým, lehce je zawésti může k jakémusi nepraktickému jednotění toho, co se spojiti nedá, čehož pak následek býwá ten, že i co spojeno bylo se rozpadáwá. Exempta sunt odiosa. Zůstawujeme si o Slowanech w Rakausku žijících ještě budaucně několik slow. Red.


12. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Tu mimowolně Čičikow odstoupil o krok do zadu a zůstal na něho hledět. Přihodilo se mu widěti ne málo wšelikého druhu lidí, i takowých, jakých se nám a čtenářům snad ani nedostane widět: ale takowého ještě newiděl nikdy. Obličej jeho nebyl nic zwláštního: byl skoro takowý, jako 702 mají wšichni wyschlí starcowé, jenom brada tuze wystupowala k předu, tak že ji wždycky musel zakrýwat šátkem, aby si ji nepoplil; malaunké očka ještě neuhasly a běhaly pod wysokými brwy jako myši, když wystrčiwše z temných děr ostré swé rypáčky s nastrčenými ušky a mrskajíce wauskama wykukují, není-li někde schowaná kočka neb nějaký dowádiwý chlapec. Mnohem znamenitější byl jeho oblek: žádným spůsobem i při wší bedliwosti nelze bylo domakat se, z čeho byl stlučen jeho chalát; rukáwy a wrchní části tak byly zamaštěné a zadělané, že se podobaly juchtowině, wzadu se místo dwau třepetaly čtyry šosy, z kterých wykukowaly žwance pijawého papíru. Na krku měl také něco přiwázaného, co nelze bylo rozeznat: punčocha-li, podwazek neb nabřišník, ale jistě ne šátek. Zkrátka, kdyby ho byl Čičikow takto wyfiknutého našel u kostelních wrat, dal by mu jistě kopejku. Neboť ke cti hrdiny našeho musím říci, že srdce jeho bylo autrpné, a nemohl se zdržet, aby nedal chudému člowěku kopejku. Ale nestál před ním žebrák, nýbrž poměštík. Tento poměštík měl zauplna 1000 duší, a ať by si se kdo pokusil shledati u někoho jiného tolik obilí w zrně, v mauce aneb ještě we stodolách, jehožto komory a sklady by tak nahromaděny byly plátnem, suknem, owčími kožemi wydělanými a syrowými sušenými rybami, wšelikým owocem a haubami. Za čas welikého postu zpotřebuje se w Rusích nesmírné množstwí sušených hub, tak že jich ku př. v Moskwě až na sta saní na trh přichází a znamenitý obchod plodí. Překl. Kdyby se jen kdo podíwal na jeho dělnický dwůr, kde bylo množstwí do zásoby nadělaného dřevěného nářadí – zdálo by se mu, jestli se snad neoctnul w Moskwě na Štěpném dwoře kam chodívají každodenně rozhoworčiwé tetky a kmotry s kuchařkami za sebau kupowati swau domácí potřebu, a kde jsau nahromaděny hory wšelikého dřewěného náčiní ( zde Gogol obšírně wyjmenowal wšeliké takowé nářadí, na které skutečně domácí ruský průmysl jest před jinozemským ). A co by Pluškin dělal se wším tím nářadím, které by postačovalo na celý žiwot pro dwa takowé statky? – nu jemu se ještě toto zdálo málo. Nejsa s tím ještě spokojen, obcházel každodenně swau celau wes, kaukal pod mostky, pod láwky, a wšechno co našel: starau podešew, babský hadříček, železný hřebík, hlíněný střípek, wšechno zatáhnul domů a kladl na tu hromadu, kterau pozorowal Čičikow w kautě pokoje. „ Widíš, už táhne rybář na low! “ říkáwali sedláci, když ho widěli jíti na kořist. A skutečně po něm nebylo zapotřebí mésti ulice: když projíždějící oficír ztratil ostruhu, hned se octla na známé hromadě, když bába trochu zewlujíc u studně zapoměla wědérce, odtáhl taky wědro. Jestli wšak sedlák zpozorowaw jej zastavil za tepla, nehádal se, a wrátil wěc wzatau: byla-li ale již jednau na hromadě, konec wšemu: dušowal se, že to jest wěc jeho, kaupená tenkrát a tenkrát, od toho a toho, neb že ji zdědil po dědečkowi. W pokoji swém zwedal wšechno co widěl: kausek wosku, papírowý odřezek, pérko a wšechno dával na psací stolek neb na okno. Awšak byla doba, kde býwal jenom opatrným hospodářem! Byl ženat a měl rodinu, a saused dojížděl k němu na oběd učiti se od něho hospodařit a rozumně šetřit. Wšechno šlo u něho žiwě a wyměřeným chodem; mlýny se točily i walchy, saukenné, truhlářské a přádelní dílny pracowaly, do wšeho wcházelo bystré oko domácího pána, a jako pracowitý pawauk běhal, staral se ale maudře po wšech stranách swé hospodářské pawučiny. Silné city nebylo pozorovati w obličeji jeho, ale za to w očích mnoho rozumu; zkušeností a známostí světa byla protkaná jeho řeč, a host jej rád slýchal; přívětiwá a howorná jeho paní byla známá pro hostinstwí; naproti wycházely dwě milaunké dcerky, obě blondinky a čerstwé jako růže; přiběhl i syn bujný hošík a líbal wšechny, newšímaje si nic, je-li tomu host rád nebo nerad. W domě býwalý wšechny okna bez okenic, dole při zemi bydlil učitel Francauz, jenž se uměl wýborně holit, jsa zároweň kapitální střelec, přinášel wždycky k obědu tetříwky nebo diwoké kačeny, někdy ale jenom wrabčí wejce, z kterých si dal udělat waječník, proto že je nikdo jiný w celém domě nechtěl jíst. Při zemi také bydlela jeho krajanka, učitelkyně děwčat. Sám domácí pán chodil ke stolu w kabátě, ačkoli trochu obnošeném, ale čistém, lokty byly w pořádku, nikde žádná záplata. Ale dobrá paní umřela; část klíčů a s ními mnoho drobných starostí přešla k němu. Pluškin se stal starostliwějším a jako wšichni wdowci skaupějším a nedůwěříwým. Na starší dceru Alexandru Stepanownu nemohl se auplně spolehnaut, a dobře dělal, neboť Alexandra Stepanowna brzy utekla se stabrotmistrem kteréhosi jezdeckého pluku a dala se s ním na kwap oddat někde we wesnickém kostele, wědauc napřed, že otec nemůže wystát žádné oficíry, pokládaje je podle swých předsudků wšechny za karbaníky a marnotratce. Otec ji poslal na cestu prokletí a nedbal o její pronásledowání. W domě bylo ještě smutněji. Na pánowi jewila se značněji skaupost, wěrná její družka šedina zahnízdiwši se w jeho wlasech pomohla jí ještě wíce k rozwití; učitela Francauze propustil, proto že na syna již byl čas k auřadu; madame byla wyhnána, proto že se na ní projewilo aučastenstwí w unešení Alexandry Stepanowny; syn jsa odewzdán do gubernského města, aby tam při saudu poznal službu prawdiwau, jak myslil otec, on ale šel k wojsku a napsal otci již po wstaupení psaní, aby mu poslal peníze na uniformu; welmi prawdě podobno, že dostal místo peněz to, co se nazýwa prostonárodně čert. Konečně dcera, která u něho zůstala, umřela, a starec zůstal sám strážcem, hlídačem a pánem swých bohatstwí. Samotářské žiwobytí podáwalo sytný pokrm skauposti, která má jak známo wlčí hlad, a čím wíce požírá, tím jest nenasycenější; lidské city, které beztoho nebyly u něho hluboké, mízely každau chwíli wíce. Stalo se, že k utwrzení jeho mínění o důstojnících wojenských jeho syn prohral něco w kartech, on mu poslal od srdce swé otcowské prokletí, a již nikdy wíc nedbal o to, je-li žiw nebo není. S každým rokem se zabedňowalo několik oken, až konečně zůstaly jenom dwě, z kterých jedno, jak členářowé již widěli, bylo zalepeno papírem; s každým rokem wyšly mu z paměti hlawnější části hospodářstwí, a pozornost jeho obracela se jenom na papírky a peří, které sbíral po swém pokoji; ke kupcům byl wždy neústupnější, když k němu přijížděli kupowat hospodářské wýrobky, oni smlauwali, smlauwali, ale konečně ho nechali dokonce, řkauce, že to je ďábel a ne člowěk; seno a obilí hnilo, stohy a kůpy obracely se w pauhý hnůj, mauka we skladech přeměnila se w kámen, že se musela zrowna sekat, na sukna, plátna a domácí látky bylo podiwně sáhnaut, byly jako prach. On již sám zapomínal, jak mnoho čeho má, a pamatowal si jen, na kterém místě w almaře stojí flaška s pozůstatkem nějaké rosolky, na kteréžto si udělal znamení, aby jí nikdo po zlodějsku neupíjel, anebo kde leželo péro neb kausek wosku. Zatím se ale w hospodářstwí pracowalo jako dříwe: mužík musel dáwat obroku ( daně ) jako dříwe, každá ženská měla swau powinnost jako dříwe odwádět ořechy, tkalcowá musela natkat tolik kusů plátna jako dříwe – to wšechno naházelo se do komor, ze wšeho byla shnilotina a neřád, a sám on stal se jakausi člowěčí shnilotinau. Alexandra Stepanowna přijela dwakrát s malým synem, pokaušejíc se, nedostane-li něco. Pluškin ji sice odpustil, ba dal malému wnučku pohrát s jakýmsi knoflíkem, který ležel na stole, ale peněz ji nedal ani kopejku. Podruhé přijela Alexandra Stepanowna s dwěma dětmi a přiwezla mu buchtu w čáji a nowý chalát, protože měl pantáta takowý chalát, že se na něho bylo nejen strach, nýbrž i hanba podíwat. Pluškin pohladil oba wnuky, posadil si je na kolena, jednoho na prawé, druhého na lewé, a pohaupal je, jakoby jezdili na koni, buchtu a chalát wzal, ale nedal dceři docela nic, a tak odjela Alexandra Stepanowna. Nu, a tak wida, jaký poměštík stál před Čičikowem. ( Pokračowání. )


13. březen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Med a vosk, Titulek: [Krajan], Autor: Havlíček, Karel
Krajan náš slowútný skladatel hudební Jírowec ( Gyrowetz ) spisuje paměti swého žiwota. Požíwaje za mladších lét swých weliké powěsti co znatel hudby, žil w častých styčnostech a na mnoze i we swazku přátelském nejen se wšemi téměř hudebníky swého wěku, zwláště pak s Mozartem, Haydenem, Gluckem, Paganinim, Catalanowou a j., ale i s mnohými znamenitými muži swěta diplomatického a učeného. Paměti tyto budou objímati okruh asi 80 let, z času zwláště w umění hudby ale i jinak historicky welmi znamenitého a podají nám jisté mnoho zanímawého. My pak tešíme se zwláště proto na ty paměti wýtečného Čecha ( je rodem z Budějowic ), že on není z těch krajanů našich, kteří, jak mile za hranice wyjdou, již na swou wlast zapomínají. Když umělecký obchodník Hoffmann „ Věnec ze zpěwů českých “ wydáwati počal, byl Jírowec mezi prwními, kteří po učiněném wyzwání příspěwky zaslali.


14. únor 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: Spis Dra. Braunera o našich selských záležitostech, Autor: Havlíček, Karel
Spis Dra. Braunera o našich selských záležitostech. Hned z počátku pojednání swého o záležitostech obecních wede p. spisowatel ztížnost na to, že mnoho jmění obecního během času obcím odcizeno jest a udáwá pak nejwhodnější prostředky, jakými by se i nynější jmění obecní na wždy pojistiti, i ztracené, pokud prowésti možná, opět nawrátiti mohlo. Přede wším jiným ale nawrhuje založení obecních gruntowních kněh. – Že wšak obecní jmění a tím i wůbec důstojnost našich obcí jak městských tak wesnických ( na welikau škodu celé wlasti ) tak hluboce klesla a klesá, příčinau toho jest malá wzdělanost wůbec a tudy wzniklá nedbalost o wěci, jak říkáme, zrowna nosu se netýkající. Měšťan náš neb wesničan dost málo dbáwá o wlastní záležitosti swé, nadtoť by ještě měl o obec péči míti. Ať obecní jmění zahyne, ať nenese nic, ať si ním wládne kdo práwě chuti má – toť jsau paprsky našeho swětla občanského. W jiných zemích máme příklady, že se jednotliwé obce dobrým hospodařením s obecním jměním konečně i z poddanosti úplně wykaupily z wýnosu jmění obecního, jak jmenowitě w Uherských nowinách častěji čítáwáme. U nás dbáwáme každý obyčejně jen o sebe, nic o wšeobecnost, z čeho pak přirozený následek býwá, že i wšeobecnost i jednotliwci zkráceni býwají. Stará jest již prawda že spojené síly wíce mohau a wšak ku podiwu, že se dle této prawdy člowěk jednati naučí jenom na znamenitém stupni wzdělanosti. Jenom národowé wysoce wzdělaní umějí užíwati wýhod spolků a sjednocených sil. Netečnost w obecních záležitostech u nás dosáhla jistě stupně nejwyššího ( či winau, nemůžeme zde wykládati ). Na příklad bych zde mohl uwésti jedno město králowské, kdybych se sám za ně nestyděl. Magistrát tamnější sestawen jest z tří radních, zkaušeného a z dwau nezkaušených, kteréžto dwa si město samo wolí. Z toho tedy patrno, že by toto město wlastně samo záležitosti swé říditi mohlo. Neboť nezkaušení dwa raddowé wždy mají, když stejného mínění jsau, wětšinu hlasů a dle jejich náhledů se tedy w obci wládne: jelikož je ale měšťané sami wolí, mohli by si wždy takowé muže wybrati, o jejichž dobrém, rázném, nezištném smýšlení a zkušenosti přeswědčeni jsau. A učinili to měšťané tohoto králow. města? – Když je purkmistr swolal w neděli na wolení, šla wětšina z nich raději za město – na piwo; a radní wywolen jest od malého počtu přítomných, kdežto pak welmi lehce možná jest několika získanými hlasy i bez schopností wywolenu býti. Též tak děje se i při wolení representantů: newolí se za representanty a raddy mužowé zkušení, jadrní, ale obyčejně jistí patriciowé, t. j. synkowé bohatších měšťanů, studowawší s nepatrným prospěchem několik latinských škol, z kterých jim ale již jen upomínka studenstwí w hlawě zůstala s nechutí k řemeslu a s opowržením wšeliké žiwnosti. 50 Tito nemajíce w ničem pražádné zkušenosti, neumějíce nic než utráceti a luxus we městě swém zwýšowati, tito mají horliwě dbát o celau obec? Neumějíce sami wyděláwati a jměním swým wládnauti, sami o sebe se starati, mají se starati o celau obec? – U zkaušených radních a purkmistrů, jakožto obyčejně jinde rodilých a po několika letech jinam opět naznačených nemůže se obyčejně takowá pečliwost o obec hledati, jako u domácích, kteří pro potomky swé hospodáří se jměním předků swých. Takto nesmýšleli předkowé naši a proto kwetly obce, i jednotliwci dobře se měli: města naše snad nikdy již nedosáhnau toho stupně, na kterém před časy stáwaly. Owšem jim w nowějších dobách odňato jest municipální samořízení, a wšak by aspoň wšeho swědomitě a horliwě si hleděti měli měšťané, co jim posawad zůstaweno jest. We wesnických obcích mnohem wíce shledáme místy pečliwosti o obecní záležitosti než we městech, jenom kdyby se wenkowanům našim wíce wzdělání dostáwalo, než jim naše ubohé trivialky podati mobau. Zwláště o jmění obecném wesnickém platí sprawedliwá ztížnost p. spisowatele, že jim během rasu mnoho ztraceno jest, co se obyčejně wrchnosti, někdy i jednotliwcům jiným do rukau dostáwá. Tu obracíme pozornost wšech takowých obcí a mužů w nich o dobro obecní pečliwých na poznamenání p. spisowatelowo na str. 211: Že 31. Prosince 1851 sběhne lhůta let k nabytí a ztracení práwa ( 40 letá proti obcím a společnostem, od té doby zůstane již každé tomu, kdo po těch 40 let w držení byl ) a pak přestanau již wšeliká byť i sprawedliwá práwa, neučiníli se mezi tím časem buď žaloba práwní, aneb nebudeli jměním wládnaut mezi tím časem sama ona opráwněná obec. Pročež dbáti o to mají obce a ti, jimž wedení obecních záležitostí swěřeno jest, aby snad malau dbalostí swau práwa sprawedliwého dokonce a na wždy zbawena nebyla obec. ( Pokračowání. )


21. únor 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: Spis Dra. Braunera o našich selských záležitostech, Autor: Havlíček, Karel
Spis Dra. Braunera o našich selských záležitostech. ( Pokračowání. ) Radě p. spis., kterak by se obecního jmění prospěšně užíwati mělo, zawrhuje ten spůsob užíwání, když se na něm mphiteutické domky bez polí postawí, poněwadž takowí nájemnící nemajíce často ani čím by nájem zaplatiti, obci wíce na škodu býwají. O weřejných obecních cestách ( ne silnicích ) lituje p. spis., že tak často úplně bez dohlídky zanedbány jsau, a ani ustanowenau zákonem 4sáhowau šířku nemají, bywše uorány od sausedních hospodářů. Oprawdu se musíme wyznati, že naše špatné, jamowité, kamenité atd. cesty weřejné, které se wíce k tomu býti zdají, aby se na nich schopnost a umělost wozkowa projewiti mohla, než k rychlé aneb k pohodlné jízdě s nákladem, že jsau tyto cesty naše nejbolestnějším důkazem neprocitlého ještě u nás ducha občanského. Každý jen wšechno dělá pro sebe, a co weřejného jest, za cizé powažuje a ne za swé. Kdyby náš hospodář desetkrát na cestě swé zwrátil a wůz potlaukl, přece se ji oprawiti wáhá, snad jen pauze proto, že by také ještě jiný kromě něho pohodlí tohoto užíwal! Kdy asi zawane i k nám rozumné obecní smýšlení, dle kterého člowěk nahlídne, že i to, co pro jiné a pro potomstwo učinil, přece i jemu samému i prospěchu podá aneb aspoň ke cti poslauží! Co se pachtu weřejných obecních stawení dotýče, a podwodů rozličných při tom ( jak každému známo ), tu bychom opět musili opakowati práwě řečené o nedostatku citu pro obecní dobro. P. spis. neschwaluje dosawadní při tom tak zwanau lásku, kdežto občané zdarma práci konají, při čem arci nepořádek panuje. Co se tak zwaných radnic ( rathausů ) w malých poddaných místech dotýče, wytýká p. spis. i to, že příliš weliké býwají s mnohými zcela nepotřebnými částěmi, a že se tudy na stawbu zbytečně mnoho wyplýtwá obecního jmění, kterého by se jinak mnohem lépe pro obec užíti mohlo. Obecní kowárny radí p. spis. prodati a kowářstwí jako ostatní řemesla wolné konkurenci zůstawiti. Naopak ale pastaušky aby obecní zůstaly, s kterými p. spis. ústaw zwláště užitečný weřejných zkaušených obecních pastýřů spojiti radí ( w V. odděl. ), kterýmby nejen wšechny škody od dobytka na polích činěné zamezeny byly, nýbrž i o dobytek lepší a rozumnější péče se wedla než dosawade. Strany pachtu obecních polností odkrýwá p. spis. mnohé při tom obyčejné podwody, zameziti se wšak nemohau opět jinak než opatrností a dbalostí obce samé a těch, jimž řízení swěřeno jest. O lukách obecních myslí p. spis. aby se raději již prodáwaly každoročně wýnosy jejich, a wšak s dohlídkau dobrau, která by je dílem wypásti nedala, dílem sama newypásla. ( Pokračowání. )


20. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovná kronika., Titulek: [Šněrovačky]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowna kronika. Šněrowačky byly w Rusích ještě za časů Petra Welikého zcela neznámy. Když tento na swých cestách jedenkráte s několika damami w Hannoveru byl na bále potancowal, prawil w podiwení ke swým průwodčím: „ Německé paničky mají po čertech twrdé kosti! “ Jistému krejčowskému mistru, který často s amerikánskau opicí domů přicházel, prawila manželka: „ Widíš, kdybys ty s mírau pil, pakbych nic proti tomu neměla; ale to se wždy opiješ bez míry, až ani newíš, co jsi. “ - „ Milá ženo “ — prawil manžel — „ ode dneška se to již nestane, já wezmu wždy míru s sebau. “ A od té chwíle, když jde pít, bere wždy míru buď do kapsy neb pod paží sebau.


21. říjen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Rozloučení s Rubšem v Karlíně], Autor: Havlíček, Karel
* – * Dne 19. t. m. w auterý sešla se weliká společnost w Karlíně, aby se s naším Rubšem, jenž nyní co syndikus do Načeradce powolán jest, rozlaučila, přinášejíc tím jeho zásluhám o literaturu českau náležitau uctu. Rubeš se musí powažowati za jednoho z hlawních rozšiřowatelů naší literatury, pěkný humor jeho získal knížkám českým welmi mnoho čtenářstwa, a spisy jeho náleží do počtu nejrozšířenějších. Při slawnosti, která našeho Rubše hluboce dojala, zpíwaly se sbory nejen jako wždycky Jelenowy, nýbrž i Wašákowy, a p. Dr. Gabriel přednášel zdařilau báseň Peškowu, k této slawnosti složenau a zwláště wytištěnau.