12. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Co jest Obec?, Autor: Havlíček, Karel
Co jest Obec? ( Pokračowání. ) Samo sebau se již rozumí, že nemůž býti žádná obec jenom k prospěchu ( pro užitek ) jednoho neb několika málo osob, sice by přestala býti společností. Když se jakákoli společnost a k jakémukoli aučelu sestaupí, není sice zapotřebí, aby každý jednotliwý aud té společnosti stejné obtíže nesl, t. j. stejně k společnému aučelu přispíwal: to wšak newyhnutelně při každém spolku býti musí, aby každý aud w tom poměru užíwal společných wýhod a užitků, w jakém poměru nese společné obtíže, totiž aby ten, kdo wíce přispíwá, zase wětší podíl bral z wytěženého, sice jest společnost založena na nesprawedliwosti. Totéž i w obci býti musí, poněwadž i obec jest společnost. I w obci tedy má ten, kdo wíce přispíwá k obecnímu dobru, buď si to penězmi ( daněmi ) nebo prací swau, aneb jiným jakýmkoli spůsobem, wětší podíl dostáwati z wýhod obecních. Aneb obráceně řečeno, kdokoli chce w obci wětších wýhod užíwati, musí i wětší obtíže nésti k obecnému dobru. Darmo aneb zpolodarmo užíwati wšelikých wýhod a užitků na cizí útraty a na cizí obtíž jest nedůstojno čestného člowěka, jest buď lupičstwí aneb nectné darmochlebstwí. Není snad zapotřebí, abychom wěci tyto šíře a určitěji wypisowali, udáwajíce rozličné spůsoby takowých proti prawému aučelu obce čelících poklesků; saudný a přemýšlející čtenář sam si je zajisté pomyslí, jelikož ne zřídka se přihazují. Powažujeme wšak toto zde w krátkosti postawené co dostatečnau odpowěď na wšechno, cokoli se o aristokratii, demokratii, monarchii atd. obyčejně mluwíwá. Každé zřízení obce jest dobré, kde se nadřečený sprawedliwý poměr zásluh a wýhod každého jednotliwého auda shledáwá, a aud požíwající w obci wyhod wětších, než jsau jeho zásluhy, jest nehodný aud obce, buď si on w jakémkoli stawu a w jakékoli důstojnosti: neboť takowý aud jest k obtížnosti ostatním ne wšak ku prospěchu jejich. Rozumí se samo, že nehodnost takowého soběckého auda a jeho škodliwost tím wětší jest, čím wýše w obci samé stojí t. j. čím wíce a čím wětších wýhod užíwá od obce, nekonaje za ně obci přiměřené služby. Mnohem wšak horší ještě jest takowý aud, jenž nenesa přiměřené obtížnosti obecní, ještě sám buď celé obci aneb jednotliwým audům obtížnosti činí, a nepomáhaje dle powinnosti swé k dosažení obecních aučelů ještě jim úmyslně překáží. Takowý aud neb takowí audowé obce jsau mnohem horší než zjewní nepřátelé obce. Účele obce mohau býti welmi mnohé a rozmanité, a každá obec může si dle wšeobecné wůle audů swých jiné aučele wytknauti: my zde jenom o obyčejnějších, wšeobecnějších a důležitějších účelech obce promluwíme. ( Pokračowání. )


27. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [úvodník], Titulek: [O omezeních ve společnosti], Autor: Havlíček, Karel
- W Ost-Deutsche Post čteme následující článek: „ Kde zůstali zemští sněmowé, přislíbení w §. 83 říšské ústawy? Blíží se konec roku 1849; již zawíwá podzimní wítr přes strniště, ale o ústawách jednotliwých korunních zemi není ještě ani slechu, a obywatelstwo nejen celé říše, ale i jednotliwých korunních zemí nemá ještě swé zastupitelstwo. Hlawní město, srdce celé říše, podléhá neustále wýminečnému stawu obležení, kterého se užíti má i dle oktrojowaného zákona od 4. března t. r. jen we wálce, u wnitřních nepokojích, ale i tenkráte má býti obmezen jen na jistau dobu a na jisté místo, tedy jen tam, kde hrozí nebezpečenstwí wálky anebo kde wnitřní nepokoje wypukly. Nic z obojího se nenajde w hlawním městě – a přece až posud obmezuje se slowo a písmo, přece se zapowídají a zabawují spisy wšelikého druhu, přece se scwrká repertoir našeho diwadla, přece se oznamuje direkci dworního diwadla, aby nedáwala kusy, které by příčinau státi se mohly „ k náboženským a politickým rozmluwám “, kteréžto oznámení upomíná na nejskwělejší dobu censury na wždy zrušené. Přece jest práwo spolkowní i w mezech, které mu patent od 17. března t. r. wytknul, ustawičně suspendowáno a i spolkům, které wzdáleny jsauce politických tendencí jen se zaměstnáwají péčí o chudinu aneb jinými čistě humanitními snahami, zakázáno jest, aby nedržely schůzky; přece se mnoho osob odnímá prawému saudci, předwádí před wýmineční saud a odsuzuje k wýminečním trestům; přece až posud se mnoho osob bez důkladné příčiny zatýká a ab instantia za newinné prohlašuje; přece se inquisitowé po týhodním a měsíčním wyšetřowání propauštějí z nedostatku důkazů; přece chřadne obecní zřízení jako dříwe, městská radda rokuje při uzawřených dweřích, a ustanowuje samowolně, co w hubených protokolech státi má nebo ne, a dle našeho wědomí nebyl ještě nikde začátek učiněn, aby se slowo stalo skutkem, aby obecní zřízení w obcích wstaupilo do žiwota. “ Zdá se nám, že tato slowa ušetřují nám, abychom sami něco podobného psali a uběhli w nebezpečenstwí trestu pro popuzowání.


17. prosinec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Zahraničné zprávy., Titulek: [Strach ruský.], Autor: Havlíček, Karel
Zahraničné zpráwy. W Němcích. Již kolikráte se nám přihodilo, wysmíwati se německým žurnalistům a politikům pro jejich zbytečný strach Ruský, na který nyní zwláště stonáwají. W č. 339 „ Deutsche allgemeine Zeitung “ konečně do nich wstaupil duch prorocký, zjewně již widí w duchu táhnaut diwoké Moskwany, ba což, wědí již, kolik pošle bílý cár wojsk proti Německu, a kudy které potáhne. Jedno prý přes Wislu k Berlínu, druhé přes Wratislawu do srdce Německa ( t.j. do Lipska, we kterém wšak místo krwe ingaust koluje ). Na Krakow prý žádné z těchto wojsk nepřijde, to již wědí. Třetí wojsko potáhne do jižních Němec, a sice buď skrze wýchodní Halič anebo skrze Sedmihradsko. Ostatně musíme přiložiti, že wšeliké toto proroctwí jen k tomu směřuje, aby se dokázalo, že by nic platno nebylo, Krakow upewniti proti Rusům. A tak ještě mnohé jiné maudré rady podáwají nám Lipské nowiny strany upewnění Krakowa a strany nápadu Ruského. My jen radíme Sewero-Německým nowinářům, by se modlili, aby tento wpád Ruský se stal w čas postu, w kterýžto čas, jak známo, Rusowé žádného masa ani howězího ani člowěčího nejedí.


28. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [vyvrácení zprávy německých novin], Autor: Havlíček, Karel
* * * W Praze 27. září. Dopisowatel jeden do zdejších německých nowin Constitutionelles Blatt píše z Wídně dne 25. t. m.: „ Wšeobecně se mluwí, že Hawlíček s 6 jinými od Swornosti u Nitry ( na Slowensku ) do zajetí přišel, našly se u něho psaní s Riegrowým podpisem. “ Co si člowěk přeje, o tom mluwí – já ale posud w Praze žiw a zdráw jsem a užíwám swobody. Prosíme obecenstwo naše, a zwláště některé neopatrné našince, kteří tak lehkowěrně zpráwy z německých časopsů Wídeňských za prawdu přijímají, aby si opět z těchto pádů wzali příklad, jak málo se naším nepřátelům wůbec wěřiti může. K. Hawlíček.


8. listopad 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Vyučování na technice - vysvětlení], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Wyučowání na technice. Byli jsme požádáni s ohledem na článek w čísle 81 těchto Nowin ( domácí záležit. ) obsažený doložiti, že Páni Stawowé Králowstwí Českého již dříwe za dobré uznali, aby se na realní škole při technice jazyku českému wyučowalo Na císařské králowské technické akademii we Lwowě w Haliči, wyučuje se též w reální škole polskému ( národnímu ) jazyku a sice dwě hodiny týdně, jak se dowídáme z programu od direkce dne 6. Září 1846 w polských nowinách ( Gazetě Lwowské ) ohlášeného. Co tedy jest již při cís. král. technice we Lwowě, může býti i při stawowské technice tenice w Praze., aby se také jeden předmět ( a sice technologie ) na technice česky přednášel, a aby se na nižších školách po česku wykládala nauka jazyka německého ( posawad děje se to po německu, třeba tomu děti nerozuměly ). Jest to zásada ode wšech filologů dáwno uznaná, že se teprw na základu dobrého gramatikalního znání wlastního jazyka každý mnohem snadněji a důkladněji wyučiti může cizé řeči, a proto nepochybujeme, že časem 363 swým zásada tato wšude u nás průchodu najde. – Co se wšak této žadaucí změny na technice Pražské dotýče, přejeme si, aby co nejdříwe nastaupila, a neopomineme čtenářstwu co nejrychleji o tom spráwu podati. Wlaskému jazyku počalo se již na technice wyučowati. Owšem, w každé dobře wzdělané společnosti dáwá se hostům před domácími přednost – to žádá prý zdwořilost. Toť wíme ze zkušenosti; někdy by člowěk zlostí puknul – a přec musí být zdwořilý. – Tak to chce tento swět, tak – to – chce – tento – swět!


14. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Zastřelení Roberta Bluma], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Zastřelením Roberta Bluma, kněhkupce Lipského a poslance ze sněmu Frankfurtského, učiněn jest we Wídni konečně rozhodný krok strany Frankfurtu. Až posud chowala se wláda naše s ohledem na Frankfurt wždy obojetně: neříkala zřejmě, že nechce o centrální wládě Frankfurtské nic wěděti, awšak dáwala také leckdy na srozuměnau, jakoby ještě sobě celau wěc rozmysliti chtěla. Přece wšak wypisowala wolení do Frankfurtu we swých zemích, ačkoli se po taji radowala, že Slowané a i mnozí Němci o takowém wolení nic slyšeti nechtí. Byly to časowé, we kterých panowalo we Wídni nesmírné nadšení pro jednotu německau, a we kterých wláda naše cítila na sobě takowau slabost, že si netraufala proti tomu wystaupiti, ačkoli to byla wlastně – zráda zemská. Nyní ale zastřelen jest dle wýroku wojenského saudu Robert Blum, deputowaný we Frankfurtu, a žádný se ani neptal sněmu Frankfurtského, wydá-li jej. Deputowaný říšského sněmu Wídeňského Füster, který též zatčen jest, byl brzy „ na wyšší rozkaz “ propuštěn, ale Bluma zastřelili, jakoby o jeho poslanectwí ani newěděli, a nazýwají jej také auředně w nowinách Wídeňských jen „ kněhkupce z Lipska překonaného a wyznáwajícího se, že buřičské řeči držel a se zbraní se c. k. wojsku protiwil. “ Tím wyřknuto jest, že wláda naše sněm Frankfurtský neuznáwá, a můžeme očekáwati důležité následky, jakož i nesmírné pobauření w Němcích. Co se ostatně osoby Roberta Bluma týče, nestala se jemu žádná křiwda. Blum náleží do počtu těch nechwalitebných agitatorů politických, kteří jinak smýšlí doma a we společnosti, a jinak mluwí k lidu, kteří we shromáždění lidu křičí: „ Wšechno pro lid! “ a doma myslí: „ Wšechno pro sebe! “ Robert Blum byl jeden z nejhlawnějších popuzowatelů w Německu, a když mu wytýkali, že jiné zásady má mezi známými a jiné weřejně před lidem, říkal: „ K massám se musí tak mluwiti! “ – Za příčinau událostí Wídeňských odesláni jsau od Frankfurtského sněmu pp. Welcker a Mosle co komissaři do Rakaus. Měli jsme příležitost s těmito muži osobně w Holomauci se setkati: smýšlení jejich o poměru Rakauska ke Frankfurtu bylo rozumné a powážliwé; oni dobře wěděli, že moci nemají wládě rakauské něco poraučeti, uznáwali také nesmysl celého powstání Wídeňského a škodu, kterau tím Němectwo utrpí, a Welcker jen na tom stál, že wýmínky Wídni položené tuze trpké jsau, že se nemělo nic jiného žádati než reorganisace nár. gardy. Za to ale Lewice Frankfurtská wyslala kromě těchto ještě sama ze sebe zwláštní wyslance do Wídně a mezi nimi také Bluma. Tito chowali se tam nanejwejš popudliwě, a jmenowitě Blum dráždil lid nejwíce a ustawičně prý mluwil o guillotině atd. My pochopujeme auplně příčiny jejich chowání: oni chtěli wěc až do nejhoršího přiwésti, aby se pak po dobrém nikterak wyrownati nemohla, a chtěli lid k rozhodným krokům popuditi, aby pak cauwati nemohl. Při tom spoléhali se notně na swau hodnost co poslancowé sněmu, že se jim nic státi nemůže, a že nanejwýš budau z Wídně a z Rakaus wypowězeni. Tak asi myslil Robert Blum, když až do nejposlednější doby lid nešťastný dráždil, že nebude on sám tu políwku jísti, do které nadrobil, proto se chowal welmi lehkomyslně při wýslechu: ale železná ruka zasáhla jej a dne 9. listopadu byl zastřelen. Umřel také zcela přiměřeně charakteru swému, strachy celý bez sebe, jak píší z Wídně; kdyby byl skutečně býwal muž takowý, za kterého se před lidem wydáwal, byl by aspoň dowedl za přeswědčení swé mužně umříti. Otatně Ostatně podotknauti musíme, že tentýž R. Blum byl také we Frankfurtě w úředním wyšetřowání strany aučastenstwí swého při posledním wzbauření we Frankfurtě, kdežto zabiti jsau deputowaní Lichnowský a Auerswald. Nemyslíme ostatně, že z tohoto zajisté odhodlaného kroku kníž. Windischgrätze powstane wojna s Němci, jak se mnozí obáwají. Kdo by tuto wojnu wedl? Wlády německé zajisté nebudau Bluma, čerweného republikána, litowati a k wůli němu wojnu wésti, a parlament Frankfurtský třeba několikrát dekretowal wojnu na Rakausy: nepowede ji jistě, leda by snad sám se ozbrojil a místo marného rokowání do pole wytáhl. Zdá se nám, že bude hodně křiku po celém Německu.... a že wláda naše tímto swým jedním krokem přinucena bude, také důsledně we wšem jiném neuznáwati Frankfurt. Fröbl, jeden z nejhlawnějších německých demokratů a republikánů, který též s Blumem zároweň zatčen byl, propuštěn jest, kterýžto krok saudu wojenského jakožto maudrý schwalujeme. Fröbl jest poctiwý a statečný muž, demokrat a republikán dle přeswědčení swého, a jeho chowání we Wídni bylo wždy důstojné. On neměl žádného aučastenstwí w krwawých událostech Wídeňských, on newnucowal přeswědčení swé ostatním rukau ozbrojau a krwawau, nýbrž rozšiřowal zásady swé bez auhony. Kdo swé přeswědčení rozšiřuje slowem a knihau, tomu odpowídáno budiž opět slowem a knihau: kdo ale smýšlení swé wnucowati chce jiným guillotinau, tomu guillotina také patří. Konečně ale musíme očekáwati, že jenom proti hlawním půwodcům a swůdcům ( kteří ale nejwíce se odstranili ) dle wší přísnosti jednáno bude: swedení zasluhují wíce lásky než pomsty! –


29. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Připojení Rakouska k Německému Spolku ze stanoviska rakouského Poláka, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Připojení Rakauska k Německému Spolku ze stanowiska rakauského Poláka. ( Pod tímto nápisem podáwá „ Constitutionelle Donauzeitung “ článek od prof. Tomáška, z něhož my některau část čtenářstwu předkládáme, aby wěc tak důležitá wšestranněji přetřesena byla. ) Halič není posud ztracena pro Rakausko. Ba na opak může býti nyní nabyta spíše nežli kdy jindy. Ale aby se při otázce o připojení tak málo dbalo na německé národnosti, jak ponětí německého společního státu w sobě nese, toť je tolik, jako odsrtčit swéwolně wšechny německé žiwly, toť jest sebe sama pochromit. Nechť se spojí Prusko auplně s Německem, chce-li. Činíť to o swé ujmě. Jedinau krajinu w celku slowanskau má hlawně w Poznani. Ale pak se přiznej samo, že tato jedna krajina je ztracena pro Prusko a tudíž i pro Německo. W Rakausku je ale wětšina obywatelstwa neněmecká. Wtipný spisowatel jmenowal to ženialní myšlénkau historie, že postawila tam, kde se nejrůznější národnosti stýkají, welikau mocnost. Přál bych, aby si byla historie tuto myšlénku nechala. Ale myšlénka tato jest učiněna skutkem, a předpisuje oné moci ostrými rysy politický chod k jejímu powolání. Mocnost, jako je rakauská, se může nyní jediné zachowat nejpilnějším šetřením, upřímným wážením si různorodých swých národních částí. Při jednotném, samostatném, mohútném Rakausku může zůstati Čech i Ilyr, Polák i Rusín, neboť národnost mu je pak pojištěna ne jenom swobodným tiskem a konstitucí, ale práwě wlastním složením celého státu. Ale nikdy nebude chtít Polák náležeti k Rakausku, které by řeklo, že s Německem w jeden stát splyne. On může wedle swé národní kokardy zawěsit rakauskau na znamení swého politického spojení, nikdy ale barwy německé jakožto symbol jiné národnosti. Nowé hýbání w Německu přestane být politickým a začne byt národním a tudy newyhnutelně zněmčujícím, jak mile na místo spolku německých států ( Staatenbund ) nastaupí německý společní stát ( Bundesstaat ). Poláci kladau swau důwěru w konstituci, kterau Císař přislíbil, a která jim má pojistit národnost. Což se wšak stane z rakauského státu a z konstituce při německém společním státu? Jak to stojí pak s pojištěním polské národnosti? Bude-li jí německý společní stát šetřit, když práwo jednotliwých audů spolkowých sám nechá zajít w bezwyminěckém snažení po saustředění swé moci, když z německých králů nadělá pauhé spráwce we wlastních zemích, a z jejich posawádních parlementů nanejwýše pokautní a filiální parlamenty, které se jen tím smějí obírat, co jim odhodí frankfurtský parlament za úlohu nebo za hračku? Nebo má snad Halič, dobytá opět rakauská Italie, slowanská část Čech, nebo mají jen obě prwní zůstati sice pod Rakauskem, ale kromě spolku? Jaké by tu politické nedopýří stwůry přišly na swět! Kdo může smyslí přehlídnaut nesmírné množstwí nesnází, které by wzejíti musely z tak nepřirozeného postawení dílů jednoho a téhož mocnářstwí! Budau, prawím, Uhři chtět míti krále, který si musí necháwat předpisowat zákony z Frankfurtu? Budau Haličané poslauchat krále, který by byl zawázan přijímat od německého parlamentu rozkazy nad nimi nebo dokonce proti nim? To si wezměte k srdci, wy radikální němečtí bratří, a rozwažujte opatrně! Ode dne, kde prohlásíte německý společní stát, odpadnau Uhři, Wlaši, Halič jistě, a Čechy a Ilyři bezpochyby také, wy pak předstaupíte ne jako mocnost ale w bídné postawě před swé německé bratry, hledajíc pomocí, kde jste jindy pomoc přinášeli, prosíc o přijmutí, kde se wám dříwe po císařské koruně chtělo. Či chcete snad Čechy a Ilyrii wydobýt? Kdo by tu wzal na swé swědomí praudy krwe, které by pak tekly? Pomyslete na časy husitské – a ohlédněte se po korauhwi panslawismu, kterýby se pak welmi snadně uskutečniti mohl! A Halič a Polsko? Co Čechy, Morawa, Wlachy, Ilyrie domácí zuřiwau wálkau bude hynaut, co Gal přes Rýn a Alpy se wyřítí, aby staré chautky nabažil, a zároweň na nejlehčí cestě swým od Louis Blanka za nos woděným proletářům dílo – a pokoj opatřil, co wy na Rýně a na Labi, na Dunaji a Sawě se namáhat budete, abyste černo-čerweně-žlutým korauhwím získali sympatie a wybojowali přístaw na jižním moři, zawzní w sewero-wýchodu: Finis Polonie na posledy! S wečerem rozpadnutí mocnářstwí rakauského nastane w Haliči krwawá porážka, již jen málo šlechticů ujde, aby slyšeli, jak ruský podmanitel s wítězným Itae victis prihodí swůj meč na wáhy, jimižto Polákům budaucí žiwot odwáží. Proto se nenechte, milí bratří rakauští, zawést zápalem pro ideu, která sama o sobě sice krásná jest, ale se stáwajícími neodstranitelnými poměry sjednotiti nedá! Národnosti se konečně nedají uhladit, wšechny přízně a nepřízně se nedají přes noc wyrownat, ani obzwláštní interessy předložením theoreticky sebe krásnějšího náwrhu upokojit. Wy ukazujete Polsku wětší aučastenstwí, než byste měli; powažte si pokojnau myslí přirozené následky wašich aumyslů k poněmčení wedaucích, pohlédněte dále i na položení Uher, Čech, Ilyr, a dobře wše uwažte, nežli překročíte Rubikon a zwoláte: Jacta alea esto.


9. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [úvodník], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Od nějakého času pozorujeme w nowinách a časopisech ministerských a také w některých jiných časopisech, zwlášť Wídeňských, o jejichžto směru mezi wšemi rozumnými a swobody milownými stejný opowržliwý úsudek panuje, že tyto nowiny wšelijakým spůsobem a někdy welmi schytralým se snaží říšský sněm u národu zlehčiti a nedůwěru proti němu rozsíwati. Proč to asi činí? Proto, že té straně, kterau tyto časopisy buď z dobré wůle nebo za dobrý plat zastáwají, mnoho nelíbí, co říšský sněm w základních práwech ustanowil, a poněwadž tato strana již podle toho, co sněm až posud ustanowil, domýšleti se může, že také později w konstituci samé podobnau cestau kráčeti bude, kterážto cesta sice powede k blahu národnímu, ale nebude k libosti té jisté straně. Proto by nyní tato strana ráda sněm we wšeobecném mínění národu zlehčila, a tudy zničiti mrawní moc, kterau až posud sněm bez wojska a bez kanonů měl proti pánům welícím wojsku a kanonům jejich. Ba strana zpátečnická tak dalece se w hrdosti swé powznesla, že zjewně žádá a křičí, aby císař sněm říšský rozpustil a sám ze swé moci udělil konstituci. Ministerstwo samo zřejmě pohrdá sněmem a neukazuje se ani při poradách jeho w Kroměříži: to samé ministerstwo, které weřejně we sněmu žádalo o prodlaužení ferií wánočních, aby mohlo w nich prý záležitosti swé we Wídni spořádati a pak neustále při důležitých poradách o základních práwech přítomno býti. ( Tak prawil sám p. ministr Stadion we sněmu weřejně. ) Takowé chowání ukazuje patrně, že ministerstwo wýroky sněmu lehce beře, že mu na tom málo záleží, co a jak sněm ustanowí, poněwadž si snad potaji myslí, že beztoho jen tolik z uzawření sněmowních k sankcí přiwede a uzná, kolik se mu líbiti bude. W této důležité pro naši swobodu době zapotřebí jest, abychom my wšichni, kteří se upřímně k swobodě hlásíme, sněm říšský podporowali, oswědčujíce se, že sněm jedná dle naší wůle, že spokojeni jsme z jeho liberálními wýroky, abychom wšichni wystaupili a welikým počtem swým zwětšili wáhu wýroků našeho říšského, ústawodárného sněmu. Redakce Národních Nowin radí tedy úsilně a žádá wšechny stejně smýšlející přátele, aby zasíláli co nejrychlejí možná k říšskému sněmu přípisy ( adressy ), důwěry a oddanosti swé, opatřené co možná nejwětším počtem podpisů. Prosíme, aby se mužowé wlastenečtí této důležité wěci ujali, každý pro město neb místo swé dle nejlepšího wědomí swého takowý přípis ke sněmu zhotowili, jej pak od swých spoluobčanů podepsati dali a poslanci swého okresu do Kroměříže zaslali. Celý politický žiwot jest neustálý boj mezi stranami: dokažme tedy nyní, že naše strana mnohem silnější jest než strana zpátečníků!


15. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: Slovo o tanci., Autor: Havlíček, Karel
Pražský dennník. Takto, prawí pan profesor Stránský we swém „ Slowě o tanci “ w Příteli mládeže 1845 sw. 1.: „ Bály záhuba jsou dětí nejlepších, Morowý jed čisté newinnosti, Peleš lotrowská duším, hrob cnosti, Hody přemilé a slawné duchů zlých: Jsoutě škola pekla, w nížto puch Jizliwých zaráží neprawostí, Wše tu jde na zkázu duše: hosti, Nohy, ruce, usta, srdce, zrak i sluch. “ nejwíce ale střewíce, dlouhé šaty a plíce trpí – dodáwám ještě já ze swé praktické moudrosti, čině při tom laskawé čtenáře pozorny na špatný rytmus w těchto werších, který i sám bez obsahu dokazuje, že pan profesor neráčí být weliký umělec w taktu a w tanci. Každý si může pomyslit, jak pewné a newywratné zásady moje o bálech býti musí, který sem wěda dobře o těchto strašných werších přece ještě dne 10. Unora w outerý český společenský bál we Sw. Wáclawské lázni nawštíwiti neopominul. Tento bál ostatně dobrým uspořádáním ( wšechno w národních barwách, z jedné strany we wýklenku mezi kwítim socha J. C. W. našeho milowaného Zemězpráwce a před ním lew, toilleta pro slečny rowněž tak wkusně a jednoduše okrášlena ) nenucenou weselostí a wůbec wšemi krásnými wlastnostmi opět wynikal, na které sme již w sále Sw. Wáclawském přiwykli. Mezi wšemi ostatními bály ( i národní na Žofíně newyjímajíc ) wyznamenal se také tím, že se tam jen wýhradně česky mluwilo. Mezi welewítanými hosty byli zasloužilí pěstitelé naší literatury a národního jazyka. Cokoli se proti bálům a besedám českým namítá slušně a a neslušně: tolik wšak jisto jest, že se to schwalowati musí, pakli se wždy i we wětších společenských zábawách na jakýsi šlechetnější účel a wýznam nezapomíná, a myšlénka předůležitá národnosti s očí nespouští. Školy a t. d. owšem důležitější jsou, a wšak i pro ty a pro ostatní potřeby národu našeho činí se co možná. A abychom té přísné wěci opět masopustní obrat dali, připomeneme, že jsou bály také důležité pro národní wychowání. Newěříte? – W bálech prý se činíwají prwní známosti a kroky k sňatkům, a z dobrých sňatků býwá dobré wychowání, tedy z dobrých bálů dobré wychowání národu. – Není-li to prawda, aspoň by to mělo prawda býti. Ostatně ještě o našem bále w Sw. Wáclawské lázni dodati musím, že se do sytosti tancowati mohlo, co je pro nemírné tanečníky ( ku kterým nás samého bohdá žádný zlomyslně nepřipočte ) welmi milá, a wšak na Pražských welikých bálech neslýchaná wěc. K nemírným tanečníkům wšak počítáme jen ty, kteří tři noci po sobě tančiti dowedou. H. B.


11. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Slovenské noviny, Autor: Havlíček, Karel
Slowenské nowiny. Od 10. čerwence wycházejí we Wídni každý auterek a pátek Slowenské Nowiny, to jest auřední nowiny pro Slowáky w Uhřích. Zewnějšek jejich jest welmi auhledný, formát weliký arch we tří slaupcích. Co se wnitřního zřízení dotýče, musíme wěru statné redakci welice powděčni býti za příčinliwost u wedení tohoto nowého a důležitého orgánu pro Slowanstwo. Již zdaleka widíme na nich praktičnost, která býwá wždy newyhnutelným následkem zkušenosti. Jazyk, kterým psána jest hlawní politická část ( tištěna šwabachem ) jest čistá slowenčina, na které ale nepozorujeme jako dříwe na páně Štúrowých nowinách zaumyslné odchylowání od češtiny, nýbrž spíše naopak přibližowání, tak ku př. prawopis jest takowý jako náš, a proto může tyto nowiny tak dobře Slowák jako Morawan a Čech čítati a rozuměti. Feuilleton pod čárau jest tištěn latinkau, a psán čistým spisowným českým jazykem. Ejhle! Prawá cesta, na které se podaří časem přece spojiti celý kmen českoslowanský do jediného spisowního jazyka: naděje, na kterau stawíme celau budaucnost našeho národu. Čechy, Morawa a Slowensko, národ sedmimilionowý, nebude mezi jinými nikdy tak nepatrný, jako bychom wšichni tři býti museli, kdybychom každý pro sebe jinau cestau kráčeli; slabé až posud literární síly naše nabudau znamenité wáhy a posily we spojení. Ať jen si Slowáci jakožto praktičtí lidé píší w časopisech a w prostonárodních knihách čistau swau slowenčinu, časem swým mnoho dobrého z ní přejde i do spisowní wšeobecné řeči česko-slowanské, a náš starý spisowní jazyk nabude trochu mladé síly. Redakce sama těchto Slowanských Nowin, ewangelík p. dr. Lichard a katolický kněz dr. Radlinský, ukazuje nám w žádaucí swornosti dwoje křesťanské wyznání našeho národu. Kéž by i u nás w Čechách našla tato rozumná náboženská swornost následowníků, kéž by i u nás wymizeli poznenáhlá nábošenští zůřiwcowé jak ewangelického tak i katolického wyznání!! Rowněž potěšitelnau nowinku přinášejí nám tyto Slowenské Nowiny w 8 číšle, kterau zde doslowně wyjímáme, činíce leckterého auřednického starowěrce pozorna na poslední slowa přípisu p. ministra Bacha: Wel. pán collega náš, dr. Radlinský, doručil panu ministrowi Bachowi jeden wýtisk swé náboženské knihy, pod názwem: „ Poklady kazatelského řečnictwa “ – načež od pana ministra poděkujícím přípisem slowanským poctěn byl, který tu w originále, písebnau řečí česko-slowanskau wydaném, sdělujeme. Welebný pane! S potěšením dostal jsem wýtisk knihy Wámi wydané: Poklady kazatelského řečnictwa, která mi od Wašnosti laskawě poslána jest. – Podané dílo není mi toliko čestnau známkau šetrnosti k mé osobě, za kterauž Wašnosti swé uctiwé díky wzdáwám, nýbrž i wítaným důkazem zdárné Waší činnosti we wyučowání a wzděláwání kmene slowenského jazykem jemu přirozeným, k jehož žádaucímu wýkwětu upřímně pomahati za powinnost auřadu swého si pokládám. We Wídni dne 27. čerwence 1849. Bach, c. kr. ministr saudní a p. min. domácích důležitostí.


3. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [sdělení redakční], Autor: Havlíček, Karel
* * * Sešlo se k redakcí za posledních dob mnoho článků o robotě. Nahlížejíce wšak, žeby rozbírání této wěci při nynějších okolnostech leda k matenicím wedlo, odhodlali jsme se odložiti jich uweřejnění na příhodnější – ke sněmu. Do té doby se wší sílau o to starejme, aby řádní a potřeby zemské wůbec a selské zwláště znající zástupcowé do sněmu wywoleni byli, a ti aby se o sprawedliwé nárownání robotních a poddanských poměrů na sněm postarali. Pak budau i dobré články o této wěci wítanější než nyní, aby se wěc celá důkladným přetřesením wyjasnila a s lepším prospěchem ku konci přiwedla.


23. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: V Praze dne 23. října, Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 23. října – Nechtěli jsme posud ani wšechny powěsti, které strany příjezdu JMC. zrušení obležení, amnestie atd. buď austně buď w časopisech kolují, do swých nowin přijímati, proto – že jim tuze newěříme. My zde jen uwádíme §. 12 oktrojovaných základních práw, jenž zní „ w pádu wojny neb wnitřních nepokojů, mohau se §. 5. až 11. na čas a na některých místech wyzdwihnauti. “ Poněwadž ale není ani wojna ani wnitřní nepokoje, jsme welmi žádostiwí we základě, kterého zákonu ministerstwo u nás w Praze staw obležení držeti hodlá a kterak se, až jednau sněm powolán bude, z toho zodpowídati míní.


21. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: Spis Dra. Braunera o našich selských záležitostech, Autor: Havlíček, Karel
Spis Dra. Braunera o našich selských záležitostech. Za našich časů upnuto jest wšechno téměř snažení na průmysl, na peněžné obraty a spekulace, průmyslem, fabrikami, na bursách, w akciích bohatnau a chudnau lidé jako we snu, sami newědauce jak a kterak. Zároweň také jsau wšeliké nynější okolnosti swěta tak zřízeny, že se jednotliwí boháčowé wždy wíce a nesmírně obohacují, a wětšina při tom tím wíce chudne; weliké hromady pohlcujíce malé okolo sebe zwětšují se, a malé zásobky mizí; ačkoli se se wšech stran ozýwají křiky o swobodu atd., přece samostatných, neodwislých lidí ubýwá den ode dne, a počet služebníků malých i welkých množí se wždy wíce. Nahlížímeli, že prawá swoboda, prawé štěstí nezáleží w literkách a hračkách moderního liberalismu, nýbrž w prawé neodwislosti w samostatnosti pokud možná nejwětší části občanů: tuť sobě tím wíce budeme wážiti stawu rolnického wůbec, do kterého zde nejen selský staw, nýbrž i měšťany a jiné majitele menších hospodářstwí počítáme ( wětší hospodářstwí nelíší se značně od jiných fabrik ). Tito menší hospodářowé jsau nejméně odwislí od kohokoli kromě počasí a Božského požehnání, a wldíme widíme w nich nejjistější obranu proti wšem zhaubným následkům peněžných a průmyslowých spekulac, a proti nepřirozenému, wšeobecnosti škodnému sestředění ( koncentrací ) sil a monopolům. Fabrikace, spekulace agiotage jsau draci, kteří konečně sami sebe pohltiti musí. Příroda sama, tato nejmocnější, stojí w tomto boji na straně rolníků; neboť wýrobky průmyslu nejsau tak nutně a newyhnutelně potřebné člowěku každému, jako pokrm každodenní, a kdo má w rukau špižírný, ten nejjistěji wládne swětem. Proto jenom litowati musíme, že se za našich časů, a to sice zwláště w naší wlasti pro zwelebení rolnictwí w poměru tak málo činí, kdežto se o jiné záležitosti, jmenowitě o průmysl, mnohem wíce dbá. Míníme zde rozšíření wědomostí a zkušeností hospodářských wůbec bez ohledu na jiné poměry hospodářů polních. Když wšak na ty jiné, a wšak na celé hospodářstwí weliký wplyw mající, poměry zřetel obrátíme, tu se nám přede wším wyskytne důležitý a weliký rozdíl selských a neselských hospodářů. Tito nemajíce kromě daní zemských a obecních žádných jiných záwazků mnohem štastnější jsau, než staw selský, na němž posud lpí staré obtíže a následky středowěkowého feudalismu, owšem poněkud zmírněné, ale přec dosti welké. Wláda naše nahlížejíc škod liwost jejich, ráda by sama na cestě sprawedliwé wznesla tyto škodliwé auwazky, a wšak není wěc tato tak snadná, jak by kdo myslil. Snadnější wšak, ačkoli ne tak rychlá, pomoc stawu selskému jest, když se i při nynějších poměrech swých dle možnosti we wšem zwelebowati, a tak k lepšímu a důstojnějšímu 22 postawení přiwáděti bude. A k takowému aučelu sepsána jest kniha Dra. Braunera wydaná sice w jazyku německém ( Böhmische Bauernzustände. Wien. Verlag v. Schmidt u. Leo 1847. ) Jazyk německý není knize této nikterak na škodu, nýbrž naopak jen ku prospěchu: neboť prawdy w ní powěděné, častokrát hodně trpké, hodí se hlawně pro hospodářské pány úředníky, a u těch jest posud němčina téměř wýhradně řečí domácí. Pročež si tím snadněji budau moci mnohau dobrau radu z bohaté zásoby této knížky wywážiti, w nížto p. skladatel nejwětší část poměrů selských a wenkowských, a to wždy ze zkušenosti jemu známých uložil. Hlawní zásluha této knížky, kdybychom ji wšeobecně udati měli, jest ta, že tam p. spisowatel množstwí zlých a škodných obyčejů wenkowských jak w hospodářstwí tak w úřadowání atd., udáwá a popisuje zároweň s dobrau radau, jak by se odstraniti mohli. Již z rozdělení poněkud widěti můžeme mnohostrannost; I. hlawa jedná o wzdělání a wychowání, II. o ustupowání gruntů, sňatcích atd., III. o dělení gruntů, IV. o hospodářstwí wůbec a sice w šesteru oddělení, o polním hospodářstwí, o lukách, o zahradnictwí, o lesích, o chowání dobytka, o průmyslu hospodářském, V. o stawbě, VI. o obecních záležitostech, která jest nejdůležitější. Wšude we knize wane čistě české smýšlení, spisowatel sám prohlašuje se, že jenom o poměrech českých ( slowanských ) sedláků, jakožto jemu ze zkušenosti známých, jednati chce, což i oprawdu zachowáwá. Dedikace knihy, jindy často zcela pozornosti nehodná, jest naopak zde welice wýznamná. Jak jsme již dříwe oznámili, přijal ji J. C. W. náš spráwce zemský, čímž patrně na jewo dal, že jemu náhledy, w knize této obsažené, nikoli nemilé nejsau. W našich okolnostech, kdežto se každý jaksi ostýchá nemilých stránek se dotknauti, a proti zastaralým a zakořenělým předsudkům a zlým obyčejům se postawiti, jest to znamenitá podpora mužů o zlepšení a pokrok usilujících, když pán tak wysoce postawený, jemuž jest swěřena wláda w králowstwí našem, takowé schwaluje snažení. Zároweň wšak i na wýstrahu jest mnohým úředníkům, kteří nechowajíce se dle zákonů, a nadužíwajíce moci swěřené ke zlému, rádi by se tak schowali a ukryli za nedotknutelnost úřadu swého, aby na neslušné jednání jejich od nikud paprslek prawdy proswitnauti, a nehodnost jejich swětu objewiti nemohl. ( Pokračowání )


1. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Venkov, Titulek: Sedlákům!, Autor: Havlíček, Karel
Sedlákům! Docházejí nás z některých obcí stížnosti menšího lidu na wás sedláci, že wy jen plnau hrstí kořistiti chcete z dobrodiní wšem občanům daných, a při tom zapomínáte na baráčníky a domkáře. My jsme jisti, že sedlák český není neuznalý; wíme, že se w mnohých obcích sami starají o ulehčení swých nemajetníků; wždyť jim samým na tom záleží! Kdo toho ale není, nečekejte sedláci, až přijde rada a rozum w té wěci od hůry; pořádejte si sami již pomalu swé obecní wěci, ku kterým starost o swé bratry nemajetné hlawně náleží!


6. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovná kronika., Titulek: [Dva čiperní lidé]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowná kronika. Dwa čiperní lidé. Nedáwno rozmlauwali dwa pánowé w Pešti následowně: „ Jak se wede, jak se wede, milý B.? “ „ Tuze dobře, milý A. Manželka mne konečně oblažila dítkem. “ „ Tak? Přeji Wám štěstí! Máte syna nebo dceru? “ „ Hádejte! “ „ Chlapečka — ne? “ „ O nikoli! “ „ Tedy holčičku! “ „ O Wy čtweráku, někdo Wám to jistě řekl! “ „ Na mau čest! Nikdo mi to neřekl, jen jsem tak hádal. “ Za jedenácte let bude peklo přeplněno, po r. 1859 se tam již ani dušička newejde, nikdo tedy nebude zatracen. — Takto káže w Sewerní Americe ( podle tamních nowin ) mauřeninský prorok. Kdo tedy jen po těchto jedenácte let dobře se bude chowati, tomu nebe neujde.


20. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o filozofických přednáškách v češtině], Autor: Havlíček, Karel
na kartotečním lístku uvedena strana 728, v naskenovaných listech časopisu strana 729 — S radostí podáwáme zpráwu, že horliwý našinec, proslulý prof. Hanuš, w nastáwajícím školním běhu filosofická swá čtení bude odbýwati w jazyku českém, a sice w Klementinum. Německy bude o této wědě přednášeti proz. prof. Smetana na Nowoměstské liceálce. Oba tito mužowé, oba Heglowci, nebudau kráčeti dle starého šlendriánu, jenž filosofii w nesauwislé kusy cpáwal, nýbrž začnau swé přednášky myslowědau, nechajíce z ní samosobně wywinauti se swědomého ducha na ostatní filosofické wětwe. Prof. Hanuš přednáší dle wlastních swých spisů, které z welké časti již w tisku jsau a do otewření školního roku snad na swětlo wyjdau. Genetický jich powstup, jakož i spůsob slohu a wýklad připojeného jim názwoslowí studium filosofie posluchačům nemálo usnadní. Doufáme, že studentstwo naše dokáže skutkem, že s tělem i duchem náleží národu a že ku čtením českým w hojném počtu se přihlásí. Kéž by jen již i w jiných wědách podobně o wyhowění rownopráwnosti národního wzdělání postaráno bylo! Uwážíme-li, že běžícího roku i w Holomauci, kdež přece po dwě léta ani stolice pro český jazyk nestáwalo, we filosofii, w mathematice a w přírodopisu česky, a sice dle wyjádření samých professorů, s welikým prospěchem se přednášelo: musíme jen litowati, že Praha, jenž má a musí býti středištěm českoslowanského žiwlu, w tak důležitém oboru zůstáwá pozadu.


5. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Výklad hesla Národních Novin. (Pokračování.), Autor: Havlíček, Karel
Wýklad hesla Národních Nowin. ( Pokračowání. ) 2. Spojení zemí koruny naší. Koruna česká za minulých časů složena byla z nynějšího králowstwí českého, z markrabstwí morawského, z wéwodstwí slezského a z Lužic. Tyto země míwaly od starodáwna jednoho společného krále, tak jako w nich obýwal národ jeden česko-morawsko-slezský. Později wšak rozděleny byly země na troje wladařstwí čili gubernie: českau, morawskau a slezskau, a to sice z té příčiny, aby tím rozdělením weliká moc našeho národu rozkauskowána byla a tím jistěji se každému nespokojenému hnutí překážka postawila. Za Marie Theresie ztratili jsme od naší koruny Slezsko skoro celé, které Prušanům připadlo a nyní již téměř naskrze poněmčeno jest. Lužice také již welmi dáwno ku koruně naší nenáleží. Zbyly tedy až posud jen Čechy a Morawa, kteréžto dwě země posud podle jména korunu českau twoří, skutečně ale nikterak spojeny nejsau. Poněwadž ale nyní wšichni rozumní w Rakausích za to mají, že se w Rakausku každý národ sám dle potřeb swých zwláštních doma říditi musí, neboť jsau w Rakausích národowé zcela rozliční a sobě nepodobní, tak sice, žeby pak Rakausko bylo spolek národů stejně opráwněných: proto zas wšichni prawí wlastencowé w Čechách i na Morawě po tom tauží, aby Morawa a Čechy dohromady byly jednau částí tohoto spolku rakauských národů. Neboť jsau Čechy a Morawa země sobě auplně podobné, od jednoho národu hlawně zasídlené, tak že se mohau welmi dobře stejnými zákony říditi. Spojením Čech a Morawy dosáhl by náš kmen česko-morawský wětší moci a wážnosti we swětě, neboť jest známá wěc, že se wždy spojenými silami dále dojde 270 než rozdrobenými. Welmi mnoho by též obě země skrze spojení ušetřily w každém ohledu, poněwadž bychom mnoho ústawů, kterých nyní i w Čechách i na Morawě zwláště máme, potom společně užíwati mohli. A wšak se tomuto spojení našemu protiwí nepřízniwcowé naší, kteří se práwem obáwají, že bychom pak my Slowané morawsko-čeští tím spojením proti jejich útiskům se lépe brániti mohli, a posawád jest přewaha těchto našich odpůrců zwlášť na Morawě příliš silná, poněwadž se jim tam podařilo, na mnohých místech proti Čechům u samých Morawanů, našich bratří, nedůwěrů a zášť wzbuditi. Musíme ale doufati, že časem swým, až wzdělání se wíce mezi lidem naším rozšíří, to, co nyní jen wzdělanější žádají, wšeobecnau wůlí se stane celého národu českého i morawského, kteréžto wůli pak žádná moc nepřátelů neodolá. Takowé tedy wzdělání rozšířiti časem swým jest též aučel Národních Nowin. 3. a 4. Zrušení práw feudalních. Rownost wšech stawů před zákonem. Bůh stwořil wšechny lidi podlé obrazu swého, wšichni jsme, jak nás prawé náboženstwí křesťanské učí, bratři, synowé a potomkowé jednoho otce. A wšak během Času přišla lato rownost skoro napořád k zapomenutí. Lidé zlí a mocnější počali panowati nad swými spolubratry a utiskowati je wšelikým způsobem; sami nic nepracujíce žili přece dobře a rozkošně z mozolů bratří swých utištěných, které poddanými nazýwali, a kteří pro ně, pány swé, pracowati museli. Ti, jenž poctiwě a w potu twáři pracowali, wedli žiwot bídný a nuzný, neboť museli nejwětší část wýdělku swého odwáděti jiným. Tito panující powažowali sebe za lid zcela jiný, wznešenější než ostatní, nazýwajíce se šlechtau, a ostatní lid, nemoha se powznésti k lepšímu wzdělání, wždy zůstáwal w temnotě a hrubé porobě. Mezi národy slowanskými we starých časech nejdéle se udržela swoboda a rownopráwnost, neboť wšichni mezi sebau za stejnopráwné se powažujíce, wolili si jen k wůli pořádku starší a wojewody. Později ale národy slowanské, lid tichý a pracowitý, podmaněni jsau skoro wšichni od cizinců Tatarů, Němců, Turků, Maďarů, kteří z nich wšude swé poddané nadělali a štechtu dědičnau mezi nimi zawedli. Nyní nastaly opět blaženější časy, s lepším wzděláním rozšířila se w člowěčenstwu lepší úcta k sobě samému, sprawedliwost nabyla wětší wáhy, stará feudální práwa šlechty uznána jsau za křiwdu a budau zrušena. Zawedena bude auplná rownost každého před zákonem, o které ale musím pro wyswětlení několik slow podotknauti. Rownost tato nemůže záležeti w tom, aby jeden člowěk zcela we wšem se wyrownal druhému, totiž we jmění, we wážnosti, we schopnostech atd., toť zajisté každý nahlíží. Budauť wždy, pokud swět swětem bude, lidé čipernější, přičinliwější, rozumnější, šťastnější atd. než ostatní, a kdyby dnes dwa lidé we jmění sobě docela rowni byli, zítra zajisté již nebudau. Třeba by i rownost před zákonem panowala, musí býti a budau wždy předstawení a podřízení, sice by se pořádek, hlawní potřeba dobrého zřízení, nezachowal. Ale rownost před zákonem znamená tolik, že jeden člowěk k wůli rodu swému nesmí předností nějakých užíwati před jinými. Aby tedy toto i w naší zemi zawedeno bylo, k tomu též budeme wždy obraceti snahu swau, ukazujíce wždy zlé stránky takowých nesprawedliwých předností a blahé následky demokratické sprawedliwosti a rownosti před zákonem. ( Pokračowání. )


15. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Bibliotéka mláídeže., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. Bibliotéka mládeže. Spisek k poučení i k obweselení. Wydáwán od Jos. Wěnc. Wlasáka. Dílek pátý. W Praze 1845. W 8. 68 str. cena 8 kr. stř. Sbírka kratších powídek, popisů a básniček dobře wolených pro dítky od rozličných spisowatelů. Takowé zwláště spisy jako tento páně Wlasáků jsou pro mládež wždy důležitější než pouhé, dlouhé, leskawé powídky, z nichž ani hlawa ani srdce ničeho nenabyde.


9. květen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: Ze Slowenska, Autor: Havlíček, Karel
Ze Slowenska. Až posud nám bylo welmi diwno, že se Nowiny slowenské a Orel tak málo ujímaly národnosti swé proti Maďarům, myslili jsme owšem, že okolnosti nedowolowaly tomu. Nyní wšak w 62. čísle Orla četli jsme s potěšením článek od p. Št. Lešky " O paradoxách ", třeba w něm byly i nepotřebné narážky. Leška píše mezi jiným: „ Paradoxon jest, když lidé mluwí, že se člowěk w mrtwé latině nemůže naučit aspoň wyšším naukám, tak jako w žiwé mateřské řeči, když ale přece Slowákům, Němcům, Srbům a Rumunům ( Walachům ) w naší wlasti neustanowí wyšší školy s profesory jejich jazyka! " ( Dříwe panowala wšude latina a nyní Maďaři místo ní wštípili swůj jazyk. ) " Paradoxon jest, když naši rození Slowáci we školách aneb přijdauce do auřadů, najednau se přewracují w Maďary a pak si ze swých rodáků posměch činí, aspoň z těch, kteří se nestydí wyznat a nezapříti, že jsau Slowáci. Wlastně toto paradoxon záleží jen w tom, že ti, kteří se za Maďary wydáwají, toho jsau domnění, jako by tím Bohu a wlasti poslaužili... Snad je to prawda, že by byl mezi národy w mrawním ohledu rozdíl? aby platil poměr stupňowý, tak že by si některý národ mohl wlastniti přednost nad jinými, jako to činili Israelité a jako se děje až po dnes? Paradoxon se mi býti zdá, a sice weliké jako Křiwáň, když se lidé odwoláwají na zákon, kterého není, takowým nejsaucím zákonem osprawedlňujíce swé kroky a skoky, když nás w osidla swé národnosti lapiti chtějí, aneb když našinci se wymlauwají, že se musí pomaďarčit, neboť zákon domácí prý tomu chce, již je darmo se protiwiti. Prawí, že co platilo dříwe o latinské řeči, to že nyní platí o maďarské, a z toho odwozují nutnau potřebu, aby se i do obecních národních škol maďarčina uwedla. Prawda jest, na místě latinské řeči stala se řeč maďarská diplomatickau. To jest wěc patrná. Ale newidím w tom žádné nutné potřeby, aby se w národních nemaďarských školách musila maďarčina uwésti i tam, kde jí není třeba, i tam, kde ji nechtějí mít. Kde že stojí ten zákon napsán, aby se w každé obecní národní škole musila latina přednášet? Nu ale, wždyť se prý takměř w každé slowenské škole w obcích 166 na horách děti musily učit po latinsku. Možná wěc, že se w mnohých slowenských školách učili deklinowat; ale ne z powinnosti, nýbrž z dobré wůle buď pánůw představených, buď pánůw patronůw škol a církewníkůw, učil se latinsky jen ten, kdo chtěl, několik synků z přednějsích. Ale nyní chtějí, aby se celá škola i děwčata učily po maďarsku a drahý čas mařily. A proč to neostáwá při starém, t. j. při swobodě, nechť se učí, komu se líbí? Proč někteří páni utíkají ze zkaušek, když se počne mládež nemaďarská ze swého jazyka zkaušet? Paradoxon je: něco poraučet jen slowy, ale skutkem neukazowati, jak to třeba udělati, a proto abych se takowému paradoxu wyhnul, radě wšem národomilowným čtenářům a wlastencům od srdce k nawrhowané w našich nowinách " škole průmyslní " pro Slowáky, která by prý se w Šťáwnici mohla zaraziti, posílám k tomu cíli peněžitý příspěwek s tau prosbau k redakcí Slowenských Národních Nowin, aby tyto peníze – jelikož se ještě sbírka neděje – zatím u sebe podržela, aneb do Prešpurské spořitelny wložila, až se to stane. Z toho jest patrno, že také Slowáci nahlížejíce potřebu průmyslní školy w jazyku swém, o ni se zasaditi chtějí. — Kýž by se jen dobře podařila! Red. Jak bude něco z té školy, potom zase podle možnosti na ni dám a dáwati budu. Prozatím budiž dosti těchto několik paradoxů. Jest jich ještě bohužel dost mnoho. Musíme je poznáwat, abychom se jich warowati mohli. Ku konci tohoto článku s ohledem na prwní paradoxon ptám se: nebyloliby dobře, až budeme mít slowenská gymnasia a lycea ( t. j. takowá, kde se wšecky wědy w slowenském jazyku přednášet budau ), aby se našim mladíkům dala do rukau kompendia nauk w slowenském neb českém jazyku wypracowaná, aby aspoň wěc samu we swé mateřské řeči jmenowati a jí tak lépe porozuměti mohli? Takowé mostky, jako kdosi w Čechách čili na Morawě k filosofii udělal! – Štěpán Leška.


10. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Nejnovější zpráva, Titulek: [zpráva o obsazení Prahy vojskem a o zatýkání mnoha osob], Autor: Havlíček, Karel
— W noci na dnešek děly se w Praze neobyčejné wěci. Časně ráno zpozorowalo se, že jsau oba mosty wojskem silně oasazeny a w noci jest mnoho osob zatknuto. S jistotau to nyní wíme jen o p. Sladkowském, ku kterému, jak jeho matka wyprawowala, we 2 hod. w noci přišlo wojsko. Co se jinák dělo, nemůžeme posud powědíti, neboť o tom rozličné powěstí kolují. Jisto také jest, že w bytu p. setníků nár. gardy Fingerhuta a Rotta w noci se pobralaod wojska ärariální zbraň, která byla dříwe náodní obraně wydaná. Také jsau na Malé straně wšechny ulice k Starému městu silně wojskem obsazeny a před hlawní stráží stojí děla se zapálenými lunty; i na hradě jest wojsko w hotowosti. Wyswětlení k této neobyčejné události newíme posud žádné, než že se za posledních dnů wšeobecně wyprawowalo po městě, že prý má wypuknaut nějaké powstání. Také p. Gauč a p. Frič mladší byli prý w noci zatknutí. Další zpráwy budaucně; jenom ještě tolik, že jsem práwě nyní slyšel na radnici od p. purkmistra, že prý spráwce zemský wyřknul staw obležení nad Prahau, což by wěru tím diwnější bylo, poněwadž nikde ani zmínku o nepokoji newidíme. Wojáci maďarského pluku jsau za Poříčskau branau; jak se prawí proto, že se wláda obáwá o jejich wěrnost. Také se práwě nyní mezi 8—9 hod. ráno odwážejí od wojska dwě děla z dílny p. Egra, byla tam odeslána setnina wojska pro ně.


11. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Kapitola VI. Co zatím Čičikow sám u sebe přemýšlel a usmíwal se přezdíwce dané Pluškinowi od sedláků, nepozorowal, že wjel doprostřed obšírné wesnice ( sela W Rusích se jmenuje wesnice s kostelem selo; bez kostela děrewňa, a malá wesnice blízko města slobodka. ) s mnohými chalupami a ulicemi. Brzy wšak ho na to učinil pozorná pořádný štulec, spůsobený od trámowé dlažby, před kterau se w tom ohledu musela schowat každá kamenná městská. Tyto trámy jako klaviatura na fortepianu zdwihaly se brzy nahoru brzy dolů, a neopatrný jezdec dostal buďto bauli w týle, nebo modřinu na čele, aneb se mu přihodilo, že si wlastními zuby swými ukausnul welmi bolestně špičku swého wlastního jazyka. Jakausi zwláštní wetchost pozorowal na wšech staweních: trámy chalup byly začernělé a staré, mnohé střechy byly jako řešeta, na jiných byl jenom hřbítek na hoře a po stranách jen holé tyčky jako žebra. Zdálo se, že sami mužíci z nich sebrali došky a krytinu, saudíce owšem rozumně, že w čas deště beztoho chalupa nedá záštity, a když je hezky, že nekape taky, a powalowat se w ní není třeba, když je dost místa w hospodě, na silnici – zkrátka kdekoli. Okna w chalupách byly beze skel, některé zahražené hadrem neb kožichem: dřewěné pawláčky obyčejné na ruských chalupách byly schýleny na stranu a začauzeny. Za chalupami táhly se weliké kusy polí s obilím, zastárlým již dáwno; barwa byla jako starých, špatně wypálených cihel, prorostlé bylo wšelikým smetím, ba někde i křowinami. Obilí bylo patrně panské. Když přestaly chalupy, objewil se panský dům, okolo něho pustá zahrada neb wlastně zelní pole obehnané nízkým plotem místy rozbauraným. Jako nějaký přestaralý invalida wypadal tento dlauhý, dlauhanácký a podiwný zámek. Někde byl na jedno patro, někde na dwě: na tmawé střeše, která neukrýwala wšude dokonalé jeho staré audy, čněly dwa balkony naproti sobě, oba již silně nachýlení a opláchlí ze swé býwalé barwy. Stěny byly sem tam již bez obmítky, a jak widěti bylo, utrpěly již mnoho od rozličných nehod, dešťů, wichrů a chumelic. Okna byly jenom dwě otewřené, ostatní wšechny zawřené okenicemi neb dokonce zatlučené prkny. Tyto dwě okna byly wšak již také přisleplé, na jednom bylo widěti přilepený weliký tříhran z modrého cukrowého papíru. Po několika záhybech octnul se hrdina náš před samým domem, který se mu zdál nyní tím truchliwější. Zelená plesniwina pokryla již wetché dřewo na ohradě a na wratech. Hromada stawení: pro služebnictwo, kůlny, komory patrně již zešlé naplňowaly dwůr; wedle nich na prawo a na lewo widěti bylo wrata do jiných ještě dworů. Wšechno poukazowalo na to, že zde časem swým chodilo hospodářstwí podle welikého spůsobu, nyní ale wšechno bylo pošmaurné. Nic nebylo widěti ožiwujícího tento obraz, ani otewírající se dwéře, ani wycházející odněkud lidi, žádných prací a klopotů domácích! Jenom hlawní wrata byla otewřena a to proto, že tam wjel sedlák s naloženým, rohožkau pokrytým wozem, který se objewil jako na schwál proto, aby ožiwělo trochu smutné místo: jindy býwala i tato zawřena, neboť w železné petlici wisel zámek-obr. U jednoho stawení brzy zpozorowal Čičikow jakausi figuru, která se počala wadit se sedlákem. Dlauho nemohl poznat, jakého pohlawí jest tato figura: ženská nebo mužský. Šaty měla zcela neurčité, podobné welmi ženskému swrchníku, na hlawě čepici, jakau nosíwají wesnické ženy, ale hlas se mu zdál trochu hřmotný na ženskau. I ženská! pomyslil si, ale brzy zas prawil: Ale přece ne! Přece ženská! prawil konečně po bedliwějším rozhledění. Figura ta hleděla zase na něho též bedliwě. Zdálo se patrně, že jí je host něco diwného, neboť neprohlížela jenom jeho samého, nýbrž i Selifána i koně od ocasů až k hubám. Podle wisících w zápasku klíčích a proto že nadáwala muži dosti oškliwými slowy, usaudil Čičikow, že to bude asi hospodyně. „ Slyšíš, matko, “ prawil wystupuje z bryčky – „ jak pak pán? “ „ Není doma, “ wskočíla mu hospodyně do řeči, nečekajíc ani na ukončení otázky, a pak asi po minutce dodala: „ A čehož byste rád? “ „ Mám s ním co jednat. “ „ Jděte do pokoje! “ prawila hospodyně, odwrátíc se a ukazujíc mu záda zaprášená maukau a pošita welikau záplatau. Wešel do tmawé široké síně, ze které zawanul chlad jako ze sklepa. Ze síně přišel do pokoje, také tmawého, jen drobet objasněného swětlem procházejícím skrze škwíru pode dweřmi. Otewřel tyto dwéře a octnul se konečně na swětle, ale byl překwapen nesmírným nepořádkem. Na jednom stole stála slaměná židlice a wedle ní hodiny se zastaweným perpendiklem, ku kterému si již pawauk zawěsil pawučinu. Tu také stál stranau ke stěně přiklopený škopek se starým stříbrem, s flaškami a s kytajským porcelánem. Na psacím stole, wyloženém perlowau matkau, která již místy wypadala zanechawši po sobě jenom žlábky s klihem, leželo množstwí wšeho možného; hromada drobně popsaných papírů, přikrytá mramorowým pozelenělým kamenem s wejcem na rukowěti, jakási stará kniha w kůži wázaná s čerwenau obřízkau, limon celý wyschlý, weliký asi jako lískowý ořech, odražený kausek stolice, sklenička s jakausi tekutinau a w ní tři muchy přikrytá ale psaním, kausek wosku pečetního, kausek hadřičku někde zdwihnutý, dwě péra zamazané od ingaustu wyschlá jako sauchotináři, párátko na zuby celé sežlautlé, kterau si snad pán šťaural w zubech hned po wpádu Francauzů do Moskwy. Po stěnách bylo rozwěšeno welmi těsně a bez plánu několik obrazů: rytina dlauhá a zažlautlá jakési bitwy s ohromnými bubny beze skla we skwostném rámci; pak skoro po půl stěně weliký olejem malowaný obraz rozličných owoc, kwětů, s přeříznutým melonem a kačenau wisící dolu hlawau. W prostřed stropu wisel lustr we plátěném pytlíku, který byl od prachu již podobným hedbáwnému coconu, když w něm ještě sedí čerw. W kautu pokoje byla nawalená hromada toho, co bylo wětší a nezasluhowalo ležet na stole. Co ale bylo na té hromadě těžko uhodnaut, neboť tam bylo tolik prachu, že se každému, kdo se chtěl dotknaut, ruce přeměnily hned w rukawičky: patrně se ale odtamtud widěti dáwaly půl zlámané lopaty a starý podšew od boty. Nemohlo by se říci, že w tomto pokoji bydlí žiwý twor, kdyby byl neznamenal jeho přítomnost starý obnošený klobauk ležící na stolici. Co zatím Čičikow prohlížel tento podiwný nábytek, otewřely se dwéře postranní a wstaupila ta samá hospodyně, kterau potkal na dwoře. Ale tu pozorowal, že to byl přece snad spíš šafář než hospodyně: neboť hospodyně si neholí bradu a tento holil a jak se zdálo jen málo kdy, neboť celá brada byla podobna hřeblu, kterým se česají koně w maštalích. Čičikow s wýrazem otázkowým na twáři očekáwal netrpěliwě, co mu řekne šafář. Šafář také ale čekal, co mu řekne Čičikow. Konečně tento wida takowé podíwné nedorozumění, zeptal se: „ Nu, což pán? je we swém pokoji? “ „ Tu je hospodář! “ prawil šafář. „ Nu kde pak? “ opakowal Čičikow. „ Což tatíku? jste snad slepý? “ prawil šafář. „ Hehe! Nu wida, hospodář jsem já sám. “ ( Pokračowání. )


7. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Něco o reakci, Autor: Havlíček, Karel
Něco o reakci. Tohoto slowa se za našich časů tuze mnoho užíwá, a uznali jsme potřebu, i w těchto novinách, kde, posawad málo místa nalezlo, též něco w čas o reakci podotknauti. Patrno jest, že se konstituce mnohým dokonce nelíbí, kteří za starých časů na autraty swých utištěných spoluobčanů dobře a pansky žili: kdo jsau tito, lehce bude uhodnauti, tak že je ani wypočíláwati nemusíme. Wzpomeňte si jen, kdo wás utiskowal, komu jste hodně platiti museli za každý krok, který udělal, kdo se nad wás ostatní nesmírně powyšowal atd., a budete hned wěděti, komu se konstituce nelíbí. Auhlawní ale nepřátelé konstituce a swobody jsau nerozumní auředníci; rozumní a poctiví zajisté se se wšemi ostatními občany z naší swobody radují. Přičiňowání a usilowání těchto wšech nepřízniwců swobody a zastaralých utlačowatelů lidu jmenujeme krátkým slowem reakce čili zpátečnictví, a každého takowého reaktionářem čili zpátečníkem. Poněwadž jest reakce wěc hanebná, nikdo zajisté se nepřizná sám, že je reakcionář; tak jako falešní hráčowé si na swůj dům newywěsí tabuli: „ N. N. falešný hráč, " tak také žádný reakcionář neřekne, že si přeje reakci, nýbrž bude wždy hleděti, chytrým wýmyslem spoluobčany swé o jejich nowá práwa a swobody obelstíti, aby to napřed sami ani nepozorowali, a pak když zpozorují, ani již moci neměli, opříti se proti swým utiskovatelům. Toť byla dlauhá předmluwa k tomu, co o nynějších okolnostech našich říci chceme. Známo jest, že se po událostech Sw.–Dušních w Praze a w celých Čechách nesmírné změny staly; mnozí počali auzkostliwě křičet: reakce, reakce, přijdeme o swau konstituci. Na to ale naše nynější wláda hrabě L. Thun ubezpečuje nás weřejně tiskem, že se konstituce nikterak rušiti nebude. Wládní nowiny, které zastáwají we všem mínění hr. Thuna, píší dokonce „ o wykřičeněm fantomu ( t. j. strašidle ) reakci. " A dále doleji doslovně takto: „ Powěsti, žeby se byli Češi strojili wyhubit Němce, a podobné, nemůžeme powažowat za nic jiného, než za zlomyslné wýmysly k hanobení jména českého. Rowněž bylo wšude patrno, že se nikdo neopowážil wyřknauti slowo o nějakém spronewěření císaři nebo proti spojení s ostatními rakauskými zeměmi. Wyjádření takowé by owšem bylo wzbauření jako woda oheň uhasilo, a jistě proti tomu obrátilo, kdo by je byl pronesl. Nepochopitelná jest nám tedy bázeň, jakoby věc česká národní měla utrpěti, nebo snažení naše býti zmařeno, nebo dokonce práwa národu daná ztenšena. Jako nejsau swobody konstituční, od dobrotiwého našeho panowníka dne 15. března a 8. dubna nám udělené, následkem posledně zběhlých událostí ani nejmenším narušeny, tak jsau a budau přísně zachowána a šetřena nedotknutelná práwa národnosti naši " atd. Takto psáti a mluwiti jest owšem wěc snadná, ale jak těžko jest takowým slowům wěřiti, když jim skutkowé, a to po celé zemi, zcela odporují! Jak těžko jest dokázati, že je léto, když jsau řeky zamrzlé! W Praze jest wšem lidem i nejpokojněším, i národní gardě, o které wšeobecně známo jest, že na zbauření aučastenstwí neměla, odebrána zbraň; to samé se děje po wenkově; Praha jest tichá jako hrob, nikdo si netraufá na ulici ani dupnaut neb vykřiknaut, není v celém městě téměř ani kusa zbraně: a přece jest Praha ještě podnes v obležení vojenském — a to jest národní garda; nikomu není dowoleno wydáwati bez zwláštního powolení plakáty ( ohlášení ) neb běžní listy, časopisy drží se rozličnými výhružkami we krotkosti Redaktor těchto nowin byl pro dodatek w č. 59., jenž k oznámení hr. L. Thuna od 21. čerwna učinil, a we kterém o spiknutí pochybuje, před hraběte L. Thuna na hrad Pražský powolán, tam přísně napomenut s wýhrůžkau trestu při stejném pokračowání. – a to jest swoboda tisku; žádné schůzky se držeti nesmí, a jak doslýcháme, jednalo prý se již o zawření besedy měšťanské a to jest associace: zkrátka v Praze kromě toho slova konstituce nyní dokonce nic konstitučního nevidíme a nezakaušíme. Owšem wšeho toho jediná příčina jest „ staw obležení ", nač ale a proč jest tento staw obležení, o tom nás ještě nikdo neponaučil. Osobní swoboda a jistota, která nám již udělena jest od JMC., ta se nyní dokonce nezachowáwá, a nikdy člowěk není jist, že za dwě hodiny nebude sedět we wězení na hradě Pražském, kdežto mnozí po mnoha dní ani k výslechu nepřišli. Zkrátka nevidíme nikde jednání konstituční. Sněm náš český beze wší podstatné příčiny a proti zjewné wůli J. M. C. krále našeho nedrží se, neboť J. M. C. král náš chtěl a nařídil, aby sněm český před říšským se držel, a volby byly z větší části ukončeny. Proti Wídeňskému sněmu, na který se kromě toho již také volení jen na kwap a tak řka halabala děje, již také počíná jeden hrabě, o němž jest známo, že důvěrník jest hraběte L. Thuna, v jedněch zdejších německých novinách chytrým způsobem wystupowati, s tím aumyslem, aby i k tomu sněmu nepřišlo. Ptám se tedy: co jest konstituce bez sněmu? Již od polowice března máme konstituci na papíře, ale od té doby po čtyry měsíce nemohl se žádný sněm započíti! Je-li to jen náhodau, o! pak prawím: Bezbožná náhodo, která nás okrádáš o naši poctiwau swobodu! Jen skrze sněm může konstituce skutečně uwedena býti. Bude-li to ale ještě dlauho tak beze wšeho sněmu trwati, což jiného míti můžeme v celé zemi, než nejwětší nepořádek, nejistotu, hádky, osočowáni a – krweprolití. Staré zřízení přestalo, nowé se nezavádí! Také se poznenáhla newzdělanějšímu lidu pro ty nepořádky sama konstituce w nelibost a podezření uwede, neb si ještě pomyslí, že tyto nepořádky jsau následkem kostiluce samé! Ať se jen p. hrabě Thun přeswědčí, jak konstitučně se nyní wšude po wenkowě děje: jsauť lidé nejwíce auředníci a také od wojska, kteří zjewně říkají posmíwajíce se: Již jest po konstituci! Sněm jedině může nám pomoci, a kdo zdržuje sněm, jest auhlawní nepřítel swobody, pořádku a blaha země. Jen jedinau wěc powažte: jaké jest po celé zemi braní na wojnu; kdyby ale byl sněm, ustanowil by sněm sám, má-li se bráti a jak mnoho wojska země dáti má, a jsem přeswědčen, žeby sněm se zřejmě wyslowil proti wojně, která nepotřebná, marná jest a naši zem do nejwětší zkázy uwede. Neboť již skoro wojna celé zemské důchody pohlcuje, dluhy se nesmírně množí a bankrot zemský se wší swau hrůzau visí nám nad hlavami! H. Borowský.


13. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Hospodářství a průmysl., Titulek: [Změny zřízení průmyslního]., Autor: Havlíček, Karel
Hospodářstwí a Průmysl. ( Dokončení průmyslního a řemeslnického řádu. ) Nechtělyliby jednoty přijímati towaryše a učedníky, musilo by se těmto dáti práwo, zřizowati wlastní jednoty ze sebe a rokowati o uspořádání mzdy, při čemž by ale opět musil být purkmistr aneb wyslaný od něho aud magistrátu předsedau. Kdo by chtěl w městě si zříditi wlastní žiwnost, musil by býti měšťanem, míti 25 let, a dobrau powěst. Wdowa nebo swobodná dcera může žiwnost po zemřelém mistru dále wésti. Dowolení práwní potřebují jediné ony žiwnosti, které musí býti pod auředním dohledem, jako lékárny, hospodářstwí, prachowní mlýny a t. p. Žiwnosti, které nejsau wtěleny do sborů a tříd, mohau býti potwrzeny pauze od obecní raddy. Kdo chce zříditi fabriku, musí se wykázati, že se wzdělal w průmyslní nebo polytechnické škole, nebo w obchodu učil. Kdo bude chtět wstaupiti do některého sboru, bude zkaušen od auda průmyslní raddy, který w ní náležitý sbor zastupuje a jsa pak po zkaušce přijmut obdrží práwo, bráti práce této třídě náležité, s jejími wýrobky, i kdyby je sám nezhotowowal i s náležitými látkami stálý obchod wésti, ano i z jedné třídy do druhé přestupowati, dokáželi dostatečně, že w ní se bude moci lépe žiwiti, a wšak přestupující s jistého sboru do druhého musí se nowé zkaušce podrobiti. Zkaušek může býti předsewzato několik najednau po 3, 6 až 12 měsících se sešlých, a kteří mají býti zkaušeni, musí potřebné wěci a nástroje sami přinésti. Takto shromáždění nástawající žiwnostníci dostanau pak wšichni stejný úkol a wykonaji jej pod dohledem průmyslní raddy. Tato radda pak rozhodne podle mínění swého auda z náležitého sboru wywoleného, zdali a jak je zkaušený schopen, a její wýrok se pak napíše do wyswědčení. Přijmutý se pak může usaditi w kterémkoliw okresu, wyplníli ostatně zakonní wýmínky. Weškeré platy za přijímání učedníků, powyšowání towaryšů a přijímání mistrů se zruší a peníze w cechowních pokladnicích složené se odewzdají do pokladnic pro pohřby, neb nemocné, nebo se mistrům rozdají. Průmyslní radda bude rozsuzowati různice, a rozhodowati nad newykonáním učednických smlauw, které, hned jak ustanoweny byly, musejí raddě býti podány; bude prwní instancí we přích weškerých průmyslníků w náležitém okresu, a pokročíli pře k wyšším úřadům, budau příčiny wýroku jejího powažowány za zdání zkušených. Takowý je hlawní obsah náwrhu, který ku konci žádá, aby weškerý náwrh byl podán zkušeným mužům z celé země shromážděným, a jejich zdání aby pak spolu s tímto řemeslním řádem bylo k zemskému sněmu wznešeno. Dále aby komora zwláštním přípisem žádala welkého wéwodu, by u Bundestagu usilowal, aby we weškerém Spolku práwo majetnické k dušewním wynálezům io technických nálezích platilo. Weškerá komora jednohlasně ustanowila, aby se o tomto náwrhu rokowalo.


25. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Pomněnky., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 1 ) Pomněnky na rok 1846. W Praze ( za 24 kr. stř. ) Jest to opět ouhledná malá knížečka, která se dámám při bále na upamatowání dáwá již po několik let. W letošní jest kromě obálky a titulu w barewném tisku, také podobizna Elišky králowny české; a co do obsahu malý wýňatek z Meče a Kalicha na dwou listech a pak nowela: „ Hra z ochoty “ na 72 stranách. Soudili bychom, že jest přiměřenější wěc, aby tato knížečka raději wíce rozmanitých malých článků obsahowala, tak by z ní powstati mohl příjemný almanašek, který by zajisté u mnohých dám zároweň co upomínka zažitých na bále sladkostí dlouho obliben zůstal, a — snad také čtení došel, co se českým knihám u našich dám nehojně přiházíwá. Zároweň wšak by snad páni wýboři tu opatrnost míti mohli, že by se tyto Pomněnky teprw při odchodu rozdáwaly, dílem aby na bále nepříležitosti nečinily, dílem aby se neporušené zachowaly. Slyšíme, že se chystá almanach prací samých dám, nemohl by snad tento raději skrownější a lepší, a pak drobně tištěn býti, aby takowé, jak se mi zdá, přiměřené místo w literatuře míti mohl? Wždy jindy wšak bychom my, literáti a umělci čeští, o to se postarati dowedli, aby takowým spůsobem bál národní tak skwěle a zároweň pomíjejicí wyražení, aspoň nějakou pěknou a trwanliwější památku po sobě zůstawil.


15. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O volbě do sněmu], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Wolba pro okres Lobosický podala nám opět důkaz nesjednocenosti našinců a nezkušenosti jejich w takowýchto politických záležitostech. Okres tento má wíce českých než německých obywatelů, a přece wywolen jest dr. Stamm. Nechceme nic jiného namítati proti tomuto wyslanci, než že není našinec, že není kandidát naší strany – a dost toho. Když se wůbec projde počet wšech poslanců králowstwí českého, widíme hned, jak nezběhlí jsau našinci we wolení a jak mnoho se ještě w tom ohledu přiučowati musí konstitučnímu žiwotu. Mezi 90 poslanci z Čech mělo by wlastně asi 60 býti prawých Čechů podlé počtu obywatelstwa, a jest jich skutečně jen asi 50; deset poslaneckých míst si tedy lid náš od Němců nechal obsaditi, a to není maličkost, když powážíme, že se často 5 i méně hlasy nejdůležitější wěci rozhodují. Musíme si zwykati wětší činnosti, nespoléhati se na náhodu, každý obywatel okresu má o to dbáti, aby zwolen byl dobrý poslanec. Před wolením mají se woličowé již napřed umlauwati, když zapotřebí, o radu tázati, nade wšecko ale, když protiwnau stranu mají, sami se sjednotiti a nesjednoceností swau neudáwati wítězstwí protiwníkům. Na příklad ( ale špatný ) klademe okres Litomyšlský. Litomyšl, tak wlastenecky smýšlející, swobodymilowné město, weliká část českých osad, a jaké má ten okres poslance? – Do říšského i do českého sněmu zastupuje ten okres německý rolník! Budeme-li tak pokračowati bez plánu, nedojdeme daleko: protiwníci mnohem činnější a sjednocenější jsau a leckde nad námi wítězí, kde by toho zapotřebí nebylo. Doufáme, že aspoň při jiných wolbách naše česká strana wšechny síly nasadí, a žádáme také horliwé našince, aby wšude w takowých pádech bedliwi a přičinliwi byli. Kdo wí, jak důležitý jest hlas na sněmě říšském, zajisté bude s námi stejného smýšlení! –


5. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Kapitola XI. Nic se ale nestalo tak, jak si myslil Čičikow. Předně probudil se později než myslil – to byla prwní nepříjemnost. Wstana hned poslal podíwati se, je-li zapřažena bryčka a wšechno připraweno: ale oznámilo se mu, že bryčka není ještě zapřažena, a nic že není připraweno. To byla druhá nepříjemnost. On se rozzlobil, umínil si také dát něco we spůsobu záhlawku našemu příteli Selifanowi, a očekáwal jen netrpěliwě, jakau tento uwede příčinu swého opoždění. Brzy se objewil Selifan we dweřích, a pán měl potěšení slyšet ty samé wěci, které obyčejně se musí slyšet od služebníků, když je zapotřebí brzy wyjet. „ Ano wždyť, Pawle Iwanowiči, bude zapotřebí koně okowat. “ „ O ty traubo! štětino! a proč si to neřek dříw? Neměl si snad k tomu čas? “ „ Nu čas, tento jsem měl... A pak také kolo, Pawle Iwanowiči, ráf bude také zapotřebí nowý, proto že je teď cesta tuze drsnatá, wšude takowé díry... A tento, dowolíte-li podotknaut, předek bryčky je celý rozwrzaný, že snad ani na dwě štace newydrží. “ „ I ty darebáku! “ křiknul Čičikow sraziw ruce a přistaupiw k němu tak blízko, že se Selifan ze strachu, aby nedostal od pána nějaký present, trochu sepial do zadu a odstranil se. „ Chceš mne zabít? he! myslíš mne zamordowat? Na silnici mne chce zawraždit, lotr; šiško ty proklatá, ty morský welblaude! he, he? Tři neděle jsme seděli na jednom místě, he? A kdyby se jen zmínil, nedbalec – ale teď na poslední chwíli leze! když už jest skoro aumysl sednaut si a jet, he? a tak teprwa teď jsi se rozmrazil, he? he? Wždyť jsi to wěděl dříwe? wždyť si to wěděl, he? he? Odpowídej! Wěděls, he? “ „ Wěděl, “ odpowídal Selifan se skloněnau hlawau. „ No tak proč jsi to tenkrát neřekl, he? “ Na tuto otázku Selifan nic neodpowěděl, ale skloniw hlawu zdál se sám k sobě mluwit: „ Wida jak to kozel chtěl mít: wždyť jsem to wěděl, ale neřekl. “ „ Tak teda táhni, přiweď kowáře, a ať je za dwě hodiny wšechno hotowo. Rozumíš? dozajista za dwě hodiny, a nebude-li, tak já tě, já tě... do kozlíka sehnu a na uzel zawážu! “ Hrdina náš byl tuze rozzloben. Selifan jíž se byl obrátil ke dweřím, aby šel wyplnit rozkaz, ale zastawil se ještě a řekl: „ Ano pak ještě, pane, strakatého koně by bylo wěru nejlíp prodat, proto že je, Pawle Iwanowiči, zcela ničema, takowej kůň, zrowna nedopauštěj Bože, k ničemu. “ „ Ano! teď poběhnu na rynk prodáwat ho! “ „ Wěru Pawle Iwanowiči, jenom tak na pohled je hezký, ale takto docela ničemný kůň; takowého koně nikde... “ „ Osle! až ho budu chtít prodat, prodám ho. Ještě se dá do rozkládání. Budu ale widět: jestli ty mi nepřiwedeš w tu chwíli kowáře, a za dwě hodiny nebude wšechno hotowo, takowý ti dám pohlawek.... sám swůj wlastní obličej neuzříš! Pašoł! stupaj! “ Selifan odešel. Čičikow ztratil docela dobrý humor, a zabřinčel o podlahu šawlí, která s ním jezdila pro nahnání náležitého strachu každému komu zapotřebí. Asi čtwrt hodiny se musel mazat s kowáři, než se smluwil, proto že kowáři, jako obyčej býwá, byli patrné šelmy, a zpozorowawše, že jest práce na kwap potřebná, požádali šestkrát tolik. Jakkoli se rozpálil, nazýwaje je taškářemi, lotry, okrádači pocestných, ba dotknul se i posledního saudu, ale nemohl kowáře ničím obměkčit: oni zachowali docela swau rolli, nejenom že nic neslewili, nýbrž mačkali se s prácí místo dwau hodin plných pět a půl. Mezi tím časem měl Čičikow potěšení zakusit ty příjemné minuty, známé každému cestujícímu, když již je wšechno do tlumoka uloženo, a w pokoji se jen powaluji prowázky, papírky a rozličné smetí, když člowěk widí okolo swého okna přecházet hromady lidi, rozmlauwajících o swých hřiwnách a s jakausi hlaupau wšetečností zdwihajících oči k jeho oknu, co ještě wíce dopaluje takowého nejedaucího cestujícího. Wšechno co jen widí, i krámek proti jeho oknu, i hlawa babičky, bydlící na proti němu, wšechno to je oškliwé, ale přece neodejde od okna. Stojí brzy se zapomínaje, brzy zas obrací nějakau mrzutau pozornost k wšemu tomu, co se před ním hýbá a mele, a dusí ze zlosti nějakau muchu, která práwě bzučí a škrabe se na skle pod jeho prsty. Ale wšechno má konec, a žádaucí minuta nastala: wšechno bylo připraweno, předek bryčky byl sprawen, kolo bylo potaženo nowým ráfem, koně wywedeny a napojeny, a lotři kowářowé odtáhli, přepočítawše obdržené ruble a přejíce mnoho štěstí. Konečně se zapřáhlo i do bryčky, a dwa horké koláče, práwě kaupené, položily se tam, také Selifan již strkal něco pro sebe do kapsy stoje u kozlíka, a sám hrdina náš sedl do powozky, doprowázen smeknutím čepice hostinského služebníka a hromadau hospodských a cizých lokajů a kočí, kteří se sešli pozewlowat jak odjíždí cizí pán, a bryčka, we kteréžto jezdíwají swobodní pánowé, která tak dlauho postála we a snad také promrzela již čtenáře, konečně wyjela ze wrat hostince. Chwála Pánu Bohu! pomyslil si Čičikow a udělal kříž. Selifan šwihl bičem, k němu si přisedl Petřík, a hrdina náš usednuw si lépe na gruzínském koberci, založil si za záda koženau podušku, přitiskl ty dwa horké koláče, a powozka začala opět poskakowat a nahýbat se za příčinau dlažby, mající jak již známo překacující sílu. S jakýmsi nejistým citem hleděl on na domy, stěny, ploty a ulice, které také ze swé strany jako poskakujíce pomalu cauwaly do zadu, a ježto Bůh wí sauzeno-li mu jest uwiděti ještě kdy we swém žíwobytí. Při zatáčce do jedné ulice musela bryčka zastawit, proto že se tam tudy táhl přes celau ulici pohřeb. Čičikow poručil Petříkowi, aby se zeptal, koho pochowáwají, a dowěděl se, že prokurátora. Naplněn samými nepříjemnými upomínkami hned se schowal do zadu, zakryl se koží a zatáhl oponku. W tulo dobu, když byla powozka tímto spůsobem zastawena, Selifan a Petřík, nábožně smeknuwše klobauky, prohlíželi, kdo, jak, w čem a na čem jede, počítali, kolik bylo wšech jdaucích a jedaucích, a pán nařídiw jim, aby se nehlásili a nepozdrawowali žádného ze známých lokajů, také si počal bázliwě prohlížet skrze sklíčka w kůži: za truhlau šli se smeknutými klobauky wšichni činowníci. Počal se již strachowat, aby nepoznali jeho powozku, ale jim nebylo do toho. Oni se ani nepustili do rozličných rozhoworů, jaké obyčejně wedau mezi sebau doprowázející nebožtíka. Celá mysl jejich byla sestředěna jenom na sebe: každý myslil, jaký bude generální gubernátor, jak začne a jak se k nim zachowá. Za činowníky jdoucími pěšky jely kočáry, z nichžto wykukowaly dámy we smulkowých čepcích. Podle hýbání pysků a rukau bylo widěti, že wedau žiwé rozmluwy; může být, že také mluwily o příjezdu nowého generálního gubernátora, dělajíce plány strany bálů, které bude dáwat, a staraly se o swé krajky a záhyby. Za kočáry jelo několik prázdných drožek, a pak již nic, tak že hrdina náš mohl jet dále. Odhaliw kožené oponky wzdechnul z hlaubky duše: „ Wida prokurátor! žil, žil, až pak umřel! a teď wytisknau w nowinách, že skonal k weliké žalosti swých podřízených a weškerého člowěčenstwa, ctěný občan, starostliwý otec, příkladný manžel, a mnoho napíšau wšelikého druhu; ať si třeba, chtějí-li přidají, že byl doprowázen pláčem wdow a sirotků; ale kdyby se celá wěc jak náleží rozwážila, nebylo na něm na mau duši nic jiného než husté brwi. “ Tu poručil Selifanu, aby jel zčerstwa, a zatím si pomyslil: přece je to ale dobře, že jsem potkal pohřeb, říká se, že to znamená štěstí. Bryčka zatím již zajela do pustějších ulic; brzy se již jen táhly dlauhé, dřewěné ploty, zwěstující konec města. Taky se již dlažba skončila a rohatka, a město bylo pryč, konec, a zase na cestě. A zase na obau stranách silnice táhly se wersty, poštowní expeditoři, studně, tahy wozů, šeré wsi se samowary, s babami a s bystrým wausatým hospodářem, wybíhajícím z hospody s owsem w ruce, pěšák w prodřených krbcích, protlaukající se přes 800 werst, městečka s dřewěnými krámky, s bečkami mauky, krbcemi, koláči a ostatní drobotinau, strakaté rohatky, pole neskončené na té i na druhé straně, poměštická sídla, woják na koni wezaucí zelenau truhličku s kulkami a s podpisem: ta a ta dělostřelecká batterie, zelené, žluté a nedáwno rozworané záhony po stepích, znějící od zdaleka píseň, sosnowé wršky w mlze, od daleka zawíwající zwonění, wrány jako muchy a horizont bez konce.... O Rusi, Rusi! widím tě ze swé kauzelné překrásné wzdálenosti, tebe widím: ubohá je twoje příroda, nerozweselí, nepolekají pohled smělé diwy, owěnčené smělými diwy umění, města s wysokými mnohookennými paláci, zarostlé w aužlabinách malebné stromy a křowí zarostlé do domů, w bauření a we wěčném prachu wodopádů; nezwrátí se do zadu hlawa podíwati se na nekonečné nad ní we wýšině nahromaděné skalnaté útesy, nezablyští se skrze ně jedna za druhau temné bystřice, owěnčené kmeny réwowými, křowinami a nesčíslnými miliony diwokých růží, nezablesknau se skrze ně wěčné linie skwělých hor, wznášejících se do stříbrných jasných nebes... Otewřeně pusté a rowné je wšechno na tobě, jako punktíky, jako znamínka nenápadně wyráží u prostřed rowin twoje newysoká města, nic neobelstí a neočaruje oči. Ale jaká nepochopitelná, tajná síla táhne k tobě? Proč pak se ozýwá a zwučí neustále w uších twoje teskliwa, plynaucí po celé twé šířce a délce, od moře k moři píseň? Co je w ní, w této písni? Co wolá a pláče a za srdce chytá? Jaké bolestné zwuky owíwají a wníkají do duše a točí se okolo mého srdce? Rusi! což pak chceš ode mne? jaký nepochopitelný swazek tají se mezi námi? Což tak hledíš, a proč wšechno, cokoli jest w tobě, obrátilo na mne očí plné očekáwání?... A ještě plný podiwení nepohnutě stojím, a již hlawu zastínil hrozný oblak, naplněn bujnými dešti, a oněml můj duch před twým prostranstwem. Co wěští tento nedostižný prostor? Nerodí-li se zde w tobě neskončená mysl, když ty sama nemáš konce? Není-li zde byt bohatýra, když jest místa, kde by se wywinul a procházel? A hrůzně zachwacuje mne mohútné prostranstwo, strašnau silau odrážejíc se w hlubině duši mé; nepřirozenau silau zaswítily moje oči, oh! jaká čarowná, podiwná, neznámá dálka země! o Rusi!... „ Stůj, stůj, hlupáku! “ křičel Čičikow na Selifana. „ Wšak já tě tuhle palašem! “ křičel cwálající proti nim feldjeger s kníry loketními. „ Newidíš, čert der twau duši! císařský powoz! “ A jako widění zmizela s hřmotem a prachem trojka. ( Pokračowání. )


18. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [Poznámky redakce.], Titulek: [Provolání od redakce.], Autor: Havlíček, Karel
Prowolání od Redakce. Z wyšlých již čísel Pražských Nowin a České Wčely zajisté se již projewil system redakce, dle kterého ( wyjímaje totiž chyby tisku a stylu, které jsou sice při začátku jak říkáme w kraji, kterým se ale budoucně dle možnosti wyhybati hodláme ) oba časopisy budoucně wedeny býti mají. Nowiny totiž mají mít interes časní, mají být kromě zahraničných politických zpráw, hlawně organem a hlasatelem wšeho, co se we wlasti naší děje, mají napomáhat k dobrému a hanobit zlé, a státi se tak jakýmsi swědomím celé wlasti. Aby se wšak potřebná k tomu wšestrannost docilila, každý sám nahlíží, že wšeobecná pomoc a spolupůsobení zapotřebí jest, a že redaktor sám při wší starosti w stawu není, o wšem wěděti, co se kde děje a zpráwy o tom podáwati. Žádáme tedy wšechny přízniwce w rozličných krajích, zwláště také na Morawě, aby nám o wšem, jakkoli důležitém zpráwy podáwati ráčili. Jenom tak mohou se oprawdu Nowiny České státi takowými jak zapotřebí: a redaktor owšem hotow jest, we wšem co sám zaříditi může, práce nešetřiti. Pany Morawany we Wídni, jakož w Brně a Holomúci zwláště o rychlé sdílení wšeho důležitého na Morawě žádáme, poněwadž bychom rádi zwláštní rubriku we swých nowinách Morawě wěnowali, pokawad tam ještě žádného časopisu w národním našem jazyku nestáwá. Od nich jediné záležeti bude, aby ta rubrika wždy hojně naplněna byla. Přidati owšem musíme, že dle našeho mínění, pouhé tancowání a podobné wěci takowé důležitosti pro národ nemají, aby se jen wždy o nich w časopisech psalo. Založení biblioték, wyučowání, zlepšení wšeliké, pokrok w čemkoli dobrém, okrášlení měst atd. zdají se nám mnohem wětší půwab míti. Do Wčely žádných podobných zpráw přijímati nemůžeme, poněwadž její tendence hlawně jest literaturní a beletristická wůbec. — Ostatně nám každý dobrý příspěwek jak do Wčely tak do Nowin wždy wítán jest, jak se samo rozumí, a žádáme w tom ohledu ode wšech P. T. pánů spisowatelů, kteří se jinák s naší tendencí shodují, uctiwě podporu.


2. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [oznámení], Autor: Havlíček, Karel
* * * Z Wídně. Wýbor, o němžto jsme již dříwe zpráwu podali, poslal nám následující ohlášení swé: Slowané z Čech, Morawy a Slezka, bydlící we Wídní, uzawřeli u welkém počtu, w jednotu spojeni scházíwati se w pondělí a w pátek w sedm hodin z wečera u Sperla, kde se jednati má w jazyku českém o potřebách národnosti slowanské w říši rakauské wůbec a české jmenowitě. Zwláštně ale jednota tato prohlížeti bude k následujícím kusům: 1. Rowné práwo slowanské řeči a národnosti wedle německé aby w každém poměru uskutečněno bylo a zachowáno. 2. Nerozdílnost a samostatnost říše rakauské aby neporušena stála, zwláště spojení koruny české s celkem aby netrpělo žádné ujmy. 3. Sjednocení stawů českých a morawsko-slezských w jeden sněm obecní aby se stalo. Kdokoliw, jsa rodem Slowan z Čech, Morawy a Slezska, neb slowanské národnosti přízniw, aučastenstwí w této jednotě míti žádá, dejž se audem některým w společnost uwésti neb se přihlaš w kanceláři ( w městě, Wollzeil č. 863, schody 1. patro 4. w lewo ) od 1 hodiny do 5. Tamž se také dopisy a peněžité příspěwky mohau zasílati. Wýbor jednoty slezsko-morawsko-české.


9. květen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: – W záležitostech průmyslowé školy., Autor: Havlíček, Karel
– W záležitostech průmyslowé školy. Na mnohostranné dotázky uwádíme těmito řádky we wšeobecnau známost, že jsme na ten čas dobrowolně přestali zewrubně oznamowati w Nowinách dary ( kterých se nám posawad mnoho zasílá ) na nawrženau wzorní průmyslowou školu w Praze. Doufáme, že budeme moci w krátkém čase o wěci této obšírnější a příjemné spráwy podati wšem přízniwcům národní oswěty.


23. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Redakční sdělení], Titulek: [Nedopatřením stalo se], Autor: Havlíček, Karel
Nedopatřením stalo se, že zásoba našeho obyčejného papíru we skladu wyšla, a než nowau zásilku z Hostinného obdržíme, budeme tedy přinuceni, po několik dní Národní Nowiny na jiném papíře wydáwati. Žádáme tedy P. T. odbíratelstwo strany této nestejnosti o prominutí, která nám samým též proto nepříjemná jest, že se našich financí nemile dotýká.


18. únor 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti, Titulek: [Oznámení o chystaném založení české knihovny a jejím významu pro Čechy], Autor: Havlíček, Karel
– Na ohlášení naše strany české kněhowny we wšeobecné nemocnici Wídenské, která tam založena býti má, uwolil se p. Jarosl. Pospíšil darowati tam wšechny knihy swého skladu, což tuto, děkujíce jemu za takowau obětiwost, oznamujeme také hlawně proto, by s jiných stran tyto knihy také snad darowány nebyly. Pan František Zawadil, wrchní učitel z Walteřic darowal též: J. Malého Bibliotéku zábaw. čtení 1—6. díl. Němá láska dle Musäusa od Petra. W Praze 1841. Wýbor diwadelních her zahraničných sw. I. 1837. Wýstraha od pití páleného od J. Wotýpky. 1841. Wšech dewět knih w dobré nowé wazbě. Kdo potupy a urážky, s jakými se našinci často jinde potkáwají, a o kterých jsme we předešlé Wčele ( o diwadle Wídenském ) také důkaz podali, náležitě uwáží, bude přeswědčen, že jest slabé, jaksi stydlawé nenárodní wystupowání Čechů w cizině nejpřednější příčina wšech těchto potup a urážek. Čech sám swé Češstwí we wážnosti nemaje, k jiné cizí národnosti se, zapíraje swau, hlásí, čímžto jako sám uznáwá přednost jiné této národnosti ( obyčejně německé ) nad swau, a cizince zrowna wyzýwá, jeho českau národnost za špatnější swé držeti a ji znewažowati. Jenom rázným wystupowáním w cizině, honosením se ( owšem ne chlubením marným ) jménem českým a národem swým, získáme sobě opět wážnost u cizinců, jaké naši předkowé užíwali. K tomu wšak zapotřebí jest napřed míti uwědomění národnosti swé, wěděti, co se nyní w Čechách a od Čechů děje, co se již stalo a co státi má, nebýti, jak mnozí posawad, w Čechách cizincem. A proto zasluhuje každý ústaw, jenž takowé wědomí u rodilých Čechů pěstuje ( a to jest zajisté kněhowna česká ), naši podporu, tím wíce, když se i jiný dobročinný aučel ( zábawa nemocných ), dosáhnauti může.


4. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Osvědčení, Autor: Havlíček, Karel
Oswědčení. Jako hromonosná bauře w parném počasí strhly se čerwnowé události na obzoru Pražském; částka obywatelstwa – málo snad půwodců, wětšina okamžením uchwácených – připrawila naše hlawní město do stawu wzbauření, wojenskau mocí bylo opět pokoření pod zákonem docíleno. Neštěstí toto a žalostní jeho následkowé nepotkali jen Prahu, nýbrž celau českau wlast, ano celé mocnářstwí, předewším ale národ český a s ním spolu rakauské Slowany. Chod konstitujících, nejwýše již potřebných porad jest tím na čas zaražen, mysli w době kritické znowa a mocněji než dříwe pobauřeny, símě nedůwěry mezi národy, stawy a politickými stranami na nowo rozházeno, konečné a posledním skutkem dowršené, pro weškeru říši tak potřebné srozumění mezi slowanskými národy poodloženo. O půwodu žaluplné této tragedie wynese snad již blízká budaucnost swůj sprawedliwý saud, a napiatě očekáwají se wýsledky hned zawedeného, podlé wšeho zdání rychle pokračujícího auředního wyšetřowání. Zatím jsau wšak úsudkowé lidští tím kwapnější; zlé počínání neb překwapení jedněch jest hned newyhnutelným wýsledkem celého národního snažení, a wyjma Pražské chwátá téměř celé německé nowinářstwí jako o záwod, jak by české jméno nejwíce ztupilo, na český národ nejhorší a nejhanebnější swádělo, až i bratrobijstwí w massách a zradu na panowníku a celém mocnářstwí. A přece oprawdu wzrostlo nejwíce jen proto takowé sočení k tomuto ode dáwna trpícímu národu, že toliko sám sebe zadati nechtěl a že se jistým zrádným zámyslům celau silau lepšího přeswědčení zjewně a bez bázně na odpor stawěl. Litujíce podepsaní takowého rozšiřowání lží a klewet jen půwodce swé hanobících, podobného mezi národy k swobodě kráčejícími snad bezpříkladného na cti utrhání a osočowání tím wíce, čím wíce se obáwati jest, žeby tím národní srownanliwost, w posledních časech šťastně do kolejí přiwáděná, w nenáwist nowau a snad ještě horší s obau stran přemrštiti a dále, hlauběji než dříwe rozhryzti se mohla, čehož následkowé by pro obě strany žalostní, w národním sestawení a nynějším položení rakauského mocnářstwí blahu národů a šťastnému wywinutí konstitučních swobod nejwýše škodliwi byli: uznáwají za swau swatau powinnost k české a k rakauské wlasti wůbec opříti se, sečkoli wáha jejich hlasu stačí, wšemu podobnému českého jména i české národnosti hyzdění, osočowání a rauhání a wšem z toho hrozícím neblahým zmatkům, a powzbuditi powážliwé a sprawedliwé muže národů pod rakauským žezlem žijících, aby se snažili přetrhnauti bělmo wášní, ježto násilným křikem žurnalistiky i zdrawé jinak oči zatahowati počíná. Předewším ale berau podepsaní tuto powinnost na se w ohledu na swé saukmenowce, na wěrné a upřímné syny českého národu, kteří wzdáleněji žijíce ode středu těchto nešťastných, nočnímu ptactwu hyzdičů a utrhačů za wítanau kořist slaužících událostí, zmateni ozýwajícím se odewšad křikem nepřátel w kalném lowiti chwátajících, w mysli swé se ustanowiti a upokojiti nemohli a posud nemohau. Buďtež si ukrýwané pikle a záměry několika přemrštilců jakékoliw – wšak bylo-li jich, práwní wyšetřowání je zajisté na jewo a k zaslaužilému trestu přiwede – wěrnost a zákonní swobody milownost daleko přewahující částky Pražského obywatelstwa, jméno českého národu zůstalo a zůstane nezkalené. Že se jmenowitě o žádný boj, o žádné wyhubowání, ba ani zkrácení národností nejednalo, dokazují žaluplné ony události samy, jichž ráz, až byl-li wůbec kromě mladistwého překypění jaký, politickým se býti ukázal, nikoli wšak národním. To doswědčuje i samo wyřčení konadujícího w Praze generála, pronešené několik dní po utišení oné zpaury. Podepsaní, od let wřelého účastenstwí we snahách o českau národnost a literaturu majíce, w časech wšemu dušewnímu a národnímu snažení welmi nepřízniwých welikau wždy, ano nejwětší útěchu i posilu w humanitních a prawoobčanských ideách nalezali, na jichž základě wšecko toto nowé úsilí we wlasti spočíwalo, jimiž až zdlauhawě wšak bezpečně nešeno bylo, w nichž nad nejnepřízniwějšími okolnostmi neustále se tužíc wítězilo. Jmenowitě wšak oswědčují se podepsaní, že probuzení a oslawení českého národu na zřeteli majíce, wždycky za poslední a nejhlawnější toho cíl mrawní a rozumowé wzdělání a wyplýwající z toho blahobyt národu pokládali – cíl to, jejž jim ani nenadálý politický přewrat w Ewropě i we wlasti s očí neusnul. Oni oswědčují se, že jim i w těchto nejnowějších dobách jen o nabytí a uskutečnění přírozených práw české národnosti šlo, nikdy wšak o zkrácení neb docela potlačení takowýchto práw národnosti jiné; oni oswědčují se, že sice s welikým zarmaucením pozorowali útržky, české národnosti s německé strany práwě w posledních časích nejhustěji a nejzarytěji se dějící, zwláště poněwadž něco podobného bez odrážek zůstati nemohlo, že se wšak kojili wždycky pewnau důwěrau, že se tyto swáry w prodlením, snad brzkém již čase wítězící mocí prawého poznání a působením rozwážliwějších mužů obau stran opět wyrownají, ustaupíce míru tím pewnějšímu, čím lžiwější to bylo, co se české národnosti podkládalo, čím střízliwější a sprawedliwější byly žádosti daleko přewahující wětšiny českého národu. Oni se oswědčují posléze – ač je-li toho opětná potřeba – že, nejen že ani myšlénkau nezawadili o jakési odtržení neb wzdálení se od císařského rakauského trůnu, nýbrž naopak, že pewné a auzké s ním spojení wždy prwním a základním článkem politické jejich wíry bylo i zůstáwá, jakož o tom posud i skutkowé swědčili a bohdá swědčiti nepřestanau. Toto ale zwláště též před českým národem a jmenowitě před oněmi oswícenými a blahomyslnými muži weřejně oswědčiti, kteříž k nowozrození našeho národu snahu swau obětowati uwykli, mají podepsaní za powinnost tím swětější, čím wíce se obáwati jest, že se zlomyslní lidé, nepřátelé národu českého, wším způsobem, ani nejhanebnější a nejzpozdilejší wýmyslky newyjímajíce, wynasnažowati budau, aby mezi tento národ, jehož rychle rostaucí owědomění a swornost trnem w jich očích byly, nedůwěru rozseli a síme tak dlauho od nejušlechtilejších mužů, s obětmi nejwětšími pěstowané zmaříce soběckým swým chautkám tím snadnější kořist připrawili. Protóž jde náš upřímný a wraucí hlas, aby se nikdo těmito z kalna wyhozenými powěstmi a wšelikým osočowáním mýliti nedaje pewně wytrwal i w těchto dobách we swé důwěře we swatau a sprawedliwau wěc našeho národu, kteráž se winau několika osob, by snad i nejhorší byla, zničiti nedá, nic společného s ní nemajíc. Naopak přijímáme nyní my wšickni, kteří s národem swým upřímně smýšlíme, jako mužowé, od dobrého swého přeswědčení tau neb onau náhodau přiwesti se nedajíce, swatau powinnost na sebe, abychom i w čase ač horším a wšak bohdá krátkém netoliko we dříwějších swých snahách pewně wytrwali, nýbrž naopak tím statečněji, tím maudřeji a wraucněji sobě počínali, tím úsilněji jednak zlé wýrůstky u nás wykořeňowali, wášně tišili, malomyslnost posilňowali, jednak ale započaté swé národní a literní snahy, k blahu národnímu a k brzkému a šťastnému uskutečnění nabytých práw tak potřebné, stejnau horliwostí dále wedli. Spolu použíwají podepsaní této příležitosti, by wůbec oznámili, že sjezd rakauských Slowanů neblahými událostmi před samým swým skončením sice přetržen byl, že wšak proto owoce jeho zmařeno není, jakož o tom zpráwa brzo wyjíti mající k utěšení wšech místnější wědomost podá. Wítáno nám bude i wěci prospěšné, pakli mužowé stejně s námi smýšlející k oswědčení tomuto weřejně se připojí. Ctěné redakce jiných listů, českých a německých, žádáme slušně o dálší rozšíření toho, nic owšem k našemu, nýbrž k národnímu prospěchu a k upokojení naší wlasti čelícího oswědčení. W Praze dne 30. čerwna 1848. Paw. Jos. Šafařík, c. kr. bibliotekař a akademik. W. Wladiwoj Tomek. Fr. Bezděka, skriptor c. kr. biblioteky. J. Ev. Krbec. Wáclaw Hanka, bibliotekář národního Museum a c. kr. akademik dopisující. Jan rytíř z Neuberka. František Palacký, historiograf a akademik. Jaroslaw Pospíšil. Jos. Franta Šumawský. Wáclaw Štulc, duchowní spráwce u sw. Kateřiny a redaktor „ Blahowěsta “. Med. Dr. J. Čejka. J. Er. Wocel. JUDr. Antonín Štrobach. Karel Štorch. Karel Hawlíček, redaktor Národních Nowin.