26. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Co je národ, kdo jsou Čechové a co chtějí., Autor: Havlíček, Karel
Co je národ, kdo jsou Čechové a co chtějí. ( Pokračowání. ) Ale obec země nebo stát nazýwati národem, jest proti půwodnímu a prawému wýznamu toho slowa, proti wšemu obyčeji dosawádnímu, a kdyby to mělo wůbec uwedeno býti, aby wšichni lidé w politickém nebo státním swazku spojení, národem slouli následowalo by z toho plno zmatků, omylů a nepřiměřeností. Počněme hned u nás Čechů: My stojíme nyní we trojím ba čtweru swazku politickém. Předně náleží země naše od kongressu Wídenského k spojeným státům německým – teda bychom nejprwé mohli připočtěni býti k německému národu, jakož w skutku mnozí Němci z této příčiny neslušně nás k sobě přihrnouti chtějí. Za druhé sme občané státu rakouského – a teda bychom dle též zásady patřili k jednomu a témuž národu s Wlachy, Řeky, Maďary, Cikány atd., to jest k národu rakouskému. Za třetí patříme k obci zemí českých, nebo koruny české – majíce s těmito spolu jednoho krále českého, a dle této zásady sme tedy národem českým spolu s Morawany a Slezáky atd. Konečně a za čtwrté patříme k občanstwu králowstwí českého, majíce wespolek jediné a stejné zřízení zemské, kteréž je základ našich práw politických. Který z těchto čtyř údajů je prawý? Ti pánowé, kteří nowou theorii tuto o národnosti w Čechách wynašli a nebo k nám odjinud přinesli, budou bezpochyby twrditi, že tento poslední je prawý. A proč práwě ten, proč? Oni odpowídají: Proto že sme wšickni obywatelé jedné země české, proto že máme stejná – ( totiž s rozdílem stawu – teda wlastně wšickni, kdož k jednomu stawu patříme ) stejná práwa politická, stejné zřízení zemské – společnou historii, stejné poměry společenské ba i obyčeje atd. Ale wšecko to platí skoro stejnou měrou o Morawě a Slézsku, kteréžto země s naší zemí od pradáwna politicky spojené, wždy k jedné říši patříwaly, posud patří a bohdá i na wěky patřiti budou, neboť wíme ze státního práwa rakouského, že kdyby – čehož Bůh uchowej, – panující rodina Habsbursko-Lotrinská wymříti měla „ stawům a obywatelům králowstwí českého “ práwo náleží, korunu českou se wším příslušenstwím z nowa zadati, to jest, nowého krále sobě zwoliti, kdežto wšecky ostatní země, wyjma Uhry, poslední panowník dle swé wůle odkázati může. Wiz A. I. Obnoweného zřízení zemského Ferdinanda II. Jesti teda jednota země české s morawskou a slezskou netoliko wzájemnou láskou občanů jejich a stejnými interessy, ale zároweň i základními zákony mocnárstwí rakouského pojištěna. Proč teda tito panowé bratrské tyto země ze spolku národu českého wylučují? Jejich myšlénka nemá podkladu dostatečného ani w zákoně, ani we skutečnosti, neboť se upřímně wyznáwáme, že 138 nás k bratrům našim na Morawě swatější swazky wáží, než k Čechoněmcům w Čechách – ješto zas tito k jazyko-rowným obywatelům sousedních zemí snad wíce lnou, než se chwáliti dá. Konečně dá se i druhý z nahoře uwedených udajů z ohledu národnosti naší, a to nejpodstatnějšími důwody – ( owšem jen když při wýkladu politickém setrwáme ) – zastáwati – neboť činíme s jinými obywately rakouského mocnářstwí jeden stát a toto spojení politické je u nás, aspoň w žiwotě praktickém, nejdůležitější – majíc následky a působení w nás mnohem wýdatnější než ono spojení, kteréž se jenom we zřízení zemském a w oustawě pp. Stawů našich zakládá. Publicistika německá drží se prwního uwedeného udaje, a chce z nás mermomocí Němce míti, proto že prý patříme k spojeným státům německým. Škoda jen, že z toho nic nemáme, škoda prawím ne tak pro nás, jako pro pana Laube a jeho společníky, že u nás o ten swazek s německými zeměmi málo co dbáme. My máme dost na swém císařstwí rakouském a koruně české – my máme swého milowaného císaře a krále, a o země německé a nějakou jinou jednotu jich politickou, které posud není, a kteráž by jen zkázou mocnárstwí rakouského a jen zločinnou zradou země powstati mohla, ani se nestaráme, ba ani starati nemáme, jako wěrní poddaní dědičného krále swého. Wraťme se zase k poslednímu udaji, tomu totiž, který twrdí: že je w Čechách jediný národ, který není ani český, ani německý, ale bohemský ( nebo böhmisch ), k němužto prý i Čechowé i Čechoněmci náleží, kterýžto wýklad, ačkoli dosti podiwný za nejnowější doby, zwláště ale mezi wyššími stawy welké obliby došel, u některých snad jen proto, že je to nejpohodlnější nebýti ani Čechem ani Němcem; nebo kdyby se chtěl člowěk jako wzdělanec Čechem nazýwati, musel by se české gramatice učiti, a je vous prie, českou gramaire se učiti – ah! C'est un horreur! Jsou lidé, že mají takowou aversí, takowý dégoût před českou gramatikou, že by snad raději robotu dělali, neb dokonce i slewili, než jí se učili. Nejlépe když si člowěk pomyslí, že národní řeč Čechů je řeč nějaká od wěků pomíchaná, a z rozličných žiwlů slátana — toť může mluwit jak chce, a nikdá nechybí. Prwní, který nowé to ewangelium zwěstowal, byl jakýsi rytíř Hein, o kterémž pan Palacký we swém článku: „ Ohlídka we staročeském “ místopisu w letošním musejníku promluwil. Našeltě brzo swé stoupence: w měsíční schůzce jednoty průmyslowé 4. Unora 1845 zastáwal p. hrabě Fridrich Dejm tutéž zásadu, jakož se každý w tištěném jednání jednoty té ano i z wýtahu wytištěného w nowém obojžiwelním „ Nedělním listu pro řemeslníky přeswědčiti může – ano on Heinowu soustawu ještě rozwinul. Pan hrabě nám oznámil, že w Čechách dwě národnosti neuznáwá. Pan hrabě může uznáwat nebo neuznáwat, co se mu zlíbí, to záleží jen na jeho uznání, a nečiní u nás žádného rozdílu, ale w tom ohledu neodepře snad také městskému stawu hlas – my sprostáci budeme také wěděti, kdo jsme a kam patříme. Wšickni wěrní Čechowé jazyka českoslowanského hlásíme se k národu swému českému we smyslu swrchu wyloženém; a kdybychom se nehlásili k národnosti české, toť bychom wěru ani uznání neměli, ani „ uznání “ nezasluhowali. Naši Němci hlásí se rowněž také k národnosti swé německé, a p. hrabě se teda tím, že dwě národnosti jedním rázem upřel, nejen nám Čechům, ale i našim, ba ještě wíce wenkowským Němcům špatně zawděčil – neboť ti wšickni uznáwají, že je w Čechách owšem národnost dwojí a sice česká i německá. – Obě pak nedají se jedným slowem p. hraběte zničiti, zwláště pokud je záštitou jich slowo králowské Ferdinanda II., kterýž w obnoweném „ Práwě a zřízení zemském “ rozličnost národů a jazyků w Čechách uznáwá. W patentě prohlašowacím w oddílu IV. w obnoweném práwě a zřízení zemském od 10. Máje roku 1627 prawí král Ferdinand II.: A wšak některé ( t. j. zákony a práwa zemská ) wedlé nynější powahy králowstwí tohoto, w kterém rozliční národowé rozličných jazykůw užíwajíce, obýwají, jsme zříditi, ustanowiti i také poněkud wedlé práw Našich Císařských a jinde w Swaté Římské říši, též w králowstwí a jiných zemích našich, obyčejných naprawiti..... ráčili. Pan hrabě nám snad nebude za zlé pokládati, že nám na tomto slowě králowském, jakožto na zákoně, nejwíce záleží, ano snad nám i podiwení naše nad tím promine; že on, kterýž co staw zemsky zajisté wíce příčiny i příležitosti míwá „ Obnowené zřízení zemské “ do rukou bráti než my, toto minění pronesl, kteréž patrně proti tomuto práwu a zřízení zemskému čelí. Jelikož se ale o něm, co muži wlasti wěrném, loyalním, a slowutně horliwém zastáwateli práwa zemského domýšleti nemůžeme, že by mohl oumyslně bojowati proti zákonům wůbec, a proti zřízení zemskému zwlášť, musíme se domýšleti, že mínění swé o jednom národě w Čechách jen z nedopatření pronesl. 139 Jaký je pojem náš o národnosti sme již nahoře wyložili. Kdo tento pojem o národnosti za prawý pokládá, musí owšem – jeli mu jen buďto ex praxi nebo z geografie známo, že u nás čásť obywatelstwa také česky mluwí, českou národnost wedle německé w Čechách uznati. Pan hrabě má ale jiný pojem o národnosti, smímeli totiž dle jeho wýkladu a obmezení slowa „ národ “ souditi. Jemu je bezpochyby národnost jen tolik, co práwo k zemi, práwo občanské nebo občanstwí ( das Recht der Staatsbürgerschaft. ) Byla by to owšem nechwalitebná nowota, pro starý pojem nowé slowo wymýšleti, a p. hrabě neměl by w terminologii práwnické w paragrafech 28–32 knihy wšeobecných zákonů městských zawedené, zmatek dělati. Rozumělli p. hrabě slowem „ národnost “ jen občanstwí, teda neznamená wýrok jeho nic jiného, než že uznáwá pro wšecky obywatele země české jen jediné, teda wšem stejné, práwo občanské – že chce sousledně, aby sobě wšickni – buďte si již Češi nebo Němci – we wšem byli rowni, a jedni před druhými aby žádných předností neměli. – Jestli že je toto smysl p. hraběte slow, mluwí nám wěru z duše, neb my zajisté sami nic jiného nežádáme, než co tuto powědíno, nechtíce ani Němce w čem slušném zkracowati, ani sobě od nich nechati bráti, co nám slušně patří. Zdá se wšak, že práwě řečený smysl slowa „ národnost “ není zouplna ten, jejž p. hrabě při slowě tom na mysli měl, a že on tím něco wětšího znamenal, než pouhé občanstwí – neboť prawí, že se obywatelé Čech již před 1000 lety w jeden národ spojili, z čehož wyswitá, že dle jeho domněnky přece někdy wíce národností w Čechách býti muselo. Kdyby se slowem národnost pouze občanstwí rozumělo, nemohlo by se w Čechách w žádném wěku o kolikeré a rozličné národnosti ( we smyslu p. hraběte ) mluwiti, ješto by se k tomu též několik států muselo mysliti, jichž ale, leda w době předhistorické, při usazení kmenů českého nikdá nebylo. Možno že má p. hrabě zwláštní historické prameny – my owšem nic o tom newíme, že by byli někdy w Čechách nějaký český a německý stát neb národ wedle sebe stáwali, kteří by se potom spolu byli sloučili. Pan hrabě mysli, že se již před 1000 lety toto sloučení české i německé národnosti událo; ale w tom je p. hrabě welice na omylu. Kdyby si p. hrabě byl dal na práci Šafaříkowo dílo o prwním osazowáni se Čechů přečísti, a kdyby w Palackého historii české nejstarší dobu byl prohlídnul, byl by wěděl, že před tisícem let t. j. asi okolo 800 po Kristu, wyjma snad jednotliwé některé hosty, žádných Němců w Čechách nebylo, leda snad někteří němečtí kněží, kteříž k rozšiřowání křesťanstwí do Čech přišli, když se čeští Čechowé r. 845 w Řezně pokřestiti dali. Tenkrát nemohlo o zwláštním národu německém wedle českého ani řeči býti. Tehdá byly netoliko Čechy ještě pouze slowanské, ale i rozsáhlé některé nyní již německé krajiny sousedních zemí, Rakouské, Baworské a Saské. Ale snad se to sloučení obou národností, o němž p. hrabě mluwí, událo o něco později. Ale kdy? Historie naše stopuje osazowání-se Němců w Čechách, a každý pokrok jejich národnosti w Čechách dá se listinami i udalostmi z obecního žiwota měst českých zwláště Prahy samé welmi dobře oswědčiti. – Ale do tak staré doby nemůže sloučení to sahati, neboť nám dokazuje Palacký, že ješte w X. a XI. wěku ani jediný Němec leda pohostinu w Čechách nepřebýwal. Dokud nám teda p. hrabě nowé důkazy swé o swém mínění, jak říkají k lepšímu nedá – skoro, skoro bych se domníwal, že nechybíme, když se budeme držeti Palackého, kterýž wýrok swůj na důwodném historickém wědomí zakládá. Wíme teda, že se Němci teprwa později w Čechách a to wždy jen jako kupci nebo řemeslnici takořka wýhradně jen w městech a ne po kraji osazowali, a z pojednání historických podaných w časopise Českého Museum a j. může se dosti jasně widěti, jak se toto postupně dálo. Zwláště přičinliwostí p. Tomka, kterýž material k historii města Prahy sbírá, jsme w tom ohledu mnohého poučení nabyli Wiz pojednání jeho o české a německé národnosti w Praze. Čas. česk. Museum, 1845 sw. 2. – a bohdá ještě ouplnějšího dojdeme. Ale w těchto stoletích, kde Němci jen w některých městech kolonie swé s uwáděním práwa německého zakládali, poznenáhla wždy wětší moci w obcích nabýwajíce, až konečně místem i celou radu opanowali, nemůže jistě o sloučení obou národností mluweno býti, alebrž spíše o neustálém jich boji mezi sebou. Němci sami, snažice se stanowiště swého wýhradně se zmocniti, Čechy buď z obcí swých wylučowali, buď zas práwo a rady německé přijmouti, nutil, – Čechowé zas – jmenowitě stawowé čeští, Němce ze wšech ouřadů zemských wylučowali. Že w tomto neustálém boji a odstrkowání-se wzájemném obou národností, žiwel německý neustále se šířil, nedá se zapřiti – ale celý pochod tento nedá se sloučením nazwati. ( Pokračowání. )


3. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [otisk přípisu], Autor: Havlíček, Karel
Od c. k. zemské wlády nás došel následující dopis: Redakcí Národních Nowin. W jednom článku Národních Nowin od 24. srpna t. r. o prozatímním učebním plánu pro gymnasia na rok 1849—50 mimo jiné uwádí se také místo z něj w jazyku německém i w českém překladu těmito slowy: „ für die deutsche und allenfalls eine zweite herrschende Sprache in Oesterreich zusammen in den vier untern Klassen wochentlich 5, in den obern 4 Stunden, wenn die vorhandenen Lehrkräfte ausreichen “, i prudce se wyjiždí na toto místo. Citace ta nesrownáwá se s textem prozatímního nařízení, které listem ministerstwa wyučowání od 26. čerwence 1849 č. 5378 o tom sem bylo přisláno, neboť se w něm pod známkau „ 4. Muttersprache und andere Landessprachen “ jazyk německý zwláště ani nedotýká a jen wůbec se prawí, žeby dosti bylo w nynější době pro řeč mateřskou a jiný některý jazyk w říši obyčejný pospolu, ač postačí-li k tomu učitelské síly posawadní w prwních čtwero třídách týdně po pěti, we swrchních čtwero po čtyr hodinách. I wyzýwám tedy redakci — ana přijmauc onen článek za prawost obsahu na se wzala odpowídání k weřejnosti — ukazuje na §. 17. zákona tiskowého, aby k oprawě neprawdiwého tohoto udání, kteréž pozdější oprawau w 6. 192 od 28. srpna 1849 obsaženau nikterak wywráceno není — do swého listu položila dotčený postupec tohoto prozatímního učebního plánu, a sice srownale s předešlým ohlášením, jak w německém tak i w českém jazyku. „ 4. Muttersprache und andere Landessprachen. In Bezug auf die Muttersprache und eine zweite, im Reiche gangbare Sprache ist das, was im verflossenen Jahre begonnen worden, nun fortzusetzen. Für beide Sprachen zusammen dürften, wenn die vorhandenen Lehrkräfte dafur ausreichen, in den ersten 4 Klassen wöchentlich 5, in den obern 4 Klassen 4 Stunden für jetzt ausreichen. In der Muttersprache sind schriftliche Aufsätze angemessen dem Bildungsgrade der Schüler zu arbeiten, ein anderer Theil der Zeit würde auf Lektüre einer Sammlung mustergiltiger Stücke und Memoiren einzelner zweckmässig verwendet werden können. Ausserdem wurden in den untersten Klassen die allgemeinen Gesetze der Syntax so zu entwikkeln seyn, dass sich darauf der Unterricht in den übrigen Sprachen in dieser Beziehung gründen lässt. In den obersten Klassen tritt angemessen zur Lektüre eine Übersicht der Literaturgeschichte und eine Übung im mündlichen Vortrage hinzu. “ To jest: „ 4. Řeč mateřská a jiní jazykowé zemští. Co se tyká řeči mateřské a jiného jazyka w říši obyčejného, pokračuj se nyní w tom, čím se w loni učinil počátek. Pro obadwa jazyky pospolu pro tuto dobu dosti bude, ač wystačí-li posawadní síly učitelské, w prwních 4 třídách týdně po 5, we swrchních 4 po 4 hodinách. W jazyku mateřském dělati se mají písemná skládání, přiměřená ke wzdělání žákůw, jiná část času whodně by so obrátiti mohla ke čítání sbírky kusů příkladných a učení se z paměti některých z nich. Mimo to w nejnižších třídách obecná prawidla skladny wykládati se mají spůsobem takowým, aby se na tom wyučowání w ostatních jazycích w tomto ohledu mohlo osnowati. We třídách nejwyšších přibudiž přiměřený ke čtenému přehled literaturní historie a cwik w austním přednášení. “ W Praze dne 30. srpna 1849. Mecséry.


28. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Rozmanitosti, Titulek: Naivnost Österr. Correspondenta, Autor: Havlíček, Karel
Naiwnost Österr. Correspondenta. Diwíme se welice, jak se může odwážit ministerský Österr. Correspondent k takowým rýpalským náhledům, že totiž rakauské státní papíry za žádné peníze nepowažuje. Mnozí lidé sice je drží již za pauhý papír, ale ministerstwo snad přece ještě nezaufá o jejich ceně. 296 My jsme totiž wytýkali ministerstwu strany kaucí na nowiny jakožto zbytečnau surowost, že se musí kauce w hotowých penězích složiti a ne w hypothece, a Österr. Corresp. nás proto we lži stíhá, „ poněwadž prý státní papíry nejsau žádné peníze! “ – To je naiwnost!! –


28. květen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Domýšlíme se však [poznámka pod čarou], Autor: Havlíček, Karel
Domýšlíme se wšak s welikau jistotau podle špatně napodobňowaného Jean-Paulowského humoru, že spisowatelem jeho jest p. Kolář, herec u zdejšího diwadla, neboť „ der hat‘s dem Jean Paul abgeguckt, wie er sich räuspert und wie er spuckt. “ Tento p. K. podepsaw se „ H. B. — s Negation “ winí nás neprawdiwým spůsobem z wěcí, o kterých se nám ani nezdálo. „ Es sind diess fromme Wünsche, die Brutalität und Exklusivität des Mittelalters, wenigstens in Duodezformat wieder zu regeneriren, ein gottloses, frevelhaftes Verlangen den Geist der Zeit zu verläugnen und jeden Fortschritt in der geistigen Bildung des biedern Čechenvolkes zu hemmen. — Ich stecke in Dero Stachel und weiss recht gut wie Dero Liebden den neuen Zündhölzchenapparat, den Schwefeläther, die Eisenbahnen und alle Dampf - und Spinnmaschinen verdammen. Deroselben lieben das Alte: Alten Wein, alte Jungfern, Altweibersommer, Altweibergeklatsch und — die Erfahrung. — Eine wahre Stiefelputzer-Weisheit! — Wenn irgend Einer von Dero Liebden Sorte und Kohorte Vernünftigermassen gerüppelt wird, schreit er gleich wie ein Zahnbrecher: Das Vaterland ist in Gefahr! Das Palladium entwendet! die Literatur, die Nation entehrt! Diese patriotischen Sappermenter schieben gleich das Vaterland und die Literatur vor, um sich vor den verdienten Hieben zu schützen. Das Vaterland, die Literatur, die Nationalität werden zu Mitteln herabgewürdigt, um die partikulären Meinungen, Leidenschaften und Spiegelfechtereien dieser papiernen Patriötchen zu decken und zu stützen; die wahren, biedern Patrioten, der wahre, substanzielle Kern der 171 čechischen Nationalität wird von ihnen hinters Licht geführt, gefoppt, betrogen und belogen. “ Z tohoto zde uwedeného patrně wyswítá, že p. Kolář po několik let již nic českého nečetl. Čtenářstwo zná naše mínění we wšem, a kdo z čítajících naše časopisy smí nás z něčeho podobného winiti? Zwláště za poslední zde uwedené bezdůwodné obwinění nazýwáme spisowatele oněch řádků bezectným člowěkem, kterauž bezectnost swau dokázal i dostatečně tím, že se nestyděl mezi jiným i celý konec swého spisu proti nám od jiného spisowatele ( kterého mu každau chwíli austně jmenowati hotowi jsme ) doslowně přepsati, wydáwaje to za swé myšlénky. Toť jsau důstojní zastawatelé „ božské wědy filosofie “, kteří ani sami mysliti neumějíce, cizé wěci opisují a za swé wydáwají! —


16. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [upozornění připsané ke stati přeložené z chorvatštiny], Autor: Havlíček, Karel
( Bída, kterau nyní nesau Srbowé naši prchajíce před Maďary z obydlí swých předků, aby když již celoroční wálkau skoro wšechno byli ztratili, aspoň nuzný žiwot zachránili: pohne zajisté citelným srdcem každého. Wláda welikými prostředky — také našimi penězi — podporowala hned a podporuje posud německé wystěhowance ze Sedmihrad: pomáhejme my našim opuštěným, zanedbaným bratrům slowanským sami: jsauť krew z krwe naší, a jejich utrpení samo k srdcím slowanským mluwí! Redakce je hotowa přijímati příspěwky i obstaráwati jich zasílání jakož i uweřejňowání. )


31. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [otisk dopisu zaslaného Čelakovským], Autor: Havlíček, Karel
Od jednoho z našich nejwáženějších spisowatelů obdrželi jsme z Wr. následující článek: Říká se: Lepší‘s náprstek rozumu přirozeného, nežli džber přiučeného! Když minulého jara tak krásně rozwíjeti se počaly naděje naše, žeby tak prudkými březnowými mrazy, dříwe než rok přejde, popáleny býti měly, zdaž jeden jest ze sta našich učených politiků, jenž by, neklamaje se aspoň nějakau dobrau čakau, dnes rok to byl předwídal? Náhodau mi opět přichází do rukau list od 1. dubna 1848, jejž byl tehdáž psal obywatel jeden z města S., Čech prostý a nestudowaný. Pozorujmež, co mezi jiným poznamenal. „ — Co takto wěci u nás stály, přiletěla Fama roztrubujíc, co we Wídni, co w Praze se dálo a děje. Radost byla w městě našem weliká, ač mnoho lidí ani, co to jest, pochopiti nemohli, 306 když na rozích četli oznámení: konstitucí — swoboda tisku — národní sbory atd. Ten den zpíwalo se Te Deum, oswítilo se město, hudba wšude a zástupy lidstwa. Wše se weselilo, jen mně to nechtělo jíti do hlawy, aniž nějak obweseliti. Zdálo se mi to wše lacino a málem krweprolití kaupeno; a za tak lewný peníz swoboda neprodáwá se národům. Wzpomněl jsem si na rok 1821 na Neapol a 1823 na Španěly, kde při zbauření lidu to samé jim král darowal ano i přísahau ztwrdil, a po dosažení pomocí opět nejen wzal, ale ještě tužeji národ pauty sewřel. Jak nám wláda nakloněna jest, ukáže se nepochybně brzo i u nás; Fiquelmont přišel na místo Metternicha, jeho žák a znatel ruského karabáče. A byť i mocnář náš tak poctiwě jednal a nechal nám konstitucí, budauť okolo něho jsaucí rádcowé ji uměti přistřihowati, až nám z ní málo ostane. Swoboda tisku? ta se snadno obmezí, a co se nedá obmeziti, kaupí se. Jestli to jde we Francauzích, kde jest takowý počet žurnalistů, co teprw u nás, kde tak málo spisowatelů a asi patero časopisů a nowin. Náš národ by byl slawný, mocný, kdyby množstwí nebylo zrádců podlých, zotročilých a špinawých; soběctwí wšude, a to nás činí nesworné, slabé a před jinými opowržené. Dej Bůh, aby se to změnilo! “ J. P


24. leden 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel, Titulek: Statistika školy Piaristů provincie česko-moravské léta 1847, Autor: Havlíček, Karel
Statistika školy Piaristůw provincie česko-morawské léta 1847. W mocnářstwí rakauském nacházejí se tři Piaristůw provincie pod třemi provinciály, uherským, česko-morawským a rakauským. Nejstarší a dle počtu osob řeholních prostřední jest provincie naše česko-morawská, jejíž wýpis na rok 1847 we Wídni u Mechitaristůw we 4ce na 24 stranách tyto dni na swětlo wyšel. Čítá se dle téhož katalogu latinského piaristských kollejí w Čechách 14, na Morawě 9, w Slézsku 2 a we Wídni 1, wšech tedy domůw 26, w kterýchž s wyjmutím 6 osob w rozličných auřadech a tolikéž 6 osob nemocných, ( dohromady 12 kněží ) w počtu 284 přebýwají. Z těch 296 „ religiosůw " jest 233 kněží, 39 klerikůw z této provincie a 2 kněží z uherské provincie „ professi ", a 22 klerici, nowici a laici, „ non professi ", M. r. odemřely tři osoby, a z řádu wystaupli dwa klerici non professi. Počet wšech žákůw do konce léta školního 1846 od nich chowaných a učených zmáhal se na 9100. Dle národností jsau tito učitelowé „ professi " takto sečteni: 174 Čechowé, 84 Morawané, 12 Slezanů, několik Rakušanůw a jeden Uher. Z těchto pracují tři pro jazyk česko-slowanský, a sice we Wídni w c. k. akademii Theresianské šlechticů ctihodný kněz Fulgenc Zeman, Pražský, profesor řeči a literatury české, w Rakownice na realní škole ctih. kněz Krescenc Fanta, Pražský, rektor a professor slohu českého, a w Brně při weleslawném c. k. morawském a slézském gubernium ctihodný kněz Dominik Kinský Slanský, co translátor a spisowatel český již známý. Potwrzený profesor jazyka českého jest Justin Michl Polický, nyní w Mikulowě. Diwno jest, že jazyk český tak málo pěstowatelů našel w tomto četném řádu! Pozn. Red. Spráwu provinciální wede nyní Wysoce Důstojný kněz Kajetán Wrána, Litomyšlský, assistent a vikář po smrti provinciála kněze Prospera Husáka Slanského, we Wídni, jemuž tři assistenti rodem též Čecho-Slowané w Litomyšli, w Mladé Boleslawi a w Kroměříži a čtyři konsultoři we Wídni, v Litomyšli a w Praze připojeni jsau. J. Michal Polický.


11. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Poláci, Titulek: [zpráva o boji za národní pokrok ve Slezsku], Autor: Havlíček, Karel
Z pruského Slezka. ( Cz. ) Polské obywatelstwo w Slezku, jmenowitě pruském, záleží, jak wědomo, nejwíce w selském stawu; i jeť mezi ním welmi málo lidí wzdělaných, kteříby swau národnost nezapírali. – Z této příčiny wznikl přirozený následek, že záležitost národnosti polské w Slezku nemohla si hned samočinně wystupowat, alebrž musela se nadít w interesy stran. – Strana konservativno-aristokratická, jako čistě pruská nebyla nakloněna wěci polské, než aby chtěla hájiti národnost slezkau; nezbýwalo tedy leč dáti se pod ochranu demokratů německých a tím způsobem zwětšit swé zástupce; ačkoliw se strana tato jmenowitě w Poznaňsku byla we welmi špatném swětle k Polákům oswědčila. – Tonaucí i břitwy se chytá. Nyní wšak změnily se poměry: demokraté pruští widauce roztroskotané swé náděje – wywandrowali do Ameriky. A tak kormidelníci národní wěci Slezka octli se samotni bez protekcí a zástupců. Awšak lidé wznešenějších cílů nedají se odstrašit protiwnostmi. Tak zachowali se také oswícenější Slezáci – jejich loď ačkoliw bauřemi utrpěla, neutonula ale bojuje s nepřízniwými žiwly. – Projděmež krátce hlawní fakta, které měly důraznějšího wplywu na pokrok národního snažení w Slezku. Klub tak zwaný národní w Bytomě hornoslezkém, jakožto plod demokratický upadl zajedno s demokraty. Wláda sice w loni za příčínau adres tohoto spolku a na usilowání poslance Szafranka, učinila w prospěch národnosti nemalé přípowědi; leč nyní, když widí sewřenau u swých noh revoluci, na jich dodržení ani newzpomíná. We školách elementárních nestala se po dnešní den žádná z připowězených změn šetřících polskau národnost. Owšem ale potkáwá ji mnohá rána se strany wlády. Jmenowitě dotknulo se nás bolestně to, že 30 letým příkladným wyučowáním a mnohými spisy o národnost polskau we Slezku zaslaužilý učitel w Lubči, J. Lompa byl wzdálen od učitelstwí, a se swau četnau rodinau zbawen chleba, a sice za tau příčinau, že zabawowání se s literaturou, musí mu býti záwadau k horliwému plnění powinnosti učitelských. Wěci národnosti ujímají se ještě p. K. Kosicki, statkář, a učitel Smolka – kteří nyní, jakožto náčelníkowé Towarzystwa pracujacych dla ludu szlaskiego sami jedni na zákonné cestě neustáwají domáhati se sprawedliwého šetření národnosti polské. Mužowé tito opuštění od strany nyní potlačené, sworně sjednotili se s duchowenstwem, aby zase s tauto silnau podporau obětowali se pro dbro swé rodinné země. W čele strany katolické, lzeli ji tak nazwati, stojí P. Fietzek, probošt z Německých Piekar, P. Bogedain z Opola, nynější poslanec na sněmu, P. Szafranek, probošt w Bytomě a literat slezký P. Sztabik z Michatkowic. – Oba prwní jsau redaktory časopisů polských pro lid. – P. Fietzek wydáwá w Německých Piekarách Tygodnik katolicki, – P. Bogedain rediguje w Opolu list obsahu politického, pod názwem: Gazeta wiejska. Wláda na usilowání těchto mužů ustanowila w Pyskowicích ( Peiskretscham ) německo-polský seminář učitelský. W Nysě dne 7. a 8. listopadu drželo se walné shromáždění provinciální „ Towarzystva katolickiego, “ kde se uzawřelo na pruský sněm wznésti žádost o zawedení jazyka polského, co řeči wýkladní na gymnasiích hornoslezkých, a šetření ho také w saudnictwí. Snad takowé horliwé domáhání se sprawedliwosti přece přeswědčí wládu, že úcitům národním nelze přikázati mlčení. Neboť w Slezku nebylo 6 wěků s to, utlačiti mluwu a city wlastenecké! A jak málo k tomu žádají Slezáci od wlády? toliko sprawedliwost – a ta by jim měla býti odepřena w našem wěku pokroku a oswěty, a to w zemi, kde židy dáwno již emancipowáno! – W Glewicech P. P. Jachnik, Perkacz a Waniura zarazili polské katolické towarzystwo, k rozšířowání oswěty národní. Towarzystwo, toto, rowně jakož i podobné co do aučelu towarzystwo marianskie, ujímá se daleko široko po hořením pruském Slezku, i přistaupiloť k nim již množstwí obcí wenkowských. Čítárny lidu w poslední době málo se rozmnožily; za to ale hlawní čítárna Bytomská horliwostí učitele Smołky znamenitě nabyla co do počtu kněh i čtenářů. W Německých Piekarách, w tomto neznámém kautě přetištěno již dříwe „ Žiwoty Swietych od Skargy, “ w 5 tisících wýtiscích, které z polowice rozprodaly se po Slezku. W každé skoro chalaupce, otec nebo matka čítá ty knihy shromážděné rodině, a netoliko ožiwuje mysl pobožnau, ale i mateřský jazyk chrání od zkázy. – Za nedlauho wyjde z téže tiskárny: Zbiór piešni koscielnych. Wítež, kdo jest půwodcem a wydawatelem toho díla? Mlynář Piekoszewský. Nikoli podnikatel welkého mlýna n. př. párního, ani ne osoba našeho civilizowaného swěta – ale mlynář w kaputě, zbílený maukau, člowěk s wírau, s citem wlasteneckým, s obětownosti pro obecnost. – Pocítil on dobře, že národnost polská na Slezku, 2051 předewším w církwi se zachowala – že po wěky přes wšechno utlačení mluwy mateřské, jedna a taže píseň nábožná odráží se o stěny kostelní, pocítil prospěch, jakýby pro lid wzešel ze sbírky těch nábožensko-národních zpěwů. Co cítil to i skutkem oswědčil. Od kolika let sbíral a zakupowal si wšechny národní pohromadě i porůznu wyšlé písně nábožné. Šel schwalně do Krakowa i sebral wšechno, co se mu k jeho předsewzetí hodilo. Uznalost obecná ho za to nemine.


27. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Šosovské staré archivy, Autor: Havlíček, Karel
Šosowské staré archiwy. Direktor Cerhenického panstwí, p. Weber, zakázál sedlákům na panstwí zříditi gardu. O konstituci jim prawil, wykládaje jim ji, že aby sedláci nemyslili, že bude k lepšímu, že ačkoli budau wědět, kam ty platy půjdau, které budau platit, přece ale co na tom že je, když se z každého okna a z každého psa bude musit platit, a k posledu že přijde na to, že se bude zem dlužit od Rothschilda peníze. O českých nowinách mluwil takto: Widíte, lidičky, ty české nowiny wás jen matau, teď je Pressfreiheit, tisknau, o čem chtějí, a darmo na to wynakládáte peníze. Ať žije konskripce! Při konstituční slawnosti w P. wolala se též mnohonásobná sláwa konstitucí. Lid ubohý, neslyšew za časů Metternicha nic o těchto hádačích, wolal z plného hrdla a docela upřímně: Sláwa konskripcí! ať žije konskripce!!


22. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Smíšené zprávy., Titulek: Den a noc., Autor: Havlíček, Karel
Smíšené zpráwy. Den a noc. ( Wyňato z „ Beechers's Voyage of Discovery towards the North Pole “. ) „ Když jsme se byli přeplouli za kruh polární, nic nedojalo hlouběji smyslů našich, jako změna, že místo střídání-se dne s nocí, nač jsme byli od dětinstwí swého uwykli, najednou den ustawičné nad námi panowati počal. Musím wyznati, že jsme byli welmi potěšeni nad touto nowotou, obzwláštně, an nám, plowoucím po moři docela ještě newyskoumaném a dle powahy bouřliwém, nemalý z toho wyplýwal užitek, a žádnému z nás ani nenapadlo přáti sobě, by se nám starý pořádek zase nawrátil. Wšak ale nechuť, odebrati se, práwě když nejwíc slunce do našich plachet plache, pralo, do kajut na lože, připrawila nás často o mnoho hodin, kterých odpočinutí žádalo: a když jsme na horu wystoupili, držeti ponůcku ( mohu-li se ještě tak wyjádřiti ), a nalezli posawád ještě slunce zlatící oblohu nebeskou, mysleli jsme si, že se již wíckrát noci nedočkáme. Pročež, co dříwe welikých wýhod nám přislibowalo, hrozilo již wšelikerými obtížnostmi a bylo-by nám oprawdu nemalých z toho nesnází pošlo, kdybychom si byli nebrali příklad na ptactwu, které jsme každodenně widěli táhnouti w jistou hodinu ku swým dědinám, a nebyli se také odebírali w patřící hodinu do kajut, kde jsme uzawřewše se slunečním paprškům, požíwali odpočinutí, potřebného k wykonáwání našich powinností. Na prwní pohled bude se mnohému zdáti, že by muselo býti ustawičné denní swětlo weliký zisk pro každou krajinu, myslím ale, že po krátkém rozwážení dostatečně se ukáže, že jest to práwě naopak, a že si nemůžeme dosti wyceniti dobro, které nám ze střídání se práce s odpočinutím pochází, a k čemu nás takměř střídání se dne s nocí přinucuje. Nemožno jest popsati wšechny ty newhody u spořádání času, s kterými se člowěk w těchto končinách setká. Kdo jest silný a pracowitý, chtěl by pracowati pořád, a nerad by se od swé práce, na kterou mu ještě slunce swítí, na lože odebíral, a lenoch by zase mohl pořád odkládati. Žádný by konečně nebyl tak powděčen, jako můžeme býti my za onen dar božské prozřetelnosti, kterého obýwanější části naší země požíwají.


14. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Šosovské staré archivy, Titulek: [Husa ve vězení], Autor: Jílowský, Wencl Lp.
[ Husa ve vězení ] ( Z J. ) Když W. W., zkaušený radda, žádného měšťana ani wůkolního wesničana do trestu přiwésti nemohl, nechal ze msty 9. září 1847 jednu husu do wězení dáti, kde 9 měsíců kejhala a 16 zl. w. č. projedla. Když ale 16. dubna od měšťanstwa skrze jeho mstiwé jednání zwržen a jiný magistrát zwolen byl, přišlo ubohé zwířátko skrze nowě zwoleného měšťanostu na swobodnau nohu, načež weřejně za 40 kr. stř. w licitací prodána jest byla. Wencl Lp. Jílowský. — — — — — —


25 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: Stav barometru kapitoly Pražské dne 11. dubna 1849 10 ¼ hod. dop., Autor: Havlíček, Karel
Staw barometru kapitoly Pražské dne 11. dubna 1849 10 1/4 hod. dop. Welebnému a welewáženému duchowenstwu w hlawním městě Praze! Ačkoliw pololetní sem zaslané wýkazy welewážených spráwců duchowních tak znějí, jakoby wšude tonsura, kolár a příslušný oděw ( roz. kánony ) se nosily, přece jsme se příležitostně dozwěděli, že někteří podle předpisu ode dne 28. prosince 1843 se nezachowali. Poněwadž ale mimo 386 to i zpráwy sem docházejí, že se předpis tento nezachowáwá, že z toho pohoršení powstáwá a že zlé aumysly tomu se podkládají, widí se kap. konsistoř nucena welebnému a welewážnému kněžstwu ono nařízení k určitému plnění připomenauti, aby obzwláštně w nynějších dobách, kdežto beztoho ze mnohých stran proti duchovenstvu nepřízniwé mínění se stawí, z této strany wšeliká příležitost k dalšímu pohoršení se odstranila. Dodatek: Můžeme dle obyčejnějšího mínění důst. konsistoř ubezpečiti, že kněžstwo bez wysokých bot ani té nejmenší wážnosti neztratí, a lid tím méně pohoršení z toho wezme. Jenom ať kněži sami dokážau, že w oděwu není orthodoxie ( pravowěrectwí ) a ať pro botu aneb pro několik wlasů mezi sebau kaceřowati se přestanau. Známo jest, že vestis non facit clericum ( oděv nedělá kněze ). Přáli bychom, aby kněz i w oděwu k lidu se přiblížil a jenom při obřadech zwláštní oděw měl. Nebude pak zapotřebí takowýto malicherný zákon hájiti a k wůli němu některau ubohau duši snad ještě pohoršiti. Maudrý zákon sám se hájí, nemaudrý wšak sám se zlehčuje. Čas jest, aby wel. duchowenstwo wážnější a důležitější rozkazy od swých důst. konsistoří dostáwalo; tím se wšecko nepřízniwé mínění odstraní.


26. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Jihoslované, Titulek: [překlad dopisu z chorvatštiny], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
– Záhřebské nowiny uweřejnily odpowěd bánowu na dopis redaktora Bělehradských Srbských Nowin, z které lze poznati smýšlení bánowo strany nowinářstwí, pročež ji zde klademe doslowně. „ Wážený pane! Práwě jsem obdržel wzácné psaní Waše z Bělehradu od 20. čerwna t. r., i pílím naň odpowědíti. Předewším dowolte, abych Wašnosti wyslowil srdečné díky za důwěru, s jakau jste se ke mně obrátil, a kterau myslím nejdostojněji oceniti rownau důwěrau, pronesa přímě swé mínění strany jihoslowanské žurnalistiky, o jejíchž zásluhách o interessy Rakauska Wašnost we swém psaní mluwíte. Owšem aučinkowala mocně na ducha, na národní oswědomění našeho národu, owšem wystupowala horliwě a rázně proti separatismu maďarskému, později ale ( připauštím, že třebas z nejlepšího úmyslu ) zdála se zhusta zapomínati, že ani w přírodě ani w politice neplatí skoky, že wšechno swětské časem i prostorau je obmezeno, že se nemůže zároweň bojowat a užíwat owoce míru. Ohlédněte se po Ewropě, a zajisté mi přiswědčíte, že bídy uwalené na miliony člowěčenstwa mají z welké míry na swědomí žurnalisté, kteří úlohu swau rozřešiti nemohli anebo nechtěli, kteří zapomněli, že mají obecné mínění zastupowat, je řídit, ale nikoli jím panowat, je terrorizowat, že člowěčenstwu rowně zle poslauží nešetrná zwůle redaktorů jako zwůle hejna auředníků. Nech se zřejmě a prostě wyslowuje wlastní mínění, awšak wážně, jak to přeswědčenosti přísluší; nech se wede boj s míněním odporným, ale nikdy s osobnostmi; a pak nech se dáwá sluchu také druhé straně. Anebo mohlo by se rozumně za to míti, že redakce jenom býwají nechybně a dostatečně poučeni o poměrech. To nejsau nikoli, a byťby byly i nejzkušenější hlawy. Ano slabé oko widí s galerie minaretu wíce a dále nežli nejostřejší oko wěřícího, který se na jeho prahu k modlitbě klaní! Pane! Wy jste ještě mladý muž, já ale sestárlý w nesnázích žiwota a služby weřejné; pročež nemějte mi za zlé, pakli si jako poučowatel wedu, starší wěk to tak sebau přináší. Jinak ale poznáte z toho, že nepatřím nikoli do počtu oněch, kteří s prázdnau pýchau nedáwají nic na hlas a mínění nowin. Wěřte, pane! já miluji swobodu, zároweň ale také zákonnost; já miluji swůj národ nade wšechno; – proto práwě ale držím pewně při Rakausku. Jenom w konstitučním rozwinu národů této říše spanilé, kteří jsau z wětší části kmene slowanského, spočíwá proň samého budaucnost. Tak se wyslowil též celý národ na loňském sněmu zemském; on powstal pro zachowání weškeré říše, pro oswícenau rodinu, pro rownopráwnost wšech národů sbratřených w této welké říši. Až jenom neblahá wojna bude ukončena, pak přikročíme ruče, awšak rozwážně k poswátné práci míru. Příprawy k tomu dělati, toť jest krásná a jedině důstojná úloha našeho wlastenského časopisectwa. Bratrstwo a swornost budiž naším heslem. Duše moje nezná žádného rozdílu mezi Chorwáty, Slavonci, Dalmatinci a Srby, který se bohužel za posledního času až přiliš wystawowal. Porodí-li matka ještě čtwrtého, pátého syna, tu se radují ostatní ze swého noworozeného bratříčka; a má on přestat býti jejich bratrem, obdržew několik dní na to na křtu jméno Jiřího, poněwadž nemohau wšichni býti Milošowé, Petrowé a t. p.? Pakli si časopisectwo w takowém smyslu bude počínat; bude-li wolně zastupowat mínění obecné, a rázně ale též důstojně wšem přehmatům, nech si přijdau odkud koli se opírat; bude-li k srozumění, smíření a k sjednocení pracowat: pak ať je třebas tolik redaktorů co je čtenářů, pak ať si má každé město, každý městýs, každá wes swé nowiny. Co se konečně wlastní záležitosti Waší týče, totiž aby byla zrušena zápowěd od komanda 7. okresu na Waše nowiny wzložená: lituji srdečně, že nejsem s to sám bezprostředné kroky w tom učiniti; poněwadž mi jednak sama zápowěď a jednak pohnútky této zápowědi nejsau powědomy, a poněwadž nepochybně o tom již byla dána wědomost c. kr. ministerstwu, které pak jedině může zrušení této zápowědi způsobiti. Obrátí-li se tedy Wašnost přímo do Wídně, příjdete nejjistěji k cíli, neboť já we swém přítomném zčista wojenském postawení nemohu rozhodowati o nowinách k tomu kromě Rakauska wycházejících. Awšak záležitost tato jinak welmi nepříjemná poskytla mi příhodnau pohnútku, abych Wašnosti wyslowil obzwláštní swau náchylnost a Wás mohl ubezpečiti, že si wážím, pane redaktore, psáti se Wašnosti nakloněný Jelačić m. p. bán. W hlawním stanu w Sově dne 11. čerwence. 1849.


4. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: Ze Svatováclavské lázně, Autor: Havlíček, Karel
Ze Swatowáclawské lázně. Řeč, kterau L. Štúr w neděli we swatowáclawské schůzce muže bratrských myslí rozplamenil, byla asi tohoto obsahu: Přátelé a bratří! Přináším Wám pozdrawení ze země slowenské od Dunaje, pozdrawení a přání ku zdaru těch úmyslů, kteréž Wás zde w jedno swedly a w tomto početném sboře shromáždily. Na zemi té, z které přicházím, byly též někdy powstaly úmysly tyto, bylyť ony powstaly we Weliké Morawě w Rastislawowi a Swatoplukowi, kteříž chtěli spojiti kmeny slowanské w jednu obec, w jednu rodinu. Aleť zahynula Weliká Morawa, leč úmysly ty newyhynuly, neb pokaušeli se o wywedení jejich Wáš Břetislaw a Boleslaw Chrobrý, král polský, arciť že bez prospěchu! A tak rozdrobíce se otcowé naši, zůstaly rozdrobeny naše síly, naše dáwné obce, a toť bylo naším neštěstím, neb jeden po druhém padali jsme w služebnost, přicházeli jsme o naši samostatnost, upadli jsme w otroctwí a za tímto celé hejno wšelikterého druhého neštěstí sesypalo se na nás. Upadla Weliká Morawa, padl w rumy Welehrad, Wy jste ztratili samostatnost swau, ztratili ji Chorwati, ztratili Srbowé, ztratili jiní jižní Slowané a konečně i Poláci. Ejhle široký swět slowanský, weliká rodina naše, a ten swět, ta rodina naše upadly w newoli, neb rozdwojily se, neb rozdrobily swé síly. Či opisowati Wám to něštěstí, které proto nás přikwáčilo, či opisowati Wám tu bídu, kteráž proto obklíčila nás, či opisowati Wám tu hanbu, která proto stíhala nás? Tam hle Bílá Hora – o bodejž ji newidělo oko slowanské, newidělo tu rakew, kde tlejí kosti reků Wašich, kde pohubena sláwa Waše – a Wy jedním pohledem na horu tu w památce Slowanstwa proklatau připomeňte sobě wšecky ty pohromy, kteréž po té osudné bitwě Wás postihly a sewřely. Pleněn a huben rod Wáš, cizinci stali se pány we wlasti Waší, w zemi potem Čechů zkalené, krwí českau polité, jménem českým oslawené, cizinci usedli si za stůl w domowě Wašem a hodowali si a Wy stáli jste jim za hřbetem k službě; mizely Waše mrawy, Waše zwyky, zmizel jazyk Wáš, tratilo se slowo Waše! Slowo značí i píseň u Slowanů: Ej kam se byly poděly i ty písně Waše, kam to slawné: „ Wzhůru bratři pojďme směle na drawého nepřítele! Wzhůru, bratři! do boje! “ kam druhé písně Waše národní? Wšecko to bylo zatichlo a oněmělo! A takowéto pohromy přikwáčily i druhé kmeny naše, neb nepomáhali jsme si, stáli jsme wždy rozdrobeni proti spojené síle cizinské, a tak hle na jednom konci utlačil nás Němec, w druhém kraji Maďar, w třetím Turek, we čtwrtém Wlach, w pátém Tatar – wšude, wšude cizinec stal se pánem naším a my sluhowé jeho! Naše rozdrobenost byla naše slabost, naše slabost byla síla našich nepřátel, a když jsme začali cítiti tuto slabost naši, kdy jsme se začali přihlašowati jedni k druhým, jak to utiskowatelé naši nám zbraňowali, jak zapowídali, jakowé kyselé twáře k tomu dělali! Či newíte, že říkali, když jsme mluwíwali o rodinném slowanském našem swazku: „ das sieht gefährlich aus, das riecht nach Panslavismus “ atd., či newíte, že říkali: „ my nepotřebujeme Slowanů, ale wěrných Čechů, Chorwatů atd. atd.? Ano, opakuji ještě jednau: naše spojení jest naše síla a síla naše jest slabost našich nepřátel. Spojíme-li se, nebudeme sluhowé Němců, Maďarů, Turků, Tatarů, Wlachů, ale budeme to co budeme sami chtít, budeme swobodni. A čas jest již, abychom byli swoji, neb dosud byli jsme wšecko, jen to ne; dosud byli jsme Němci i Maďaři, Turci i Wlaši, jen ne Slowané. Chorwati udělali již píseň z ironie sami na sebe, zpíwajíce: „ Bili smo već Taliani, Němci, Ugri i Cigani “, ale nebudeme ani Taliani, ani Němci, ani Uhři, pakli budeme Slowané. A budeme-li Slowané, pak budeme i Češi, Poláci, Chorwati, Srbi atd. Protož blahořečím úmyslům Wašim, blahořečím spolku Wašemu, kterýž se zasadil o spojení rozdrobených kmenů Slowanských, kterýž powstal, aby oprawowal to co zhubily časy dlauhé. Ale Wy i máte powinnost tuto, neb jste prwní z nás co wybředli ze zákruty mořské se swým žiwotem a swobodau, a kdo prwní jest, ten nech připrawí a wyšle loď, kteráž by přijala sem i tam na břehách plawajíci bratry w nejistotě a w nebezpečenstwí po moři žiwota. Wy, bratří čeští, byli jste w středním wěku někdy swau wědau, swau universitau sewerní září nad Ewropau, buďtež i teď úmysly a skutky slowanskými sewerní září nad Slowanstwem!


19. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Rovnost všech stavů před zákonem, Autor: Jeden řeholník
Rownost wšech stawů před zákonem jest jeden základních kamenů konstitučního státu, proto také část hesla Wašeho w Nowinách těchto. Aby se aučele tohoto dosáhlo, musí se předewším wšecky posawádní nerownosti mezi stawy poznati, pročež každý staw, který nerownosti tau obtížena se cítí, weřejně hlásiti se netoliko smí, ale powinen jest. Jeden stawů těchto jest staw řeholního duchowenstwa, které zawázáno jsauc církewním slibem poslušnosti swým předstaweným řeholním, wlastně žádné swobodné wůle nemá, nébrž za pauhý nástroj jejich sníženo jest. Ano i zákonem občanským řeholnictwo mezi neopráwněné nedospělce se počítá! A přece nacházejí se w stawu tomto mužowé, kteří co pastýřowé duchowní, wzděláwatelé mládeže, pěstitelé wěd i umění církwi i státu mnohonásobné služby konají, kteří pro blaho wlasti wřele cítí a jemu každau obět milerádi přinášejí, kteří nad nynějším noworozením jejím z celého srdce se radují a zdaru jeho taužebně očekáwají, wšemožně k němu přispíwajíce: a těm se snad žádného owoce wítané swobodné ústawy státní dostati nemá, ti snad samotni ze wšech občanů we státu swobodném newolníky zůstati mají? ‒ Doufáme, že tomu wlast naše nepřipustí, nébrž že wše odstraní, co zákonní rownosti wšech občanů překáží. Jeden řeholník. — — — — — —


15. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Štědrý večer., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. Štědrý Wečer. Wánoční powídka o strašidlech od C. Dickensa ( Boza ) zčeštěna od M. Fialky. W Praze 1846. Tisk a sklad Jaroslawa Pospíšila. Cena 14 kr. stř. str. 143 w 16ce. Wýborné práce Angličana Dickensa we wýborných překladech páně Fialkowých mohou se wždy čísti třeba by již dáwno po štědrém wečeru bylo. Tak myslíme i my i pan J. Pospíšil, odporoučejíce snažě tuto knížku weškerému našemu čtenářstwu. Ať se těch strašidel nikdo nebojí.


12. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Pestalozziho bájky některé, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Pestalozz’iho bájky některé Spůsob wýmluw lidských. Pane spráwec! Pane spráwec! Auplawice we wsi se rozmáhá strašně. Takto prawil Jakub Fisule ku spráwci w Koliškách. Ten wšak měřil práwě owes; ale odpowěděl přece Jakubowi: Nu Jakube, ty mě takau ochotností zpráwu přinášíš o lidech nemocných; powěz mi také, jak jim pomoci? Jakub odwětil: Toť já newím. Spráwce na to: Nu, newíš-li jak pomoci, nehrubě to spomáhá, že se do těchto wěcí mícháš. Každá wěc má swých lidí. — Načež opět měřil a počítal naměřené korce. Fisule wšak wraceje se domů prawil k sobě: O ty milý Bože! kterak to měření owsa a žita lidem z hlawy wyhání, což by tam zůstati mělo!! Slowo to: Co se do toho mícháš? každá wěc na swětě má swých lidí — přejde-li w které zemi we zwyk w ústech úřednických, jest s to, poslední jiskru účastnosti w obecné strasti, na obecném blahu, na obecném zdaru a požehnání w srdcích občanů udusiti, a starost o obé tyto wěci lhostejně ponechati těm, kdož k tomu zřízeni jsau. A jak to pak asi wyhlíží?! Tak záhubně ono slowo působiti musí; neboť žádný se nedá rád za účastnost swau na záležitostech wlasti a lidstwa wůbec pohržením a potupau odpláceti. Jak Wáclaw o swé otcowské srdce přišel. Wáclaw měl wydati synům swým dědictwí po matce, jemu wšak se příčila myšlénka, žeby otec dětem swým něčím powinen byl, a twrdil, že jakožto otec aniž synům aniž komu jinému we swětě mimo Bohu odpowědným není. Myšlénka ta jej wšak příliš daleko zawedla. Stal se náružiwým proti synům swým, a tak si pokazil srdce otcowské, žeť nejpodlejšího z synů si wyhledaw každého dne z něho wyzwídal, což proti němu zamýšlí, kteří nejhlasitěji sobě naň naříkali. Tím arci docílil, žet až na konec w moci swé uchowal dědictwí po matce; awšak na loži smrtelném přece wyznal spowědníků, že křiwdu učinil dětem swým a že mu to mukau nesnesitelnau, že musí co otec nesprawedliwý do hrobu se ubírati. Historie tato zbudila we mně myšlénku následující: 1. Kdo pustí uzdu slepým pudům těla i krwe swé, náružiwostmi a poblauzením swým otupí, jako příroda bezžiwotní. 2. Kdo tak wysoce jest postawen, že se domýšlí, jakoby z ohledu swého jednání žádnému na zemi, wyjma Boha odpowědným nebyl, za toho by se měla každá dobrá duše denně modliti, aby nezapomenul nikdy na hodinu swau poslední a na neuprositelného swého Boha. 3. Takowý člowěk by se pak i těšiti měl co nejwíce, našel-li by we swětě přátel a prostředků, nimiž by se ochránil před drzosti a nerozumnosti we swém chowání k lidstwu. Dojista, sám by se měl za to denně k Bohu modliti. Řád špitálský. Není to k wydržení, jak s námi w tomto domě se zachází! tak prawilo rozhorleně několik špitálníků, když jim jednau kaše a poléwka dosti chutně připrawena nebyla. Domácí spráwa, jejížto důchody w tom poměru rostly, w kterém špitálníci špatnější strawy a nápoje dostáwali, smála se jich stížnostem a nazwala je neslušnau drzostí, která nesmí se beze trestu nechati. Welelať též několika špitálníků, kteří nejhlasitěji si stěžowali, uwrci do díry, kamž ani slunce ani měsíc neswítil, a oznámila úřadu předstawenému, kterémuž zodpowídati se powinna byla, w němž wšak dobrotiwý jeden pan strýc wéwodil, událost tuto dokládajíc, žeť w domě slotau a žebrotau naplněném nelze takého řádu zawésti a chowati, jaký třeba jest a sluší pro muže we swém práwu jsaucí, a jaký tito žádati opráwněni jsau. Kde taký řád w chudinci panuje, a kde špitál čili chudinec takowé wrchní dozorstwí má, žeť podřízený úřad jemu takowéto zpráwy podáwati smí: tam by se weřejně w kostelích mělo modliti k Bohu, aby chudinu tohoto místa čili města z rukau swých spráwců wyswoboditi ráčil. Neštastná polooswěta. Synowé Izraelští nesměli w porobě swé Egyptské za Faraóna užíwati ani páčidla, ani heweru ani trakaře. Toho wšeho směli toliko užíwati Egyptští z práwa wýsadního. Za časů Mojžíšowých ale počali židé w schůzkách swých o nesprawedlnosti a nesmyslnosti těchto ustanowení egyptských mezi sebau rokowati. Takowéto počínání židů nazwali Egyptčané nešťastnau polooswětau, kterau sobě lid ten bídný toliko přitižuje, zákonité meze stawu swého nesnesitelnými činí, a ničeho nezýská. Jedno pak ústní podání zní: „ že Mojžíš zabil Egyptčana při hádce wzniklé o práwu oswěcowati národ t. j. o práwu, užíwati pačidla, heweru, a trakaře. “ Lazur nebes a oblaky. Dítěti sedlskému nelíbily se oblaky. Řeklo k otci: Jen kdyby nikdy krásné modré nebe nepřikrýwaly! Otec wšak odwětil: Blázínku! což máš z krásného lazuru nebeského? Hnědé oblaky práwě přináší nám požehnání. Spatřím-li zástupy wyšnořených darmochlebů, kteří jako zrození k tomu, žiwiti se z mozolů cizích ( fruges consumere nati ), stříbrem a zlatem se lesknau, a wedle nich tlupa pracowitých dělníků wesských w hrubau šerku oděných: zpomínám si mimowolně na lazur nebes a hnědé oblaky.


10. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisovatel., Titulek: [Tyrolské noviny]., Autor: Havlíček, Karel
Dopisowatel. Tirolské nowiny „ K. K. priv. Bothe für Tirol und Vorarlberg “ píší následowně: „ Déle než před 15 lety byly české přeslice i w naší zemi úsilně schwalowány a také uwedeny. Od té doby bylo i w Čechách uznáno, že je potřebí, aby se w tomto důležitém průmyslním odwětwí dále pokročilo, máli býti schopno odolati na trhu přízi fabriční. K tomu cíli jednotliwí lidumilowé a statkáři se znamenitými wýlohami hleděli westfálský a belgický způsob přádelní w Čechách uwésti. I podařilo se jim, a w mnohých místech podle zpráw we weřejných listech, zkwétají přádelní školy, které již znamenitě prospěly. Nebylliby to welice wděčný úkol naší hospodářské jednoty ( t. j. tirolské ), aby osobu k tomu zcela schopnau do Čech wyslala, by se tam s dotčeným způsobem močení a předení lnu úplně seznámil, a pak w naší wlasti, kde pěstowání lnu a plátennictwí není neznamenitým odwětwím národní wýžiwy, tomuto způsobu učil? “ — Ejhle jak příjemno jest pro nás, že aspoň w něčem slaužiti můžeme jiným za wzor: dbejme tedy, pokračujme, přiučujme se, abychom také we welikém množstwí jiných wěcí podobně za příklad poslaužiti mohli!


15. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
* * * Dne 12. listopadu umřel zde známý zeměpisec a statistik J. B. Sommer w 75. roce swého wěku. Ještě nedáwno byl dokonal 16. a poslední swazek swého statisticko-zeměpiseckého popisu král. českého.


6. prosinec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Říšský sněm., Titulek: [Program spolku německých Rakušanů we sněmu], Autor: Havlíček, Karel
[ tři hvězdičky ] Z Kroměříže. ( Program spolku německých Rakušanů we sněmu. ) Spolek tento má záležet z oněch poslanců německých, kteří si postawili nebo chtějí postawiti za úkon: Nejprwé: Aby se Rakausko jakožto konstituční dědičná monarchie wystawělo na základě co možná swobodném a demokratickém a zachowalo w celé swé dosawádní welkosti a nezáwislosti, pročež chtějí hlasowat nejenom proti wšelikému odtrhowání, ale též proti každému oddělowání-se jednotliwých částí říše. Druhý: Že uznáwajíce zásadu auplné rownopráwnosti wšech národností, chtějí wěrně a pečliwě hájiti swau wlastní německau národnost, odříkajíce se jednak wšeho bažení po nadwládě, jinak ale také wždy hotowi stawěti se proti wšelikým přechwatům neněmeckých národností. Konečně za třetí: Chtějí wejíti w auzké, pro obě strany prospěšné spojení mezi sausedním Německem jazykem i osudy spřízněním a mezi Rakauskem, ale jen tak daleko, aby tím nebyla obmezena a zkracowána nezáwisnost, swrchowanost a samostatnost Rakauska i auplná rownost wšech jeho národů a zemí.


10. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Historická upomínka, Autor: Havlíček, Karel
Historická upomínka. Poněwadž se welmi mnoho o tom píše, tiskne a mluwí, nejen we Wídni, nýbrž i we Frankfurtu a jinde w Německu, žeby záslušno bylo, aby na neposlušné, twrdohlawé Čechy německá exekuční armáda poslána byla, hledali jsme s mnohau pečliwostí we starých kronikách, nenašel-Ii by se již někde w minulosti podobný příklad, kterak Němci též nějakau exekuční armádu do Čech wyslali a jak pořídili, a ejhle! takto stojí psáno we starých letopisech českých na r. 1431, což se tuto klade doslowně někomu pro wýstrahu a někomu pro potěšení: Wiece tjž poslowé prawili sú, že mnozj Němci a ginj cizozemci silně se zbieragj, chtiece do země České tohoto léta nepřátelsky wtrhnúti. Kteréžto wyprawowánie stalo se gest skrze dřéwe řečené posly we čtwrtek na den těla božieho, na nowém městě na rynku, když sú chodili s procesj. 191. ( AD–N. ) Téhož léta, po té wypowědi a wýstraze 222 poslów nadepsaných, Čechowe mnozj, tociž Pražané, kněz Prokop wódce Táborský, Sirotci a giná mnohá města s pány korúhewnývmi, sgeli sú se ku Plzni, a potom táhli k lesu Baworskému, čekagjce nepřátel cizozemców. A když sú se oni báli wtrhnúti do země a prodléwali, Čechóm se spíže nedostalo; z nichžto Čechów každý zástup gel gest domów po spjži: a ginj také newěděli, by Němci za lesem leželi, chtiece do Čech wtrhnúti. Za tiem oni repřietelé, naděgjce se, že sú Čechové strachy před nimi ustúpili, i hned u welikém množstwj wtrhli do země. Tu sú byli mezi nimi z mnohých zemj od Rýna, Šwábowé, Missněné, Řezněné, Bawořjci, Sasici, Durinkowé, z Flandr, z Elsas, z Holandu, Zelandři, i wssecka města řjšská, i wssecko to pokolenie Německé. A gakož oni obecně prawie, i gich wězňowé prawili, kteřjž potom byli zgjmáni, že gich bylo wiece než sto tisjców a třidceti tisjców. A wtrhsse do země, městečka otewřená a wsi pálili sú, a Tachow město oblehli sú. I hned Čechowé, sgewsse se zase, proti nim sú táhli wogensky, magjc lidu bljž ke čtyřidceti tisjcóm, jakož sú obecně tak ssacowali. A když bylo u vigilii matky božie na nebe wzetie, sssikowawsse swé wozy ráno u Chotěssowic, táhli ssikem swým ten celý den na nepřátely k Domažlicóm; neb giž byli Němci odtrhli od Tachowa, uslyssewsse, že Čechové táhnú. A když gesstě Čechowé mjli od Němców byli, i hned z přepustěnie božieho welikú welmi báznj gsúc poraženi Němci, prwé než sú české wogsko opatřili, s wozy swými do lesów Baworských, naywiece tú cestú k hradu Risenberku, běželi sú, a s wozów utiekagjc múku a ginú spjži na zemi metali, lehčjce wozy, sudy s pitjm osekáwagjce, a giné mnohé wěci s wozów mecjce. A wssak platno nic nebylo; neb když sú s wozy do lesa wnikli, tu se wozowé zaměstnali, že každý chtěl geden před druhým býti. Někteřj z Němców postawili sú se, aby tak wozowé gich a pussky mohly do Bawor přes les uteci: ale honci wogska českého přibljžiwsse se, w ně udatně wskočili, a tak sú ge z gich wozów wytiskli, a tu gich mnoho zbili a zgjmali; a tak odewssech wózów nepřietelé utekli sú, i ode wssech děl i giných wěcj. Tu Čechowé s božj pomocj weliké wjtězstwj obdrželi sú. A obecně prawie, že pussek tři sta a wozów dwa tisjce odgali sú gim, kromě těch wozów, kteřjž ginýma dwěma cestama utekli sú, o kterýchž cestách Čechowé newěděli. A tak Němci w ten den welmi sú zassli a zamútili se, že kterú cestú měliby utiekati, owssem newědechu: ale po lesiech onde i onde wozowé táhli sú, a sami Němci hlaw kryli po křowj, chowagjce se; a ginj sú se do Čech obrátili, mniece by domów utiekali. Čechowé pak tu celú noc mezi wozy německými byli, ( neb giž z wogska českého wssecky byli rozpustili ), a tu celú noc na lese byli a nespali, ale wjna z welikých sudów sobě točili a kořisti s wozów brali; a na kterých woziech německých prach byl pusskowý, ty z daleka zapalowali. A tak gekot a křik tu celú noc byl weliký na lese. Z gitra ráno, na den matky božie, wězňów welmi mnoho po lesiech shledali, tak že gich weliké processj byly, wsse dwa a dwa a swázawsse. W tom také bogi Čechowé mnoho stanów usslechtilých a giných mnohých wěcj, korúhwe, střiebro, zlato, sukně, bullu, kterúž Eugenius papež čtwrtý Julianowi kardinálu dal byl, ( aby kardinal wydal křjž na wykořeněnie Čechów ), wzeli sú; a pro tu přjčinu dřéwe řečený lid německý s mnohými biskupy, kniežaty, hrabiemi, pány, rytieři i obecným lidem do země české byl gest wtrhl: ale buoh milostiwý gich pýchu porazil gest a zetřel. A proto buď požehnán wěky wěkom, amen. To uslysewsse Němci Missněné a ginj, kteřj byli wtrhli k Žatci a zemi hubili, gichžto počet byl gest čtyři tisjce, gakož prawie, a byli i pěssj s wozy, ti wssickni též strachem a báznj utekli sú z země. Po tom wjtězstwj Čechowé geli sú na Albrechta wéwodu Rakúského do Morawy; kterýžto s mnohým lidem nepřátelsky byl do Morawy wtrhl, a dobýwal i hubil zemi Morawskú. I zahnali ho za Dunag.


27. leden 1846, Zdroj: Česká včela, Část: [Poučné články], Titulek: Kapitola o kritice, Autor: Havlíček, Karel
Kapitola o kritice. Od H. Borowského. „ Vivos voco, mortuos plango, fulgura frango. “ „ Když se dwa spisowatelé někde w Praze wečír u piwa pohádají, odejde některý z nich honem domů, sedne za stůl, a napíše na druhého notnou kritiku. Druhý den na to se kritika wytiskne, a třetího dne pod wečer wyklepají někteří přátelé zkritikowaného tomu, jenž kritiku byl napsal. “ Tak asi předstawuje si snad mnohý čtenář Pražskou kritiku, a w počtu slow, kterým málo kdo jak náleží rozumí, ačkoli je každý zhusta wyslowuje, nachází se také kritika. Tato ubohá má již po dlouhý čas u nás bídný osud, ba přišla úplně na mizinu tak dalece, že i poctiwého jména zbawena jest. Nejwětší čásť čtenářů, a owšem spisowatelů již wrozenou mají proti kritice nenáwist, a kdyby ještě starý středowěký řád panowal, nepochybuju nikterak, že by kritikowé, zároweň s katy atd. mezi nepoctiwé lidi a čtweráky náleželi, a na znamení nepoctiwosti swé aspoň prawý rukáw čerwený míti museli. To wšak ti ubozí nepřátelé kritiky nepowáží, že wyřknouce smrtelný soud nad kritikou, sami sebe zatracují. Neboť se osměluju celému swětu do očí twrditi, že je každý člowěk kritikus. „ To je paradoxon! “ Tak tedy uděláme ještě wětší paradoxon, a řekneme, že jsou obyčejní kritikowé, totiž ti, kteří w časopisech knihy a herce a hudbu posuzují, nejskromnější a nejhodnější ze wšech. A proč? Proto že tito posuzujíce lidi a jejich díla, nikoli se neosmělují samého Pána Boha kritikowati, jako to wšichni jiní lidé činí. „ Dnes je hezky, jen kdyby tak slunce nepálilo! “ „ To je oškliwé počasí, samý déšť a plískawice. “ Takto wšichni lidé bez přestání Pána Boha kritikují, a pak se ještě opowažují hubowati na literárního kritika, kterému jak žiwo ani nenapadlo biblí do kritiky wzíti! – Tak je ten swět zmotaný, ale jen dále. Již hned na prwní pohled každému napadlo, že zde budu kritiku a kritiky zastáwat, a dá-li se i wychwalowat; a proto jsem byl přinucen, aby se hned z počátku wšechna srdce proti mně nezatwrdila, wšechny za spoluwinníky klientů swých prohlásiti. Dobře wím, že jest pro obžalowaného nejlepší obrana, když může panu soudcowi říci: „ Sám takowý! “ – Necháme tedy prozatím wšechny ty bohaprázdné kritikáře, kteří wšechno napořád kritikují, a obraťme se jen k těm hodnějším, kritikujícím jenom wýhradně knihy. Tito poctiwí, prostomilí lidé wystupují také s míněním swým weřejně w tisku, a ne jen tak oustně a pokoutně. Přede wším nesmíme si tajiti mrzutou prawdu, že je w Čechách ( také na Morawě a na Slowensku ) z dopuštění božího každý spisowatel také zároweň wlastenec: a tato bytost wlastenecká jest w něm s bytostí spisowatelskou nerozdílně spojena. To se zdá být sice na prwní pohled nepatrná wěc, ale každý kritikus nejlépe wí, jaký to je zpropadený háček. – Některý spisowatel wydá knihu, některý kritikus napíše, že ta kniha nestojí za nic. Kdyby byl onen spisowatel jenom spisowatel, neměl by proti tomu úsudku žádný nic; ba ostatní spisowatelé by se w tom mínění wšichni z bratrské a kolegiální lásky také shodli. Ale onen spisowatel je také wlastenec, a proto je w jeho osobě uražena sama wlast a wšichni wlastenci napořád; a následowně se onen kritikus od té doby nesmí opowážit w letě po dewáté a w zimě po šesté hodině z domu wyjíti bez hole. – To je ale wšechno ještě málo: kromě toho je w Čechách ( také na Morawě a na Slowensku ) každý wlastenec také ( ach! Bože! ) spisowatelem. A wlastencem může být w Čechách každý twor, rozumný nebo nerozumný, jen když písně české zpíwá, z korbelíčku si nalíwá, při tom nezná wětší slast, nežli milowati wlast!! Pak sepíše nějaké spisy a kritika o nich nesmí říci, že jsou špatné, z příčiny swrchu uwedené! Takowý je staw kritiky české! O jemine! o jemine! zkormouceno jest břicho mé! ( Pokračowání. )


31. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Upozornění], Titulek: K wenkowským obcím!, Autor: Havlíček, Karel
K wenkowským obcím! Přátelé! uwažte důležitost času a nezasílejte k redakci Národních Nowin nic, leda wěci potřebné a důležité. Zapřete sebe sami; kdyby každý jen o sobě čísti chtěl w nowinách, jak málo by se mohlo wěcem potřebným pro celau zem místa obětowati. Nyní ale, kdežto sněm zemský přede dweřmi máme, žádá swědomí naše, abychom raději o celau zem dbali, než o zwláštní záležitosti, a na tom státi musíme, třeba bychom někoho sem tam urazili. Jmenowitě strany Frankfurtu již nic nepřijímáme, přeswědčeni jsauce, že poctiwý Čech žádný newolil. Redakce.


26. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Výstraha Němcům.], Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Zase máme krásnau příležitost něčemu maudrému se naučiti, a sice od P. T. p. Heckera, známého deputowaného Badenského, kterýžto w tamější II. komoře w 28tém sezení následujícím spůsobem před námi Němcům wýstrahu dáwal: „ Myslím, že wlasti naší weliké a snad blízké nebezpečí hrozí. Pohlednětež na literaturu Slowanskau, na silu w ní se jewící, které si powědomi jsau, pohlednětež na usilowání panslavismu. Poslauchejte přednášky w Paříži, poslauchejte je u prostřed Německa ( w Berlíně ), slyšte wítězoslawné wolání Slowanů, přečtěte poslední wůli Petra Welikého Bájí se cosi o tajném testamentu Petra W., aneboli o tajném nawedení pro swé následníky na trůně ruském, jak by weliké mocnosti nabýti měli., wzezřete na země podunajské, pohledněte, kterak Slowan již ruku swau wztahuje na Eideru ( řeku ) – zajisté nám hrozí panslavismus blízkým, welikým nebezpečím. Jdětež pak do Rakauských zemí, jdětež do Čech, Uherska, Chorwatska, a kdekoli se jen z chýže Slowana kauří, w domku nejchudšího robotníka, spatříte podobiznu cárowu, a na otázku, kdo to jest? odpowí wám: Obraz našeho otce, který nás jednau wšechny w jeden národ spojí. – A můžete-li, pánowé, takowéto moci stejnau silau se protiwiti? silau, rownau té, o kterau se sila Napoleonowa ztroskotala? “ Tolik p. Hecker! Nediwili bychom se, kdyby se takowé řeči w nějakém jiném ústawě Badenském wedly, třeba w blázinci, jenom ne w komorách! Ten nešťastný panslavismus! Před tím ti ubozí Němci w Říši jako před nějakým poledním strašidlem ustawičně se ještě plaší, a po něm do wětru wyhazují! Kterak si ale wyložíme jejich nepotřebný ustawičný strach? Mnozí řeknau, že od špatného swědomí. Wědíť oni prý dobře w duši swé, že se na slowanských národech prohřešili, a proto je nyní ta myšlénka panslavismus, kterau si sami wymyslili, co wěčný 240 žid Ahaswerus bezkonečně děsiti, a o rozum i o zdrawé oči připrawowati bude. Proto widí nyní w tomto swém panslavistickém snu wšude obraz cára, kde ho není a ještě nikdy nebylo, a nás Čechy, Poláky, Iliry a Rusy i Lužičany widí we snu táhnaut s prowazem welikým w rukau, kterým bychom najednau zadrhli žiwot matky jejich, Germanie! Ubozí Němci.


20. prosinec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: [Společnost mladých lidí v Záhřebě]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. - W Záhřebě utwořila se dosti četná společnost mladých lidí, kteří si umínili a na to si čestné slowo dali, že kromě powinnosti swé wšude jinde jenom w národním a mateřském jazyku ( totiž w ilirském ) se wšemi mluwiti budau, kteří ilirsky umí, a to proto, aby jazyk jejich národní a tím pak i sám národ ke wětšímu wzdělání a wětší důstojnosti došel, a nebyl ustawičně služebníkem jiného cizího jazyka.


8. leden 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Literární oznámení, Titulek: Kratochvilník., Autor: Havlíček, Karel
Kratochwilník pro dospělou mládež, to jest: sbírka rozmanitých powídek, nowel, powěstí a báchor ze wšech wěků. Od Františka Bohumila Tomsy. Díl prwní w Praze 1844, w 12ce str. 202. Díl druhý 1845, w 12ce 191 str. Pán Fr. B. Tomsa chwalně známý spisowatel pro mládež podáwá i tuto utěšené čtení zpracowané dle čelných cizích spisowatelů. Prwní swazek obsahuje powídky Wolenec a zwolený syn. Dle Emeren. Scaewoly. Walerie. Dle St. Nellyho. Štědrý wečer. Dle M. Niesnera. Druhý swazek: Richard Kamenský. Historická powídka z dob Bělohorské bitwy. Dle A. z T., pak: Oheňnik. Powěst Saská podlé Ladisl. Tarnowského. Tisk je welmi čitelný a wydání slušné, s čistou obálkou, tak že je zwláště na dárky pro mládež odporučiti můžeme. Cena za swazek 24 kr. stříbra.


14. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Musíme říci, že podobný wýjew jako Pluškin, zřídka se najde na Rusi, kdežto se wšechno raději roztahuje než swírá, a tím wíce bije takowý wýjew do očí, že zrowna w sausedstwě obyčejně býwá zas poměštík dowádějící na celé kolo ruské bujnosti a zpanštilosti, jenž propaluje žiwot naweskrz, jak se říká. Cizí cestující s podiwením se zastawí, wida jeho žiliště, nechápaje, jaký to wládnauci princ octnul se najednau mezi malými neauhlednými pány; jako paláce wypadaji jeho bílé kamenné domy s nesčíslným počtem traub, balkonů, křídel, wýstupků a přístawků do zahrad pro přijíždějící hosty. Co bys nenašel u něho? Diwadla, bály: celau noc se třpytí ozářený lampami a swětly zahlušený hudbau jeho sad. Půl gubernie se prochází w modním oděwu pod jeho stromy. – Již několik minut stál Pluškin nemluwě ani slowa, a Čičikow taky ještě newěděl kterak začít rozmluwu, jakými slowy by měl wyswětlit příčinu swého příjezdu. On již chtěl začíti w ten smysl, že slyše o ctnostech a neobyčejných wlastnostech duše jeho, pokládá si za powinnost, složiti osobně swau úctu; ale zarazil se a ucítil, žeby to bylo mnoho. Hodě ještě jednau očima po wšem co bylo w pokoji, uznal za dobré, že se místo slow: cnosti a neobyčejné wlastnosti duše říci se může: oekonomie a pořádek, a proto přeměniw tímto spůsobem swau řeč, prawil, že slyše o jeho oekonomii a neobyčejném sprawowání statků, powažuje za powinnost swau, seznámiti se a osobně wyjewit swau úctu. Na to Pluškin cosi zabrebtal skrze pysky, neboť zuby neměl: co práwě to newím, ale smysl byl jistě: „ A aby tě čert wzal i s twau úctau! “ Ale poněwadž jest u nás hostinnost již tak zakořeněna, že ani lakomec nemůže přestaupit její zákony, dodal hned na to trochu srozumitelněji: „ Prosím úctiwě račte usednaut. “ „ Já zřídka míwám hosty a musím se wěru přiznat, že na ně mnoho nedržím. Zawedli welmi neslušný obyčej jezdit jeden k druhému, a hospodářstwí zanedbáwají.... a ještě aby se jejich koňům dáwalo seno! Již jsem dáwno po obědě, a kuchyni mám tuze nízkau, welmi špatnau, a komín se mi docela zbořil, kdyby se topilo, ještě je tu nebezpečí ohně. “ „ I widíš ho! “ pomyslil si Čičikow, „ dobře, že jsem u Sobakewiče zlupnul wotrušku a řádný šťafec beraního boku! “ „ A pomyslete si tu bídu, ani žďabec sena nemám w celém hospodářstwí, “ pokračowal Pluškin. „ A wěru jak ho má člowěk zachowat? Země mám málo, sedláci jsau líní, neradí pracujau, myslí jen pořád na hospodu.... A tak abych naposled pracowal sám. “ „ Mně wšak se prawilo, “ podotknul skromně Čičikow – „ že máte wíc než tisíc duší? “ „ A kdo wám to řekl? Naplíte, tatínku, tomu do očí, kdo wám to řekl. Jest násměšník, jak se zdá, dělal si z wás blázna. Wida, bulikují o tisíci duší, ať jdau a počítají, a nenapočítají nic. Poslední tři léta proklatá horká nemoc mně wyhubila nejzdrawější mužíky. “ „ Wěru? a mnoho wyhubila? “ křikl Čičikow. „ Ano, mnoho jich pochowali! “ „ A dowolte otázku: kolik asi? “ „ Osmdesát duší! “ „ O ne! “ „ Nebudu lhát, baťuško! “ „ Dowolte ještě otázku: wždyť wy platíte podle poslední revise ještě daň z těchto duší! “ „ Kdyby jen bylo to “ – prawil Pluškin – „ ale od poslední revise mně již umřelo asi 120. “ „ Wěru-li? plných 120? “ křiknul Čičikow a trochu až pootewřel ústa podiwením. „ Jsem starý, baťuško! abych lhal: žiju již sedmý desátek! “ prawil Pluškin. Zdálo se, že ho urazilo lakowé skoro radostné wzkřiknutí. Čičikow zpozorowal, že jest wěru neslušná takowá necitliwost k cizímu hoři, a proto hned wzdechnul a řek že ho lituje. „ Ale wždyť politowání do kapsy nestrčím, “ prawil Pluškin. „ Tuhle wedle mne má statek kapitán, čert wí odkud se zde wzal, říká, že je můj příbuzný: strejčínku, strejčínku! a ruku mi líbá, a jak začne litowat, takowý nářek swede, až uši bolí. Obličej má celý čerwený: drží se nepochybně hodně feniglowé. Jistě že protlaukl peníze w oficírské službě, aneb mu je diwadelní aktérka wylaudila, tak proto teď mne polituje. “ Čičikow hleděl dokázat, že jeho politowání zcela není takowého spůsobu jako kapitánowo, a že on, ne snad jen slowy, nýbrž skutkem to chce dokázat, a neodkládaje wěc dále, hned projewil hotowost swau, že chce na sebe přijmaut powinnost, platiti daně za wšechny mužíky umrlé w takowých nešťastných dopuštěních. Tento náwrh Pluškina, jak se zdalo, docela omámil. Wywaliw oči dlauho na něho hleděl, a pak se zeptal: „ A wy, báťuško, neslaužil jste na wojně? “ „ Ne, “ odpowěděl Čičikow dosti potměšile, „ já slaužil w auřadě. “ „ W auřadě? “ opakowal Pluškin, a počal zmulit pysky, tak jako by něco jedl. „ Ale jak pak? wždyť z toho budete mít škodu? “ „ Pro waše dobré ať si mám i škodu! “ „ Ach! báťuško! ach dobrodinče můj! To jste potěšil starce. Ach! milý Bože! ach swatí orodownící!.... “ Dál nemohl Pluškin ani mluwit. Ale za malau minutku zmizela radost tato a twář nabyla opět starostliwého pohledu. „ Jak pak, račte dowolit, abych wás nerozhněwal, chcete za ně platil každoročně daně? a peníze budete dáwat mně neb do císařského důchodu? “ „ Nu takhle to uděláme: my na ně uděláme zákupní kontrakt, tak jako by byli žiwí a jako byste mně je byl prodal. “ „ Ano zákupní kontrakt.... “ prawil Pluškin, zamyslil se a počal opět přežwykowat pysky. „ Ale práwě zákupní kontrakt, zase wydání. Auředníci jsau tak neswědomití. Dříwe se to sprawilo wšechno za půl ruble a za pytlík mauky, ale teď aby člowěk poslal celý wůz krup a ještě přidal čerwenau bumážku ( 10 rublů ), takowí jsau stříbrožrauti! Newím, že si toho nikdo nepowšimne. Aspoň kdyby jim někdy řekl spasitelné slowo! Wždyť každý dá něco na takowé slowo. Před spasitelným slowem se žádný nezatwrdí! “ „ Nu ty snad se myslím přece zatwrdíš! “ pomyslil si Čičikow, a hned na to dodal, že z uctiwosti k němu on sám chce přejmaut wšechny autraty zákupní listiny na sebe. Slyše, že také autraty za kontrakt zákupní chce wzíti na sebe, uzawřel Pluškin, že jeho host musí být docela hlup, a že se jenom dělá, jako by byl slaužil na auřadě, že ale jistě byl oficírem a že se sháněl po aktérkách. Awšak přece nemohl skrýti swau radost a přál mu wšeliké dobré ne jen pro jeho osobu nýbrž i jeho dětím, neptaje se ani, má-li jaké. Jda k oknu, zatlaukl prsty na sklo a křičel: „ Hej Proško! “ Za minutu bylo slyšet, že někdo po prstech wešel do síně dlauho tam šramotil botama, a konečně se otewřely dwéře a wstaupil Proška, kluk třináctiletý, w takowých welikých botách, že kráčeje málem z nich wytahowal nohy. Proč měl Proška tak weliké boty, to se můžeme hned dowědět: Pluškin měl pro celau čeládku jen jedny boty, a ty musely stát wždycky w síni. Každý, kdo wolán byl k pánowi do pokoje, poskakowal obyčejně přes dwůr bos, a wstaupiw do síně obul boty, a tak potom wstaupil do pokoje. Wyjda z pokoje nechal zase boty w síni a odklídil se zase na wlastní swé podrážce. Kdyby se byl někdo díwal z okna w podzimní dobu, zwláště když ráno začínají mrazíky, mohl by byl widět, jak wšichni služebníci po dwoře tak poskakují, jako se málo kdy poštěstí na diwadle nejostřejšímu baletníkowi. „ Tuhle se podíwejte báťuško! jaký bulík! “ prawil Pluškin Čičikowu, ukazuje prstem Proškowi na obličej. „ Wždyť je hlaupý jako trám, a poprubujte jen něco položit, hned to ukradne! Nu proč jsi přišel osle, řekni mi proč? “ Tu mlčel chwílku, načež odpowěděl Proška také mlčením. „ Ustroj samowar, rozumíš, a tuhle wezmi klíč a dej ho Mawře, aby šla do komory: tam na prkně je suchar z buchty, kterau přiwezla Alexandra Stepanowna, ať ho dají k čáji!.... počkej, kam pak? hlupáku, eh! hlupáku!.... Což ti čert wjel do nohau?.... wyslechni dříwe....: Suchar snad z wrchu bude pokažen, ať ho tedy oškrábe nožem, ale drobty ať nezahazuje ale ať je donese do kurníka. Ale rozumíš ty, ať mi nejdeš do komory, sic tě rozumíš, březowkau pro chuť.... teď již máš dobrý apetit, tak abys měl ještě lepší! Jen zprubni jít do komory, já se budu díwat oknem. Jim nelze w ničem wěřit, “ pokračowal k Čičikowu, když se Proška uklídil i se swými botami. Potom ale počal se i na Čičikowa díwat podezřele. Takowá neobyčejná welikomyslnost zdála se mu býti prawdě nepodobná, a pomyslil si: „ Wždyť čert wí, není-li jen nějaký tlučhuba, jako wšichni ty marnotratníci: nalže, napráší, jen aby mluwil a napil se čáje, a pak odjede. “ A pak z opatrnosti a chtěje ho poněkud zkaušet, prawil, žeby bylo lépe zákupní kontrakt brzy zhotowit, proto že je člowěk od dneška do zejtřka, newí co na něho Bůh dopustí. Čičikow odpowěděl, že třeba w tu chwíli, a požádal o spisek wšech těch umrlých mužíků. To upokojilo Pluškina; bylo na něm pozorowat, že má něco w aumyslu, a skutečně wezma klíče, otewřel almaru a drápaje se dlauho mezi sklenicemi a flaškami prawil konečně: „ Wždyť ji nejsem s to najít, ale měl jsem wýbornau likéryčku; jestli mi ji jenom nepili. Wždyť je to lid, samý zloděj! Aha! to snad bude ona! “ Čičikow uwiděl flašku plnau prachu. „ Ještě nebožka ji dělala, a ta taškářka kuchařka již ji docela pohodila, a ani ji nezacpe, kanalije! Stonožky a wšeliký neřád tam napadal, ale já sem wšechno smetí powytahal, a teď je čisťaunká, já wám naliju skleničku! “ Čičikow se hleděl poděkowat za takowau likéryčku, a řekl že již pil i jedl. „ Pili jste už a jedli! “ prawil Pluškin. „ Ba práwě řádně wzdělaný člowěk se hned pozná, on již pojedl a je syt; ale takowý lecjaký zloděj, aby ho člowěk nacpal jako.... Tuhle kapitán si přijede: Strejčínku, dejte něco na zub! A já jsem tak jeho strejc jako on můj dědek. Doma jistě nemá co jíst, a proto objíždí. Ano, wždyť wy potřebujete rejstřík wšech těch nebožtíků? A prawda, já jewšechny sepsal na zwlášní papírek, aby se při prwní revisí wyškrtnuli. “ Pluškin wzal brejle a počal se drápat w papírech. Rozwazuje balíčky počastowal hosta takowým prachem, až musel kýchnaut. Konečně wytáhnul jeden papírek, celý počmarýkowaný dokola jmény mužíků. Čičikow strkaje ho do kapsy, prawil Pluškinu, že bude muset do města k wůli tomu kontraktu. „ Do města? a jak? jak mohu domácnost zanechat: wždyť můj lid jsau sami zloději a taškářowé: za bílého dne mne tak okradau, že nebudu mít na čem kabát powěsit. “ „ Nemáte tam tedy alespoň někoho známého? “ „ A koho bych tam měl? Wšichni moji známí pomřeli, neb zapomněli na mne. Ach baťuško! přece mám! „ křikl najednau. “ Wždyť jsem znám s předsedníkem saudu, za starých časů také dojížděl ke mně! Byli jsme spolu we zdrawě, lezli jsme spolu po plotech! Ten je můj dobrý známý! Snad abych tedy jemu psal? “ „ Owšem že jemu! “ „ I s tím jsem já welmi dobře známý, we školách jsme byli přátelé! “ A na jeho zdřewěnělé twáři najednau se mihl jakýsi teplý papršlek, ukázal se ne sice cit, ale jakýsi bledý stín citu, wýjew podobný neočekáwanému wyskočení z wody tonaucí, zprowázenému weselým křikem hromady stojící na břehu. Ale nadarmo házejí bratři a sestry s břehu prowaz, očekáwajíce, aby se ještě jednau objewila nad wodau záda nebo ruka unawená namaháním – wýjew ten byl již poslední. Ticho je wšechno a ještě strašliwěji wypadá pak pokojná hladina žiwlu. Tak i obličej Pluškina po krátkém rozjaření stal se zase necitelným a oškliwým. „ Na stole ležela čtwrtka čistého papíru, “ prawil, „ ale newím, kam mně ji zašramotili; to mám daremné lidi. “ Tu se počal díwati na stůl a pod stůl, hrabal wšude a konečně křičel: „ Mawro! Mawro! “ Přišla ženská s talířem w ruce, na němžto ležel suchár, známý jíž čtenáři. A mezi nimi stala se lato rozmluwa: „ Kam pak si dala, ty laupežnice, papír? “ „ Na mau duší, pane, newiděla jsem žádný, kromě malaunkého kausíčka, kterým jste ráčil přikrýt skleničku! “ „ Ale wždyť ti to na očích widím, že's ho zatáhla! “ „ Ale nač pak bych ho zatáhla: wždyť ho nepotřebuju, neumím psát! “ „ Lžeš; donesla jsi ho kostelníkowi: on píše a proto potřebuje papír, a proto's mu ho donesla. “ „ Kostelník jestli potřebuje papír, tak si ho opatří. On ani newiděl ten wáš kausíček! “ „ Počkej jen, počkej! na posledním saudě tě budau za to bodat čerti železnými widlemi! budeš widět, jak tě přismaží. “ „ A proč by mne smažili, když jsem neměla waši čtwrtku ani w ruce? To snad spíše mám nějakau jinau ženskau slabost; ale zlodějstwí mi nikdo ještě newyčítal. “ „ A počkej jen! wšak tě čerti osmaží! řeknau: a tu máš za to, ty taškářko, že jsi pána šidila, a budau tě bodat horaucími widlemi. “ „ A já řeknu: Nemáte proč! na mau duši, nemáte proč, já nic newzala... A wida, tuhle leží na stole. Wždycky nadarmo stíháte! “ Pluškin uwiděl skutečně čtwrtku a zastawil se, žwýkaje pysky a prawil: „ Nu a což si se tak rozpálila? widíme, jaká wýmluwna. Řekni jí jen slowo, a hned odpowí deset. Jdi a přines oheň na pečetění. Ale počkej, ty wezmeš lojowau swíčku a ta hned zplane: shoří a je z toho škoda, wíš co? přines mi lauč! “ Mawra odešla, a Pluškin wzaw péro, dlauho obracel w rukau čtwrtku, nedala-li by se odříznaut ještě osmerka, ale přeswědčil se, že to nejde. Wstrčil tedy péro do kalamáře s jakausi zaplesniwělau tekutinau s množstwím much na dně, a počal psát, dělaje písmeny jako muzikantské noty a lepil řádek na řádek, lituje toho velmi že přece ještě zůstane mnoho nedopsaného papíru. ( Pokračowání. )


15. únor 1848, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
* Takto píše doslowně „ Morgenröthe “ časopis Pěšťanský wycházející w německém jazyku s tendencí maďarskau: „ We Spieglowě piwárně wznikla nedáwno mezi Maďarem, Němcem a Slowákem půtka – pro řeč. Mysli jejich se welmi rozpálily, a wýstup se skončil tím, že Maďar swé protiwníky zahnal a bojiště opanowal. Při té příležitosti si zpomínáme na následující: Podle powěsti muhamedánské jsau tři prařeči: arabská, perská a turecká; w ráji již mluwili wšemi třemi; had, který naše prwní rodiče swedl, mluwil přeswědčující, neodolatelnau řečí arabskau, která bude později řečí w ráji panující, Adam a Ewa rozmlauwali spolu wšednější, lehčí, plynnau perštinau, kterauž Ewa zdá se ach! až přeplynně mluwila. Anjel ale, který prwní rodiče z ráje zahnal, a z počátku bez prospěchu arabsky a persky k nim mluwil, musil konečně se uchopiti bujaré, hrdinsky hroziwé řeči turecké, aby je zastrašil. Poněwadž naše přemilé, krásné Uhersko také je ráj, myslíme, ze had mluwil swau materčinau – německy, Adam a Ewa slowácky, anjel pak maďarsky, jejíž pomocí také bojiště opanowal. “ To je prawda, to je prawda, we skromnosti žádný Maďary nepřepracuje. Had mluwil německy a anjel maďarsky, a hříšníci mluwili po slowensku; wěru podiwno, že zapomněla Morgenröthe podotknauti, že i Bůh k Adamowi maďarsky mluwil, jak se samo rozumí, neboť tworce nebe i země nemůže přece jiným jazykem mluwiti než Attilowým! H. B.


3. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Proslov k otevření slovanského sjezdu], Autor: Havlíček, Karel
Obšírné popsání slawného otewření sjezdu slowanského, jakož i wšechny řeči držané w rozličných nářečích slowanských podáme w budaucím čísle; neboť nám pro krátkost času nebylo možná již w tomto čísle úplný popis podati. Tolik owšem napřed říci můžeme, že wypadlo wšecko nad očekáwání naše. — Prozatím jen podáwáme řeč, kterau náš ctihodný Šafařík ukončil shromáždění: „ Slawné shromáždění! Drazí bratři! W okamžení tak wážném, jakého jsme se dočkali, nepozdrawiti wás srdečným pozdrawením slowanským, byl by u mne hřích kárání hodný; meškati wás dlauhau řečí, byl by přestupek dutky zasluhující. Pročež buďte mi srdečně wítáni, statečni bratři z wlastí slowanských, blízkých i dalekých, synowé jedné matky, jež jedna mysl, jedna wůle zde shromáždila. Srdce mé se šíří, wida wás, šíří citem posud netušeným, a hoří splynauti se s srdci wašimi w jednom citu, w jedné myšlénce. Poslyštež mé ranní city a myšlénky, má přání na úswitě tohoto na wěky památného dne. Co nás zde shromáždilo? — Hnutí národůw trojího plemene, hnutí, jakého w dějinách lidských nebylo, pod nimž se země chwěje a otřásá, před nimž prchají mohútní obrowé, wláda bodákůw a špehůw do prachu klesá, lid o dědictwí jemu od Boha odkázané se hlásí — hnutí to i námi hnulo a nás zde shromáždilo. Wláda bodákůw a špehůw jest déle naprosto nemožná. Kdyby wláda bodákůw a špehůw byla možná, nebyla by wypadla z rukau těch, ježto ji měli, neboť byli obrowé umu newídaného a odwahy neslýchané, ale srdce bohaprázdného. Národowé se uwázali we swá wěčná práwa. Oniť se sestupují a radí o sobě i o nás, o swé i naší budaucnosti, radí nad Mohanem we Frankobrodu, i nad Dunajem w Budíně u Pešti, doma i wně mocnářstwí našeho. Nuže, když jiní národowé o nás se radí a naši budaucnost ustanowují, poraďme se i my sami o sobě a o swé budaucnosti. Bohdá, my sami sebe lépe než jiní známe; potřeb našich, tužeb našich, cílůw našich lépe než jiní sobě powědomi jsme. Což jest wýrok porad jiných národůw, sausedůw našich; Němcůw, Maďarůw, Wlachůw o nás? — Wyznejme se — a netajme se, jakkoli to trpké jest. Wýrok jejich jest, že nejsme schopni auplného swobodstwí, že nejsme schopni wyššího politického žiwota, proto, proto jediné, poněwadž jsme Slowané. Slowan, tak zní úsudek jejich, od přírody weden jest ke služebnosti, k poddanstwí jiných wywolených, nadanějších a ušlechtilejších národů. Kdo pak jsau ti, co tak saudí o nás — ti, jenž nad námi posawad železnau ruku drželi a dílem ji ještě drží; ti, jenž střihali wlnu owcí našich, jenž tyli tukem kostí našich; ti, jenž se žiwili potem a mozoly rolníků našich; ti, pro něž bojowali a krew swau lili bratři naši, synowé drahých matek našich; ti, jenž sebe nazýwají wzděláwateli a ochránci našimi, jenž nás wyzwlíkají ze Slowanstwí, a jež my proto jmenujeme utlačowateli našimi, wrahy duší našich. — Bratři! ti, co tak o nás saudí, jsau nepřátelé a utlačowatelé naši: jejich swědectwí jest stranné a proto křiwé. Jejich wýrok jest odporný sobě samému, jako každá lež. Nechceme-Ii se wzděláwati, jak oni říkají, t. j. nechceme-li se poněmčiti, pomaďařiti, powlaštiti; tuť nám nadáwají surowců, barbarů a otroků. Chceme-li se oprawdowě wzděláwati, t. j. weskrz a weskrz zeslowaniti a Slowany býti, jakž nám hlas swědomí welí, bychom dokázali, že jako Slowané schopni jsme swobodstwí a wyššího politického žiwota, tuť nám spílají zrádcůw wlasti a zlosynůw, nepřátelůw swobody jejich. A tak děj co děj, mluw co mluw, oniť wždy trhají a mučí řeřawými kleštěmi newinné swědomí naše, oniť wždy škwrní horaucím železem čisté čelo naše. Bratři! tento staw wěcí déle trwati nemůže. Losy národůw wrženy; přišlať i pro nás doba rozhodná, dříwe než jsme se jí nadáli. — Newinnost před swědomím a Bohem není platná před saudem swěta, saudem národů. Buďto se očisťme skutkem a dokažme, že jsme schopni swobodstwí, anebo se přelejme cwálem w Němce, Maďary a Wlachy, bychom nebyli déle jiným národům k obtíží a urážce, bychom nepřenesli pohanění a snížení naše na syny naše. Buďto doweďme, abychom s prawau chlaubau mohli říci před národy: Já jsem Slowan, anebo přestaňme Slowany býti. Mrawná smrt jest nejhorší smrt. Mrawná smrt jest nejhorší smrt, ale i mrawný žiwot nejwyšší žiwot. Proto dříwe, nežli se odewzdáme na milost jiným národům, nahlédněme hlaub do wnitra duší našich, wizme, jaká w nich mrawná síla, skusme, jsme-li s to, bychom pozdwihli hlasu swého w raddě národůw, jsme-li s to, bychom jednali s nimi o rownost národních práw na základu sprawedliwosti, bychom jim dokázali, že umíme wládnauti i hrstem swobodstwí, když oni nás winí, že jsme posud býwali jen mlatem a nástrojem otroctwí. Bude-li w nás mrawná síla, pronikne-li jedna myšlénka, jedna wůle tělo národu našeho, národowé celé země jí neodolají. Neboť wšecko, co pod sluncem i nad sluncem, přewýšuje síla mrawná. Síla, kteráž hwězdami hýbá a jimi w neskončeném wíru a neskončeným prostorem točí, síla, kterauž wesmír na swé centrum tlačí, newyrowná se síle welikého národu, který ke mrawnému powědomí sebe přišel a swého bytí w sprawedliwém boji hájí. Zdaliž národ náš slowanský celau swau sílau o swá práwa se zasaditi, zdaliž jich sobě, na základu sprawedliwosti k sobě i jiným národům wydobýti chce a může, o tom rokowati, eihle toť jest weliká swatá úloha naše! Drazí bratři! neníť již pro mne dnes času k dlauhé řeči, k umělému řečňowání; toť wěc jiné chwíle a jiného místa. Běžíť nám wšem o skutky, o děje. Z otroctwí není bez boje cesty ke swobodstwí — buď wítězstwí a swobodné národstwí, buď čestná smrt a po smrti sláwa. "


26. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Americké dryáčnictví]., Autor: Havlíček, Karel
Žwertowné Nowinky. Příklad amerikanského dryačnictwí. Následující oznámení bylo nedáwno w sewero-amerických nowinách, které zde do slowa překládáme: Křesťané a židé, katolíci a protestanti, mormoni a newěřící aspoň w jedné wěci se sjednotili, tak že snad zlatý wěk daleký od nás není: wšichní totiž jakoukoli wíru wyznáwající w tom se srownáwají, že Tier i Sp. – ( Bowery čisl. 9 ) nejkrásnější a nejlacinější – klobouky prodáwají. “ Don Enrique dostaw rozkaz, z Madritu se odebrati, složil poklonu tetince swé králowně a líčil jí u přítomnosti matky její Christiny swé neštěstí, poněwadž nucen jest opustiti ji, kterou tak welice miluje. Pokračowal takto hezkou chwílku, až Isabella pohnutí na sobě znáti dala, což matka s nelibostí zpozorowawši, rozmluwu přetrhnouti hleděla. Don Enrique ale nedaw se mýliti příležitosti whodné použíti, pewně obmýšlel. Konečně naň Christina wyjela: že w Madritě již ani býti nemá; rozkaz že wyhotowen, aby tedy odjel. Králewič přisně pohledě na ni hlasitě prawil: „ Seňora! cuando un Infante de Espaňa habla a su Reyna, las Duquesas escuchan y callan! “ ( Paní! mluwí-li Infant Španělský se swou králownou, tenkráte wéwodkyně jen poslouchají a mlčí! ) Christina totiž jest manželkou wéwody Muňoze Rianzaresského; a sarkasmus tento na několik okamžení němou ji učinil. I nejstrašnější wěci míwají wedle sebe ba w sobě často mnoho směšného. Takowého něco stalo se nedáwno w jisté wsi w Prusích. Polowice obywatelů jejich byli Němci a druhá polowice Poláci. Najednou roznesla se mezi německým obywatelstwem této wsi powěst, že si Poláci, jejich sousedé, umínili w jisté noci wšechny Němce zabíti. Pročež si we strachu před Poláky tajně mezi sebou umínili, w tuto noc tiše wes opustit a do lesů se zatím wystěhowat, aby smrti ušli. – Poláci zas pozorujíce nějaké hnutí mezi německými sousedy a jsouce již tak wšelikýmí bouřemi nynějšími zastrašeni, myslili zas, že Němci proti nim nějaký úmysl mají, pročež se také w noci té po tichu ze wsi wykradli.


4. květen 1847, Zdroj: Česká Včela, Část: X, Titulek: Školácká filosofie, Autor: Havlíček, Karel
Školácká filosofie. Německá literatura w Čechách ozdobena jest opět spiskem, kterého jí srdečně přejeme. Jest to článek doktora filosofie p. A. Smetany Pro uwarowání wšelikých urážliwých ( a wšak skoro nemožných ) nedorozumění, musíme podotknauti, že to není onen muž zaslaužilý o literaturu a wzdělání národu swého, profesor na filosofickém ústawu Plzenském, nýbrž jiný Dr. A. Smetana w Praze. w čísle 49, 50, 51 a 52 časopisu „ Ost und West “ s nadpisem: „ Wie einige čechische Literaten die deutsche Philosophie nehmen. “ Známoť našemu obecenstwu, že w III. sw. letošního Musejníka Dr. W. Gábler podal článek proti škodliwé školácké filosofii, s jehožto náhledy w té wěci se nejen my, nýbrž i welmi mnoho jiných nezakysalých we školáckém mudrctwí srownáwáme. Dr. Gábler myslí, že zapotřebí jest, wšelikau učenost zakládati na zkušenosti oprawdiwého swěta a tak skromným spůsobem od jedné zkušenosti postupowati k druhé až tak daleko, jak síly duchu našemu wyměřeny jsau: školáčtí filosofowé wšak pohrdajíce náramně wšemi ostatními sprostně rozumnými lidmi, wykládají nám ustawičně, kterak powstal tento swět, kterak musil powstati, a wůbec wšemu wýborně rozumějí, wyjmauc toliko to, co by lidem oprawdu k nějakému užitku poslaužiti mohlo. Takowíto zwláště w Němcích welmi četní papírowí mudrcowé utwořili si mezi sebau zwlášťní ostatním lidem nesrozumitelnau řeč skolastickau, we které jejich maudrost z daleka welmi důstojně a wzácně wypadá. Když wšak se slowa na stranu dají, najednau zmizí se slowy také jádro. Přeswědčeni jsauce, že nákladu sil dušewních na takowé nepraktické hlaubání welice jest škoda, poněwadž se od jiných národu prospěšnějších zkaumání odwracují, nerádi bychom, aby naše wznikající literatura již w sebe přijala s takowau školáckau filosofií zárodek omrzelé wyzáblosti, jakau se znamenají z weliké části školáčtí filosofowé němečtí, Podotknauti musíme, že i u jiných wýše než Němci stojících národů jmenowitě Angličanů a Francauzů nepanuje úcta k německé filosofii; jako bychom si wůbec přáli, aby našinci wíce pěstowali tyto dwě literatury ( francauskau a anglickau 143 ), než se posud dělo, kdežto skoro jen wýhradně ( wyjmauc jinoslowanské spisy ) jen německau literaturu známe na welikau naši ujmu. 142 a jmenowitě Dr. W. Gábler 143 přejal úkol, wystaupiti s takowými náhledy, jejichž jen počátek jest onen nadzmíněný článek w Musejníku, kteréhož další wywinutí, wyswětlení a odůwodnění následowati bude. Dr. A. Smetana rozzlobil se na takowé, jak myslí, smělé počínání literatury české, a sepsal dlauhý německý článek proti Dr. Gáblerowi, we kterém sice nic z jeho důwodů newywrátil, za to ale p. G-wi. notně wynadal nejhrubším, prawého wzdělance a filosofa (?! ) příliš nedůstojným spůsobem Nechceme wšeliké tyto nadáwky počítati, zdá se ale, že nechybíme, přijmemeli za prawdu, že nejméně asi 60krát w onom článku jmenuje p. G. hlupákem, newědomcem, bláznem atd. a podotkna něco obyčejného o swé lásce k wlasti, uráží pak beze wší příčiny literaturu naši, dáwaje jí nepowolané kantorské ponaučení, které chowání-se nejméně sluší člowěku, o němž jsme posud nic neslyšeli, a jehožto prwní pokus w literatuře ( německé ) zároweň důkazem jest newzdělanosti jeho a směšné nadutosti. Nemáme místa ani času, porownáwati zde mínění p. Gáblera s wěděním p. Smetany, a wšak již to jest poněkud dobrým měřítkem, že p. Gábler maje nehodau w mládi swé německé wychowání, tak dalece se z wlastního popudu jazyku českému naučil, že nyní dobře mluwí i píše, kdežto p. Smetana takowau pečliwost o blaho naše předstíraje w článku swém, ani si tu malau práci newzal, naučiti se prawopisu swého přirozeného jazyka. Že p. Smetana rodilý Čech jest, dokazuje přede wším špatná němčina w jeho článku. Neboť jest patrno, že by byl odpowěď swau na p. G-ůw. článek česky napsal, kdyby byl uměl: kterak možná na wěci, před jiným ( českým ) obecenstwem hlásané, odpowídati opět před jiným ( německým Kdož z čitatelů našeho Musejníka čítá časopisek „ Ost und West “, bez toho již dáwno na polo pohřbený? ); leda by se to snad z té příčiny bylo stalo, že se p. Smetana bál před obecenstwem znajícím článek p. G-ůw., tak bez důwodů a s takowými nadáwkami wystaupiti? Myslíme wždycky, že prawý filosof a muž maudrý hleděti má, aby w národu swém dále rozšířil, co se pracně wyzkaumati poštěstilo, a když již tolik těžkých prací podniknul, nezastraší jej jistě český prawopis! P. Smetana cosi prohodil o lidech, kteří prý myslí, že lásku národu pachtowanau mají, nepochybně tím naráží na ty, jenž česky píší, umějíce přec tak dobře a lépe než p. S. německy psáti. W tomto ohledu poukazujeme p. S. na jeho wlastní wýrok ku konci, kde prawí: „ Unser liebes Böhmen kann gegenwärtig in literärischen Beziehungen mit Schmerz ausrufen: Gott bewahre mich vor meinen Freunden “... atd., kdežto z nedopatření sám na sebe bije, neboť sebe sám oswědčil co přítele ( a snad i milostiwého patrona a protektora ) Čech. Ano, chraň nás Bože! od tak obratných, tak uctiwých, tak hlubokomyslných spisowatelů, jako jest spisowatel onoho článku w Ost und West! H. B. Dodatek. We jménu onoho jistého p. K. H., redaktora dwojích českých nowin ( p. S. nebera ohled na obsah pojmů, jmenuje wšechny časopisy Zeitung ), musíme zde p. S. pozorna učiniti, že špatně sprawen jest od některého neočitého nýbrž jen ušitého swědka, neboť karikaturau w letošní merendě, na kterauž bez potřeby a klepařsky naráží, mířilo se na směšnau chautku některých německých spisowatelů, hodlajících we středním Německu a w časopisech zaraziti loďstwo německé, a můžeme p. S. ubezpečiti, že nebyla tak nemotorná, jak se on domýšleti zdá: ba pochlebujeme si, že prozrazowala s naší strany wíce rozumu w masopustě, než jeho filosofický článek po welikonocích.


16. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Kořaleční mor]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 4. Kořaleční mor. W Brně 1846. Nákladem Winikrowa kněhkupectwí, za 10 kr. stř. Tato kniha welmi ponaučná pro lid wydána jest nyní opět, a sice čistě a lacině; pročež jí také hojného odbytu, zwláště na Morawě, kde se společnosti střídmosti wždy horliwě zakládají, předpowídáme.


4. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [polemika s novinami Lloyd], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Poloauřední nowiny ministerské Lloyd, které nyní wycházejí znamenitě zwětšeny, pokračují ještě ustawičně we swém brojení proti Prawici na sněmu a zwláště proti českým našim poslancům. Nemůže se zapříti, že „ Lloyd “ a jeho prawá ruka „ Presse “ dosti schytralým spůsobem o to se starají, aby důwěru našim poslancům u národu pokazili, a poněwadž tyto dwa časopisy O Lloydu aspoň wíme s jistotau, že naše česká protinárodní šlechta mnoho akcií po 1000 zl. stř. na wydáwání jeho složila. znamenitými prostředky wládnau, není diwu, když najdau za dobrý plat mnoho prodajných šikowných per ke swým aučelům. Bylo by ale smutno, aby naše sprawedliwá wěc, třeba nemohla ještě s podobnými materiálními prostředky působiti, přece nenašla mnohem lepších a wýdatnějších zbraní proti schytralým snahám se strany, kterau zastupuje Lloyd a Presse. Lloyd wzal interpellaci p. Palackého, zajisté ministerstwu welmi nemilau, za příčinu, aby si nechal napsati z Prahy článek plný jedu proti naší straně, a předeslaw ujištění, že prý tato interpellace w Praze neučinila žádný dojem, píše pak doslowně tato slowa: „ Tato moje úwaha wychází ze stanowiska wšech těch mužů, jenž nezwykli beze wšeho uwážení obdiwowati wšecko to, co některá znamenitá osoba wykoná. Wůbec zde obdiwowání té politiky, kterau naše hwězdy prwní welikosti a sledující je Prawice we sněmu říšském zachowáwají, welmi pokulháwá. Pozorujíce zdejší časopisectwo přeswědčujeme se, že ani jeden ze znamenitějších orgánů welikost této strany neobdiwuje; a samy „ Slavische Centralblätter “, orgán to českých poslanců, a „ Národní Nowiny “, jejich přirozený zástupce, stranu tuto spíše jenom zastáwají a jen proti ministerstwu wystupují, aby tak Prawici do náležitého swětla postawily. W obywatelstwu není ale ani jiskřička nadšení, leda že snad některá učená paní při dlauhochwilném čáji s něčím podobným obtěžuje. Rozumnější již dáwno jsau w pochybnostech, a poněwadž ty samé hwězdy welikosti po sobě w Národním Wýboru, na slowanském sjezdu a na říšském sněmu wystupowati widěli, a nikdy jasného politického směru w jejich jednání nepoznali, začínají poznenáhlu wěřiti, že i tito pánowé již od počátku wlastně sami newěděli, kam politika jejich wésti má, a že přednost jejich před jítřícím-se lidem hlawně jen w tom záleží, že lépe než tento lid říci umějí, co nechtějí. Chce-li ale muž politické welikosti důwěru lidu w sebe zachowati, musí jeho prwní úlohau býti, aby kolotajícímu se lidu w temnotách pohádku dobře rozřešil. Jsau-li to ale s to učiniti oni pánowé, Palacký a Riegrowé, Braunerowé a Trojanowé, o tom nechť wyprawují tajná jednání w klubbu, — my o tom ničeho newíme. “ Kdo nepozná z těchto několika sad starého hada, kterému my w Čechách již od bitwy Bělohorské se snažíme hlawu rozšlápnauti, ale posud ještě bez dobrého prospěchu. Wšechny ty naše dosawádní pokusy: Národní Wýbor, slowanský kongress atd., proti kterým naši staří nepřátelé od jakžiwa brojili, a které nám bohužel! nebyly k té platnosti, jak jsme naději měli – wšechny ty ještě wždy tanau na mysli našich starých odpůrců. Jak hluboce jsme je asi jími zarmautiti!? Owšem každý hned na prwní pohled widí, že to, co zde Lloyd o Praze a smýšlení jejím wyprawuje, neplatí leda zrowna jen o té straně w Praze, která lak smýšlí jako Lloyd, jenom že Lloyd naschwál zapomíná doložiti, jak slabá jest tato strana w Praze. My ostatní nesmýšlíme tak o politice naší Prawice, my nemůžeme tak smýšleti o politice, která není dnes neb wčera wymyšlená, nýbrž která již po mnoha let jest hwězdau zářící se nám w mizernostech staro-rakauského provincialstwí. My wšichni již dáwno wíme, kam směřujeme, a s důsledností, kterau zajisté potaji obdiwuje farisejský Lloyd, kráčíme wždy jistým krokem k wytknutému cíli. Může nám Lloyd neb některý z mistrů jeho wytknauti, že jsme w které době změnili swau politiku? že jsme se od ní jen poněkud na bok uchýlili? Po čem dychtíme odjakžiwa, po čem jsme se snažili w Národním Wýboru, w slowanském sjezdu, po tom se snažíme posud ještě jak w říšském sněmu tak i wšude jinde, a můžeme celau stranu Lloyda ubezpečiti, že již nejsme ani příliš daleko od swého cíle. W Karlowicích, w Záhřebu již může Lloyd widěti uskutečněnau welikau část naší společné politiky, a poznenáhla ji uwidí wšude jinde, třeba na to p. hr. Stadion we swém zatwrzelém německém centralismu dost kysele hleděl. Naše politika jest politika skutečné wětšiny, a proto neomylná, jako jest každá politika wětšiny. Ať si se stawí Lloyd, Presse atd. na hlawu, ale přece bude konečně Rakausko wypadati tak, jak to žádá naše politika, a ne tak, jak by si přála jejich. Twrzení konečně, že byl Bakunin přece audem slowanského sjezdu, a odwoláwání se při tom na N. N. č. 53 r. 1848 powažujeme jenom za neukojitelnau twrdohubost. Bakunin byl owšem w polské sekci s mnohými Poláky z Pozňan, tak jako byli někteří Srbowé z Turecka w jihoslowanské sekci, a co takowý byl tenkrát i we wýkazu jmén w N. N. uweden: ale dle statut sjezdu, které tiskem wyšly a každému přístupny jsau, byli wšichni nerakauští Slowané jenom hosté, kteří co slowanští bratři mohli míti aučastenstwí w poradách, ne wšak hlasu rozhodného.