30. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [polemika], Autor: Havlíček, Karel
Praze dne 29. listopadu. H. B. – W dnešních wládních nowinách čteme dopis z Wídně, pocházející ze známého ministerského dopisowatelského kanceláře. Týká se náwštěwy J. M. C. u nás w Praze. Poněwadž hodláme k tomuto dopisu něco ze swého smýšlení dodati, stawíme jej zde celý před oči čtenářstwa. Zní takto: „ – Ö. C. Z Wídně 27. listopadu. Nelíčené a srdečné manifestace, jenžto se při příležitosti cestowání císařowa wšude jewily, mohau slaužiti za nowý důkaz, že zděděná přítulnost lidu ke trůnu posud se zachowala w nezmenšené žiwosti. Ohromné události roku minulého a letošního přeletěly jako nějaká bauře přes požehnané niwy rakauské; dubem wěrnosti rakauské mohly pohnauti, wywrátiti jej nemohly. Dwa řečí a mrawy prarozliční národowé to byli, skrze jejichž dědiny panowník cestowal; awšak oba dáwali o záwod důkazy srdečné radosti a oddanosti. Kromě tak potěšitelné a chwalné loyalnosti w smýšlení jewila se též wšude zdrawá a příjemná zralost politického úsudku, slušné, šetrné a praktické uwážení poměrů. Prostá, přirozená mysl lidu přewyšuje i zahanbuje často hlaubawý rozum mnohých učenců. Jako Spasitel swěta maličkých k sobě dal přiwésti, měli by i mocní tohoto swěta národy k sobě připustiti, a zajisté že zaslechnau zwuků jemnějších a srdečnějších, nežli z úst oněch, ježto se často bez mandatu a bez powolání wnucují za jich zastupitelé. Jak se dowídáme, jsau přání obywatelstwa obrácena wšude nejprw na zawedení uspořádaného stawu w administraci, na brzké uskutečnění spráwy politické a judicialní, zawedení gensdarmerie, weskrz předměty, na něž, jak widíme, radikální listy welkau wáhu nekladau. Z toho nesudiž nikdo, žeby konstituční ústawy lidu se byly lhostejnými staly. Jest jim nakloněn; jen že se kojí pewnau, důwěry plnau nadějí, že wšecky dotýčné organické práce, jako na př. zastupowání zemská atd. w žiwot wejdau z lůna autorit, jich wypracowáním zaměstnaných, co možná nejrychleji a skromným přáním jejich přiměřené. “ Nedostáwá se nám až posud náležitého práwa a saudu tiskowého, abychom mohli celý tento dopis dle zásluhy náležitě oceniti, a fantasii jeho chladným praudem prawého weřejného smýšlení do prosy přeložiti. Co si prozatím říci troufáme, jest následující: Mrzutá jest pro národ wěc, když z jedné strany neodpowědnost J. M. C. našeho konstitučního mocnáře nedowoluje nám, nespokojenost swau s mnohými kroky wlády Jeho osobě projewiti, z druhé strany ale ministři za tuto neodpowědnost J. M. C. se ukrýwajíce poctu pauhé osobě a důstojnosti J. M. C. od národu proukázanau hned také na sebe a na swé wladaření wztahují, a tak si wykládají, jako by se jewilo auplné srozumění s jejich řízením. Kdyby se obecenstwo nejsauc s ministerským řízením spokojeno neslušně chowalo k J. M. C., řekli by ministři a jejich strana, že jest to chowání nekonstituční a neloyalní, že to jsau republikánské záměry a welezráda proti domu panujícímu, poněwadž J. M. C. nemá odpowídati za jednání ministrů: prokáželi ale zas národ osobě a důstojnosti J. M. C. náležitau úctu, hned zapomíná ministerstwo na neodpowědnost J. M. C. a wykládá si hned tuto úctu za projewenau spokojenost lidu s ministerstwem. Jest to slušné? Kde nesmím nespokojenost jewiti, kde nesmím pohaněti, tam také nemohu platně pochwáliti a spokojenost jewiti, a kdybych ji také projewil, nemůže mít takowá moje chwála pro rozumného žádné ceny. Že prý by měli mocnářowé – prawí p. ministerialní dopisowatel – jako spasitel swěta maličkých, totiž národy k sobě připauštěti, a zaslechli prý by zwuků srdečnějších než prý z úst oněch, kteří se často prý bez mandátu a bez powolání wnucují za zástupce národu. Tato sada musí býti každému směšná, kdo wí, že panu Jaroši, zástupci wywolenému obce Pražské, nebylo ani dowoleno, řeč k J. M. C. držeti. Dopisem zdejšího presidium žádalo se, aby p. Jaroš tuto řeč swau k posauzení předložil, a když to učinil, oznámil mu p. purkmistr Waňka, že prý J. M. C. nepřijede officialně a že prý se tedy tato řeč držeti nebude. Pan Jaroš ale není zástupce národu bez mandátu a bez powolání, p. Jaroš je zákonně wywolený zástupce Prahy, a od wšech ostatních spoluzástupců byl k této řeči ustanowen, proč pak jste tedy nechtěli k JCMsti připustiti maličkých ( jak welmi zwořile a konstitučně jmenujete národ wedle Spasitele, ku kterému císaře rownáte ) w osobě p. Jaroše, aby zaslechl JMC. zwuků srdečnějších, nežli byli rozličné málo wýznamné demonstrace? – Pan dopiswatel neopominul nám též oznámiti, která jsau hlawní přání lidu ( owšem na důkaz jeho zralosti ), totiž prý zawedení brzké prawidelné administrace, nowých saudů a úřadů, a žandarmie s přistrčením notné špičky na radikální nowiny, že na tyto wěci tak welkau wáhu nekladau. My sice newíme koho počítá p. dopisowatel mezi radikální, myslime ale, že nechybíme wztahujíce tuto předhůzku také na sebe. Na brzké zawedení nowé administrace a nowých saudů kladli jsme ale také my wždy welikau wáhu, a také žandarmii uznáwáme za prospěšnau. Že ale mnoho jiných wěcí za důležitější powažujeme, nežli jest žandarmie, to musíme také wyznati. Což nemá lid žádných důležitějších přání? My ku př. za weledůležitau wěc powažujeme swolání sněmu, proto aby se daně a dluhy státní do pořádku uwedly. Že celý národ se strachem se díwá na to nesmírné zwětšení daní a nesmírné rozmnožení papírowých peněz totiž dluhů, to sice snad zapomněl p. mínisterialní dopisowatel podotknaut, za to ale my naprawujeme jeho chybu, třeba nás proto wyhlásil za nepowolaného zástupce onoho národu, který tak nábožně maličkými jmenowal. Národ dobře wí, že se w konstitučních zemích nemají žádné daně wypisowati a žádné dluhy dělati ( tedy také žádné nowé papírowé peníze wydáwati ) bez powolení sněmu, proto sobě přeje celý národ W tom pádu ani sedmašedesátníky newyjímajíc, kteří také neradí platí a také raději mají stříbrné dwacetníky než papírowé čtwrtky. brzké swolání sněmu, poněwadž dobře wí, že jeho wywolení zástupcowé na sněmích k tak welikým daním, jako je nyní ministerstwo nekonstitučním spůsobem wypsalo, neswolí. a tím wládu přinutí mnohé nepotřebné wýlohy státní zastawiti neb alespoň zmenšiti a s penězi zemskými lépe hospodařiti. Mnozí ale myslí, že ministerstwo práwě jen proto swolání sněmu zdržuje a protahuje. Pokawad byl sněm říšský pohromadě, předhazowalo se mu pořád od těch, kteří nynější ministerstwo podporují, že příliš pomalu rokuje a k cíli nepřichází, a sněm trwal jenom 6 měsíců. Od té doby ale již uplynulo dewět měsíců, kdežto wládne ministerstwo neobmezeně, a kam jsme posud přišli, co se stalo za těch dewět měsíců, co zorganisowalo ministerstwo za ten čas? – Jsme kde jsme byli – to jest na počátku. Na sněmě se muselo 300 mužů nejrozmanitějšího smýšlení napřed srozuměti, než se co státi mohlo, tu arci není možné tak rychlé řízení, ale několik zcela stejně smýšlejících ministrů mohlo za 9 měsíců zcela jiné wěci prowésti, nežli se posud prowedly. Owšem že se zdá být ministerstwo hrozně činné: jeden provisorní zákon tlačí druhý ku porodu, Wídeňské nowiny sotwa stačí tisknaut ty dlauhé nejponíženější přednešení rozličných ministrů, která se učenau formau swau welice rownají akademickým thesím, ale to wšechno jest z wětší části jen potištěný papír, z kterého až posud welmi málo wešlo do žiwota a mnoho již za mrtwa porozeno jest. Přece ale ustawičně ministerstwo proti swolání sněmu namítá, že ještě země organisowány nejsau.


30. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Olomoucký Jaiteles], Autor: Havlíček, Karel
Jak pozorujeme z německého časopisu Neue Zeit, který pod redakci Jaitelesa w Holomauci wychází, koná Holomaucká národní garda službu policajtskau. Prodáwala a rozdáwala tam jedna bába lístky w Praze tištěné k morawskému lidu, které řádně byly opatřeny firmau pražské tiskárny, a tudy dle zákonu nesměly být konfiskowány. „ Von der Nationalgarde auf frischer that ertappt ".... píše wůdce Holomučanů Jaiteles atd. Morawo, Morawo, Morawičko moje, Ach! jaké to koňstwo Rodí půda twoje. H. B.


23. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Kapitola VIII. Kaupě Čičikowowy staly se předmětem rozmluw. Po městě se počalo hádat, rozsuzovat o tom, užitečno-li jest kupowati mužíky na wýwod. W hádkách těchto ukázali mnozí welikau známost této wěci. „ Owšem “ – prawili někteří – „ tak jest, proti tomu se nedá nic namítat: půda je w jižných guberniích skutečně krásná a plodná: ale což si počnau Čičikowowi poddaní bez wody? wždyť tam není žádné řeky! “ „ To by ještě wšechno nic nedělalo, že chybí woda, to by se podalo, Stepane sic Dmitrijewiči, ale přesídlení je mrzutá wěc. Tu každý wí, že sedlák na nowé zemi, když má orat, a nic nemá ani chalupu ani dwůr, uteče jako dwakrát dwě a tak si to zarafičí, že po něm nezůstane ani čichu! “ „ Ne Alexeji Iwanowiči, nesauhlasím s tím, co prawíte, žeby mužíci Čičikowu utekli. Rus je schopen ke wšemu a zwykne na každé ponebí. Pošlete si ho třeba do Kamčatky a dejte mu jen teplé rukawice, on vezme sekeru, a hned má nowau chalupu. “ „ Ale Iwane Grigorewiči, tys zapomněl na hlawní wěc: Neptal já se ještě, jaké má Čičikow lidi. Zapomněl si, že pořádného člowěka ani poměštík neprodá; chci wsadit hlawu, že jsau lidi Čičikowa sami sic zlodějowé, ochlastowé hlawní, lenoši a wůbec daremní chlapi. “ „ Tak tak, w tom se též shoduju, to již prawda, nikdo neprodá pořádné lidi, a mužíci Čičikowowi jsau ožralci, ale musí se na to ohled wzít, že práwě w tom jest mrawní naučení: oni jsau nyní darebáci, ale přesídliwše se na jinau zem, mohau býti nejpořádnějšími poddanými. Takowých příkladů již máme mnoho: wůbec we swětě a w historii taky. “ „ Nikdy, nikdy “ – prawil spráwce císařských dílen – „ wěřte mně, že nikdy. To ani nemůže být. Neboť poddaní Čičikowowi budau mít nyní dwa hlawní nepřátele: prwní jest blízkost gubernií maloruských, kde jak známo prodej kořalky je wolný; druhý nepřítel jest již zwyklost na potulowání, která se chytí poddaných hned při samém přistěhowání. Leč by snad je Čičikow měl ustawičně sám na očích a držel je w ježowých rukawicích, notně je proháněl, a nezpolehaje se na nikoho jiného sám osobně kde zapotřebí byl při ruce se štulcem a pohlawkem. “ „ Proč by se s tím sám Čičikow zabýval a dával pohlawky, on může míti spráwce. “ „ Ano najděte spráwce: wšichni jsau taškáři. “ „ Taškáři, ale proč, že wrchnosti sami nedohlížejí. “ To je prawda: Když pán jenom trochu rozumí swému hospodářstwí a wí rozdíl lidí: a wždycky bude mít dobrého spráwce. “ Ale spráwec prawil: že za méně než 5000 nelze najíti řádného spráwce. Ale předsedník prawil: že se najde i za 3000. Ale spráwec prawil: „ Kde pak ho najdete? snad we swém nosu? “ Ale předsedník prawil: „ Ne, ne w nosu, ale w zdejším okresu, ku příkladu Petr Petrowič Samojlow: to je spráwec, jakého potřebuje Čičikow. “ Mnozí se welice starali o Čičikowa a obtíž přestěhowání tak ohromného počtu poddaných je nesmírně děsila: počali se až i strachowat, aby newypuklo nějaké wzbauření mezi takowým nepokojným lidem, jako jsau poddaní Čičikowa. Na to ale policmejstr podotknul, že obáwat se wzbauření zapotřebí není, že k odwrácení toho jest moc kapitana-ispravníka, že kapitan-isprawník ani tam sám nemusí jet, a kdyby jen poslal místo sebe swau čepici, že tato pouhá čepice požene mužíky až na místo do Chersonské gubernie. Takto rozumowali a howořili po městě, a mnozí pohnutí aučinliwostí sdělowali také Čičikowu osobně některé z těchto rad, nabízeli také ozbrojence k jistějšímu doprowození poddaných. Za rady Čičikow děkowal, řka, že příležitostně neopomine užiti jich, ale doprowození si dokonce zakázal, řka, že toho není dokonce zapotřebí, že kaupení jeho poddaní jsau wšichni mírné powahy, že sami mají nejwětší chuť ke stěhowání, a wzbauření že se dokonce není co bát. Wšechny tyto řeči ale způsobily nejpříjemnější následky, jaké mohl jenom Čičikow očekáwat. Jmenowitě se roznesly powěsti, že jest nic méně a nic wíce než milionář. Obywateté města beztoho již, jak jsme widěli w prwní kapitole, srdečně si oblíbili Čičikowa: nyní wšak po takowých powěstech oblíbili si ho ještě srdečněji. Ostatně abychom prawdu řekli, byli wšichni dobří lidé, žili pospolu sworně, zacházeli spolu docela po přátelsku, a rozmluwy nesly na sobě známku jakési zwláštní upřímnosti a kamaradskosti. „ Milý příteli Iljo Iljiči! Slyšíš, bratře Antipatore Zacharěwiči! Zaprášils trochu, dušičko Iwane Gregorěwiči. K poštmistrowi, který se jmenowal Iwan Andrejewič, wždycky dodáwali: Šprechn si dejč? Iwan Andrejč! zkrátka, wšechno bylo jako rodina. Mnozí byli ne bez wzdělanosti: předsedník saudu uměl nazpamět Ludmilu od Žukowského, která byla tenkrát ještě newystydlá nowinka, a mistrowsky četl některá místa, zwláště „ bor usnul, dolina spí “ pšt! tak že se wěru zdálo, jakoby dolina spala; pro wětší podobnost wždy při tom zamhauřil oči. Poštmistr whlaubil se wíce do filosofie a čítal také w noční dobu Younkowy Noci a klíč k tajnostem přírody od Ekartshausena, z kterých si mnoho wypisowal; ostatně byl wtipař a rád ukrašlowal řeč rozličnými slowy, jako jsau: sudyr ty můj, takowý ňáký, rozumíte, wíte-li, můžete si pomyslit, abych tak řekl, některým spůsobem atd., které sypal jako z pytle. Ostatní byli tak wíc neb méně oswícení lidé: některý četl Karamzina, jiný Moskowské sic nowiny, jiný také docela nic nečetl. Takto na pohled jest již známo, že byli wšichni mužowé wážní, sauchotinář mezi nimi nebyl ani jeden. Wůbec byli dobrý lid, plný hostinstwí, a člowěk, který s nimi jednau poobědwal neb poseděl wečer u whistu, již byl jako přítel, tím wíce Čičikow se swými očarujícími wlastnostmi, jenž byl místr w umění zalíbiti se. Oni si ho tak oblíbili, že nemohl wynajíti prostředků, kterak by se od nich wytrhl, oni ho nosili zrowna na rukau. Ale mnohem znamenitější dojem spůsobil Čičikow na dámy. K wyjasnění toho bylo by zapotřebí mnoho mluwit o dámách samých, o jejich společnostech, popsat žiwými barwami jejich wlastnosti: ale to jest pro spisowatele tohoto spisu tuze těžká wěc. S jedné strany ho zdržuje od toho nesmírná úcta k manželkám auředníků, a s druhé strany.... s druhé strany jest to dokonce těžká wěc. ( Pokračowání. )


13. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [přijetí konstituce v Praze], Autor: Havlíček, Karel
– Wčera, totiž 12. března měla se dle rozkazu ministerského radowati Praha z nowé konstituce. Bohu díky! že to ještě s Prahau tak daleko nepřišlo, aby si dala předpisowati, kdy a z čeho se radowati má. Praha zůstala zasmušilá, na hradě drželo wojsko a auřednictwo předepsanau slawnost, ale od národní obrany neobjewil se tam ani muž. Wůbec můžeme ubezpečiti, že obecenstwo nejewilo ani nejmenšího aučastenstwí. – Wůbec je nynější staw smýšlení w Praze neobyčejný: wšeobecná mrzutost a rozhorčenost myslí, ale při tom žádné zůření, žádný nepokoj. Ticho panuje – ale toto ticho jest welmi wýznamné, jest horší než cokoli jiného. Důwěra k této wládě klesla nyní u wšech liberálních až pod nullu a – nikdy již se neobnowí.


29. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Otisk ministerského nařízení], Autor: Havlíček, Karel
Ministerstwo weřejného wyučowání, jsauc přeswědčeno, že hlawní wýmínka wšelikého dalšího zlepšowání školnictwí záleží we wyšším wzdělání učilelů, i nemohauc nyní ještě zřizowati semináře, kteréž by skutečně wíce byly nežli pauhé jméno takowých ústawů, nalezlo za nejwýš potřebné, aby se wěci samé bez prodlení učinil průchod. 1. K tomuto konci bude od nynčka zřízen lepší příprawní kurs ( Präparanden-Curs ). Dle tohoto a ) budau se přijímati jen takowí kandidáti, kteří šestnáctný rok wěku swého překročili, i oba dwa roky čtwrté třídy školy hlawní anebo prwní 4 třídy gymnasijní w celku s dostatečným prospěchem odbyli, anebo kteří při zkaušce přijímací ukáží, že mají takowé wědomosti, jichž we školách těchto se dobude. b ) Kurs wyučowací, kterýž nejdéle s počátkem příštího listopadu má nastati, trwá auplný školní rok. c ) Nepočítajíc čas, kterýž wynaloží se k hudbě i k tělocwiku, bude w ostatních předmětech wyučowáno každý den asi 4 hodiny. d ) Předměty wyučowací budau přes dosawadní okres rozmnoženy. 2. Aučel tohoto příprawního kursu jest, aby wzděláni byli whodní učitelé pro budaucí školy národní, ježto budau w sobě obsahowati nynější školy triviální a prwní 3 třídy škol hlawních. Předměty, jimž se bez pochyby w těch školách wyučowati bude, nalézají se w oznámeném „ náwrhu rysů základních weřejného wyučowání w Rakausích “ w §. 13. Awšak dobře rozuměj, že nikoli w aumyslu není, aby se wyučowalo každému tam pod číslem 4 a‒c jmenowanému předmětu obzwláštně, obšírně aneb dokonce we spůsobě wědecké; jenom to, co zcela populárního jest, a čehož se w okresích žiwota, ku kterýmž tato národní škola má připrawowati, prakticky užíti dá, we spojení toho s tím, čeho k bezprostřednímu užíwání zapotřebí jest, mohlo by žákům předloženo býti, totižto nejwětší části w kníze čítací, kterauž učitel wykládati, k poměrům země i místa obracowati, a kdež toho zapotřebí, s praktickým wyučowáním spojowati má. Aučel tento školy národní třeba stále před očima míti, i wšeliké přílišné namáhání kandidátů, jakož i wšeliké neprospěšné wědění mnohých wěcí od nich wzdalowati. 3. Předměty, jimžto se w kursu příprawním wyučowati má, jakož i hodiny jich každého téhodne jsau tyto: a ) Náboženstwí ( učení wíry a mrawní učení ) 2 hodiny. Nábožnost a mrawnost jsau nejwyšší aučele wšelikého wychowání, těmito musí budaucí učitel 573 proniknut býti; s tauto částí wyučowání třeba také spojiti naučení o zwycích i obřadech při službách Božích pro službu kostelní. b ) Učení o těle i o duši, populární učení o zdrawí 2 hodiny. c ) Spůsob wyučowání názorního 1 hodinu. Cwičení názorní zanímá se wěcmi těmi, kteréž jsau bezpostředně kolem dítek, i může počnauti w nejnižší třídě škol národních. Tím spůsobem cwičí se smyslowé, pozornost, řeč, i podáwá se příležitost, začiti spůsobem prwopočátečním wyučowání w přírodopisu i w přírodoznalstwí, spolu s tím, co z toho k žiwotu praktickému obrátiti se dá. d ) Cwičení u wyučowání a w methodice čtení 1 hodinu. Aučel tohoto jest, aby se zřetelně wyslowowalo i náležitě hlasem wyráželo a řeč aby byla dobrozwučná. e ) Psaní, měřičstwí a kreslení, spolu s jich methodikau 4 hodiny. Měřičstwí má se we škole národní obmeziti tak, aby se ukázaly nejdůležitější wlastnosti linií, ploch a prawidelných těles, i aby se tyto mohly spočísti, bez dalších důkazů, než co se spůsobiti může pauhým pohledem i jednoduchými úsudky. Toto může již casně spojeno býti s wyučowáním názorním. f ) Počítání z hlawy i písemné a jeho methodika 2 hodiny. g ) Mluwnice, učení slohu, hlawní část populární logiky spolu s jich methodikau 4 hodiny. h ) Zeměpis a dějiny i jich methodikau 2 hodiny. Onen má spojen býti s pilným kreslením map na tabuli, dějiny pak mají podáwati kratičký přehled příběhu swěta, hlawní pak události dějin wlastenských poněkud obšírněji, a sem i tam, wšak ale střídměji, mají se do paměti pewně wštípiti nejdůležitější počty let. i ) Přírodopis, přírodoznalstwí, učení o polním hospodářstwí i o řemeslech a methodika toho 5 hodin. Přitom má se pilně hleděti, ku kterému druhu škol kandidáti podlé wětšího počtu jich jsau určeni, zdali ke školám městským anebo wcnkowským, a které jsau poměry řemeslnické a průmyslnické w místě i w zemi. k ) Obecné učení wychowáwací i wyučowací 2 hodiny. l ) Hudba s její methodikau. m ) Tělocwik s jeho methodikau, jest-li k tomu whodná příležitost. Bohatá sbírka naučení o těchto předmětech, jakož i titule nejdůležitějších spisů o nich nacházejí se we spisu: „ Wegweiser zur Bildung für deutsche Lehrer, von Diesterweg. Essen 1844. ( 3tí wydání. ) Učitelům zůstawuje se, aby předměty wyučowací mezi sebau rozdělili, pořádek hodin ustanowili, a když toho powaha žáků jich wyhledáwá, k některému předmětu také wíce neb méně hodin určili, nežli wýše bylo udáno. 4. Poněwadž ještě žádné školy národní není s tím rozřířeným obsahem předmětů wyučowacích, jakož se o to pracuje, z té příčiny mají se praktická cwičení kandidátů we wyučowání zatím w tom spůsobu předse bráti, jakož okolnosti toho dopauštějí; w běhu pak následujícího roku školního dále o tom se ustanowí, kterého spůsobu kursu praktickému kandidáti snad powinni budau podrobiti se ku konci toholo nařízeného předewším theoretického kursu. 5. Opráwněný kurs wyučowací má se bez prodlení wšude uwésti tam, kde potud při auplné 4. třídě stáwalo kursu příprawního, ač jestliže se k tomu dostatečný počet spůsobilých učitelů nachází, a jestliže uwedení toho na školní rok nyní nastáwající nečiní žádných aneb jen malých autrat. 6. Powinnost, wyučowání toto na se wzíti, náležela by nejprwé na ředitele a na weškeré učitelstwo hlawní školy normální, anebo školy hlawní, pokud se nalezne, že k tomu wšude dostatečně jsau spůsobili a že přewzetím toho příliš stíženi nebudau; awšak bude zwláště z druhé příčiny zde i onde prospěšné, aby pro jednotliwé předměty wyučowací získáni byli také z jiných škol, při čemž tak řečení pomocníci nikterakž wyjímáni býti nemají, z gymnasií anebo ze tříd wědecky cwičených lidí whodní mužowé, kteří se té wěci ujímají a o jichž spůsobilosti k tomu není pochybnost. Kde se to za prospěšné poznáwá, může tedy nowý kurs příprawní w některém místě také dokonce o sobě t. j. tak postawen býti, by s učitelstwem žádné školy místa toho, kde jich wíce jest, nebyl we wýhradním i auhlawním spojení. 7. Žádostiwé jest, aby aspoň we hlawním městě každé země zřízen byl takowý wyučowací kurs. Řízení zemská mají, co k uwedení toho zapotřebí jest, bezpostředně anebo skrze předstawené školních okresů spůsobiti. Bezpostřední řízení má učitelstwo samo wésti w řádných shromážděních, při čemž předseda jeden od učitelstwa z prostředku swého dle swobodného wolení nawržený a od auřadu jmenowaný. 8. Poněwadž jazyk wyučowací we školách národních wšude jen ten má býti, kterýž jest dětem přirozený, z té příčiny wyučowání w mluwnici rozumíno buď o řeči mateřské; i také ostatních předmětech mají kandidáti, pokud to nyní jest možné, wyučowáni býti jazykem zemským škol těch, ku kterýmž jsau ustanoweni. Pročež kde wíce jazyků zemských jest, má k tomu působeno býti, aby pro každý jich zřízen byl takowý příprawní kurs. 9. Když w které zemi jeden anebo wíce nowých příprawních kursů zřízeno jest, a není se obáwati, žeby na budaucí léta nauze byla o školní kandidáty, mají ostatní podlé dosawádního spůsobu stáwající příprawní kursy přestatí. I také má se kandidátům, kteří podlé dosawadního spůsobu kurs odbyli a ještě žádného místa při škole nemají, oznámiti, že při budaucím obsazowání před jinými přednost míti budau takowí kandidáti, kteří podlé opraweného řízení připraweni byli, i mají se k tomu powzbuditi, aby dohonili toho, co jim chybí.


22. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Vídně, Titulek: [informace], Autor: Havlíček, Karel
— Nowého časopisu páně Landsteinerowa pod názwem „ Oesterr. Reichszeitung “ nás došlo již 5 čísel. O tendenci listu tohoto netřeba nám ani slow šířiti, hlásalo se to již napřed, že bude orgán strany konservativní. Prawdu toho doswědčil p. Landsteiner w dotčených 5 číslech auplně, za příčinau čehož se také již wíce hlasů we swobodomyslnějších nowinách Wídeňských proti němu ozwalo. Předewším ale naň „ Presse “ doráží a wytýká mu ne bez příčiny jakausi nadutost a pánowitost, dowozujíc z toho napotom bystrým spůsobem, že se tomu podobá, jakoby byl p. Landsteiner weškeré swé politické mínění dle žádosti a přání wlády nynější uspořádal! —


20. únor 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: [Nedělní přednášky o sílozpytu]., Autor: Havlíček, Karel
Domácí záležitosti. Nedělní přednášky o sílozpytu. Nelekej se někdo toho jaksi učeně wypadajícího nadpisu; neb pozůstawají tyto přednášky pauze w prostonárodním, hojnými zkauškami zprowázeném wyučowání mladých řemeslníků o rozličných silách přírody a o jejich aučinku, pak o nejužíwanějších strojích a nejnowějších sílozpytných wynálezích. Takowé wyučowání jest wlastně každému řemeslníkowi, buďsi jakéhokoliw powolání, welmi prospěšné; může se jako základ wšeobecné wzdělanosti powažowati a slauží za woditko k dalšímu pokroku. — Radili-bychom tedy každému řemeslníku, který příležitosti neměl, hned záhy takowého wyučowání aučastným se státi, aby sobě pospíšil a přede wším tyto nedělní přednášky nawštěwowal; nebude toho zajisté želeti, neb sotwa jinde uslyší tak srozumitelné wyučowání o silách přírody, sotwa jinde uhlídá tak wzácných nástrojů a zajímawých zkaušek. A umí-li jen trochu perem a počty zacházeti, tedy může z těchto přednášek stonásobný užitek wážiti. Wěru neznám šlechetnějšího ztráwení boží neděle nežli jest předně: koření-se před božskau welebností w chrámu Páně; a pak horliwé nabýwání krásných wědomostí o přírodě, která od Boha stwořena a od člowěka poznenáhla wíce a wíce poznána býti má. Rodičům mladých řemeslníků můžeme za to ručiti, že nemohau jejich synkowé, chtějí—li se wzdělati, líp pochoditi než w těchto přednáškách, kde se jim bez wšelikého wlastního nákladu krásné wědomosti ochotně podáwají; neb nastal Bohu díky! wěk, w kterém si učenci za nejsladší úkol kladau, weškerému lidu poklady krásných wědomostí otwírati a sdíleti..... Přáli-bychom též, by p. p. učitelowé wšem učedlníkům, kteří z opakowacích hodin wystupují, několika ráznými slowy užitečnost těchto nedělních přednášek na srdce wložili; neb má se jimi doplniti to, čeho se we farních školách nedostáwá... Pánům mistrům ale projewujeme zde uctiwau žádost, aby učedlníkům a towaryšům swým nawštěwowání těchto přednášek dle možnosti usnadnili, a je k tomu přátelsky powzbudili; jakož i pozwání průmyslní jednoty, které každý mistr dostati měl, w podobném smyslu wydáno bylo. Wám pak mladí řemeslníci uwádíme na paměť, jak newyhnulelně potřebné takowé wyučowání jest, poněwadž práwě w této době, kde se wše ku předu žene, onen průmyslník swému powolání dostáti nemůže, který se wšemožně nesnaží ducha swého wycwičiti a we swém umění pokračowati. Čítáte-li „ Pražského Posla, “ tedy již něco důkladného o této wěci wíte. Přistupte tedy bez ostýchawosti blíže a berte podílu w tom, co práwě Wám a zwláště Wám naše wlastenecká průmyslní jednota pro zwelebení wašeho ducha a waší mysli připrawila. Sláwa jí a blaze wám, jestli se toho dobrodiní hodnými učiníte! Pozn. Kdožby ale známost neměl o tom, kdy a kam do wyučowání přijíti má, tomu oznamujeme, že se přednášky tyto w neděli i we swátek, wyjímaje hody Boží, o 9. hodině w Klementinské kollegi a sice w posluchárně fysiky držejí, do které se hned z jesuitské ulice přes dwůr nejsnadněji wchází.


7. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva o Tylově hře ve Stavovském divadle], Autor: Havlíček, Karel
Wčera jsme přece jednau w letním diwadle měli potěšení a zármutek najednau, ačkoliw se to zdá být psychologický nesmysl. Potěšení jsme měli z toho, že jsme widěli Tylůw kus „ Bankrotář “, který jest jeden z jeho lepších kusů, a o němž již při prwním předstawení we stawowském diwadle dosti pochwalných úsudků pronešeno bylo. Hráno bylo dosti dobře, obzwláště bawil p. Kaška dobrým prowedením swé úlohy obeceustwo. Co se tohoto posledního týče, měli jsme z něho řečený zármutek, poněwadž se mohlo takřka na prstech spočítati. Příčinau toho nebyla nepřízniwá powětrnost, neboť tato nemohla být lepší. Myslíme, že balon we Stromowce zawdal příčinu k weliké prázdnosti w diwadle. Obecenstwo ale přece nelenowalo odměniti potleskem každého, kdo toho zaslaužil. To se obzwláště týká pana Kolára, paní Kolárowé a j.


27. červen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Domácí záležitosti., Titulek: Z Morawy., Autor: Havlíček, Karel
Z Morawy. W Nowém Městě, kraje Jihlawského na Morawě, usneslo se pod wedením tamějšího ctihodného kaplana Jos. Ptáka a podnikawého učitele Sikory několik mladíků a mladých měšťanů ke swému wzdělání a poučení nějaký aspoň druh čtenářské společnosti mezi sebau zawésti, což i také do žiwota wstauplo w tento spůsob: Každý dá na rok jeden zlatý wíd. čísl., aby se nakaupily mrawní, zábawné a poučenliwé knihy, které wšechny, jednu po druhé, dostáwá každý z nich ku přečtení. Ku konci roku dostane pak každý za ten swůj wložený zlatý nějakau z těchto, owšem pak již mnohým půjčowáním a čtením trochu pošpiněnau knížku, jaká se totiž na něho buď pospolitým rozhodnutím neb losowáním dostane. Také Pražské Nowiny, Wčela, Kwěty a druhé národní časopisy se tam rády a s oblibau čítají.


7. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Statistický popis království polského (ruského Polska) roku 1844, Autor: Havlíček, Karel
Statistický popis králowstwí polského ( ruského Polska ) roku 1844. Obywatelstwo. Počet obywatelstwo obnášel r. 1844 4,761.253 duší, o 67.750 wíce než roku 1843. Narodilo se osob 203.978, zemřelo 138.280. – Poddaných cizích zemí bylo tehdá w Polsku usazeno 26.465 duší. – Kolonistů se napočetlo 27.465 duší. W běhu roku toho usadilo se 186 rodin na statcích korunních, a sice 80 jich usadilo se na gruntech, a 106 řemeslníkůw dostalo powolení, osaditi se we městech. – Rekrutů se postawilo toho roku 5799 osob; z těch postawili křesťané 5116, židé 683. Podle náboženstwí dělí se obywatelstwo w tyto části: Obywatelů římsko-katolických jsau. 3,708.402, „ řeckého sjednoceného a prawoslawného... 249.567, „ Luterowa wyznání... 251,354, „ reformistů..... 2.837, „ menonitů a morawských bratří..... 5.801, „ židů...... 542.782, „ mahomedánů a cikánů. 503. Duchowenstwo katotické záleželo z 2487 duchowních; počet klášterů obnášel 182, majících 2079 řeholníků a řeholnic. W akademiích duchowních a swětských učilo se 337 učenců. Jmění katolické církwe obnášelo 1,596.963 rublů. Duchowenstwo církwe ruské prawoslawné skládalo se z 69 popůw a 14 klášterníků. Wyznání toto mělo 20 církwí a 2 školy duchowní se 60 chowanci. Summa 50.559 rublů byla určena na potřeby té církwe a její kněží. Diécesi Chełmská obřadu řeckého sjednoceného měla 280 parochií, 404 církwe a 5 mužských klášterů. Počet kněží obnášel 224 osoby a klášterníků 25. W semináři diécesálním bylo chowanců 32. Wyznání luterské mělo 59 far, 60 kostelů a 341 modlitebnic. Wyznání reformowané mělo 9 kostelů, 27 chowanců wychowáwalo se ke stawu duchownímu w gymnasiích a na universitě Dorpatské. Menonité a morawští bratří nalézají se jen w gubernii Waršawské. – 9 missionářů anglických, přebýwajících w zemi, obrátilo 46 židů. Wíra židowská měla 345 synagog a 443 modlitebnic, pod řízením 379 rabínů. Mohametáni konečně přebýwali jen w gubernii Lubelské a Augustowské a měli 2 měšity a 32 imanů ( kněží ). Průmysl rukodilní. Rukodílny na tkaniny wlněné potřebowaly k 2469 stawům 9088 dělníků. Bylo wyráběno tenkého sukna 111.561 loket, hrubšího 558.367. Rukodílny na bawlnu zaměstnáwaly při 9264 stawech 18.142 pracowníků. Wýrobky z těchto fabrik wynášely w ceně na 176.500 rublů. Wýrobky ze lnu a z konopí zaměstnáwaly 5648 stawů tkadlcowských, a po wsích 26.145 lidí. Hutě privátní wydaly 287.631 centů krušce, železa 269,361 centů, cinku 17.000, cínu 1270 centů. Cena wýrobků z rozličných fabrik, jako z winopalen, z piwowárů, octowárů a j. může se pokládat na 10,870.150 rublů. Počet pracowníků při fabrikách w r. 1844 potřebowaných přewyšowal počet pracowníků w r. 1843 o 1129 osob. Od několika let zmenšila se patrně mnohost wýrobků wlněných z té příčiny, že nemohau wydržet záwod se zahraničnými. Naopak ale tkaniny bawlněné a lněné, papír a kože patrně se zdokonalují; totéž můžeme říci o winopalnách a cukrownách. Wláda sama napomáhá k zwelebení fabrik i penězi. Města. Důchod z měst s wylaučením hlawního města wynášel ročně 515.873 rbl. Příjmy městské Waršawy wznesly se na 771.478 rublů. Dluh města wynášel 2,416.138 rublů. Waršawa měla 154.768 obywatelů, mezi těmito 40.236 židů. Lidnatost wzrostla od předešlého roku o 3179 osob. Staw financí. Důchody králowstwí ze stálých daní obnášely 2,618.757 rublů. Nestálé důchody 7,870.706 rublů. Příjmy z cel 1,352.156 rublů. Potrawní daň 1,914.476 rublů; sůl wynesla 3,090.665 rublů. Příjmy ze statků korunních a z lesů obnášely 1,168.742 r. Auhrnkem obnášejí důchody králowstwí 14,773.736 rublů. Obchod. Wewezeno bylo do země co nejhlawnějších artikulů: Dobytka a koní za 1,965.600 r., bawlny za 729.000 r., krušce za 565.280 r., ryb, soli, cukru, wlny, artikulů barwířských a j. za 499.487 rublů. Wywezeno bylo: Dobytka a wlny za 2,155.860 r., obilí za 4,254.627 r., dříwí za 844.171 rub., cinku za 200.787 rub., wýrobků wlněných za 448.760 rublů. Nejwětší obchod wedl se s Prusy. Dráhy kommunikační Silnice pěstowané nákladem wlády měly w r. 1844 délky 1988 werst. Dráhy wodní obsahují 2667 werst. Železná dráha, která měla spojiti Waršawu s Wídní, bude obnášet w králowstwí 288 werst, co do délky. Příjmy ze spráwy pošt přinesly 377.690 r. Wydání obnášelo 303.042 r. Nemocnice a ústawy dobročinné. Nemocnic počítáno 46, w nichž bylo 29.160 nemocných; w samé Waršawě 19.268 osob. Domy pro nalezence přijaly 4205 dětí; z těch umřelo 1039. Weřejná oswěta. Ústawů učebních počítáno celkem 1323 se 75.000 žáků; mezi těmito bylo dětí šlechtických 5238, auřednických 3995, měšťanských 43.745 a selských 22.247. Budžet na weřejnau oswětu obnášel w r. 1844 415.033 r. Spráwa justiční. Wydání wynášelo 504.227 rublů. Co do záležitostí civilních, nalezáme 111 žádostí o rozwody manželstwí mezi katolíky, 25 mezi protestanty a 74 mezi židy, jichž 57 bylo usauzeno za nutné. Pádů čistě-kriminálních bylo 3221. Odsauzeno bylo 1519 osob, 6 k trestu smrtí, který jim byl ale od cára odpuštěn. Wražd stalo se w tom roku 119. Samowražd 178. Podpálení z aumyslu 856. Falšownictwí peněz 26. Laupeží 51. Krádeží w kostelích a budowách weřejných 20 a krádeží w domech saukromých 3241. ( Gaz. Pol. )


12. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Die deutschen Hegemonen, Autor: Havlíček, Karel
Die deutschen Hegemonen. ( Pokračowání. ) Rok 1848 to měl dokázati. Dni březnowé přišli: Wídeň a Berlín widěly zahraničnau tak neněmeckau hru revoluci, a němečtí hegemonowé usadili se na wysokém Olympu we Frankfurtě. Německo mělo býti swobodné, a že má dát Slowanstwo mrwu pod nowý strom německé swobody, zdálo se tak býti přirozené, že nikomu, aspoň žádnému Němci nenapadlo, widěti w tom něco nesprawediwého. Wždyť pak již dříwe hegemon Šuselka na otázku swau: „ Je-li Rakausko německé? “ samolibě a nahlas odpowěděl: „ Ano “; wždyť se jen proto jmenuje Rakausko Oestreich, že má Německo proti wýchodu chrániti, wždyť pak na Stěpánské wěži wisel německý tricolor. A můj Bože! wždyť pak ještě byli tak sprawedliwí, tak welikomyslní, že uprázdnili Slowanu místečko w parlamentě, wždyť mu dali swobodu, demokratii. Owšem byla tato swoboda dar Dánnaůw, jako před tím křesťanstwí a civilisace, owšem žádali od Slowanů, aby se za swobodu stali Němci; — ale toť se samo sebau rozumělo, toť bylo swětodějiné určení Němců, toť žádal „ pud k wýchodu “, wšechno přemáhající sila německého ducha: pan Wuttke to prawil a pan Wuttke je weliký učený muž. Arnulfský swazek se obnonowil: Němci se rozdělili o Slowanstwo se syny Arpadowými, jednu část Slowanů mělo sjednocené Německo, druhau Hungaria — „ oswoboditi “. Jenom že rakauští Slowané nechtěli tak zčerstwa rozumět plánům swých dobrodinců. Owšem i oni chtěli swobodu, a jednání slowanského sjezdu to dokázalo, i oni chtěli jednotu, i oni chtěli swobodu — ale wlastní, samorostlau, ne německau a maďarskau, nýbrž slowanskau jednotu, slowanskau swobodu!! To wšak znělo tak po kacírsku jako slowanské ewangelium a slowanská civilisace. Synowé Teutowi a Arpadowi rozhoršili se na toto opowážliwé kacírstwí. „ Kde leží Chorwátsko? “ tázal se slowanský renegat Košut; „ co chtějí ti Čechomanowé? “ zwolal pan Rochau w Augsburských nowinách. „ Jelačić je rebel proti králi uherskému, “ prawil onen; „ Čechowé jsau rebelowé proti Německu, “ křičel tento. A skutečně bylo to nepochopitelné, proč nechtěli Chorwáti býti Maďary, když jim to takowý demokrat jako Košut poraučel; že neměli Čechowé aumysl w Německu „ aufgehowat, “ když je přec pan Rochau ubezpečowal, „ že se jim prý nechají upomínky na minulost, ba i naděje na možnau budaucnost že se jim prý newezmnau. “ Ano — pochop si kdo chceš, já nemohu — ani upomínky a naděje nechtěl pan Rochau Slowanům bráti!! Ale Slowané dobře wěděli, kde leží Chorwátsko, a neměli smysl pro welikodušnost pana Rochaua; mezi minulostí a budaucností které se jim dobrotiwě ponecháwali, chtěli míti také něco přítomného; oni chtěli nechat jiné na pokoji, ale míti také pokoj; oni nechtěli býti pokrmem pro mnohohlawé a mnohožaludkowé Německo; a swolali sjezd slowanský, něco podobného německému Vorparlamentu. Dům rakauský zdál se nic nemíti proti tomu sjezdu; když se ale počalo oprawdu mluwiti o slowanském zřízení w Rakausku, tu přestala láska, boj uliční byl tak jako w Krakowě a Lwowě wybídnut, a Windischgrätzowi kanony hřměly. Praha padla, a němečtí hegemonowé jásali. Pan Wuttke byl radostí omámen nad tak silnau ochranau jeho Ostmarků, a německý parlament dal poděkowací adressu wěrnému wojínowi, na kterau pak později „ olowem a prachem “ Roberta Bluma tak citliwě odpowěděl. Praha padla, a postawení Slowanů bylo strašliwé. Příliš roztrháni, příliš staré porobě přiwyklí, málo připraweni nemohli míti naději, žeby odolali třem nepřátelům. Museli se podrobiti, a měli jen truchliwé wýbrání mezi Rakauskem, Německem nebo Ruskem. Že w takowých okolnostech nejslabší nepřítel byl nejpohodlnější, bylo přirozené; — a rozhodli se tedy pro Rakausko. Počet tento byl dobrý, a Nár. Now. to také zjewně wyslowily. Rakausko tehdy zcela slabé ukazowalo se skutečně jako nejslabší nejméně nebezpečný nepřítel. A když by se mu pomohlo, když by se pewnau rukau zadrželo na kraji propasti, nemohlo se mysliti, že ta pewná ruka je i potom sobě udrží? A měla-li býti wláda podle wětšiny, kde měli Slowané jistější wládu než w Rakausku? Pak se nestali Slowané Rakušany, nýbrž Rakausko slowanskau zemí, a když Jelačić prawil: „ Kdyby Rakauska nebylo, učinil byl ho! “ nemluwil tak barbarsky, nýbrž dobře politicky. Tak přišli Slowané na sněm Wídeňský, ale tu se počítali a pozorowali, že jich je nejwíc. Také Jelačić shromáždil Chorwáty we jménu císaře — ale mluwil k nim přece jako Slowan, a poprwé uslyšel woják císařský, že jest také ještě něco wíc než „ císařský muž “. A tato politika Slowanů nemusela být přece špatná, když se nad ní horšili němečtí hegemonowé, a když Maďaři we strachu zaklepali na kostel sw. Pawla ( parlament německý ). Ale jenom slowa, prázdná slowa jen mohl poskytnauti německý parlament a marná politowání; Jelačić táhl pořád ke předu.... stál již u Balatonu i u Peště...... Tu wyhodili Maďaři posledního trumfa — a s pomocí německého radikalismu swedli čudští aristokrati revoluci we Wídni. Nechci jako p. Vincke posmíwati se padlému, šlechetné a krásné uznáwám i na swém nepříteli, jak bych také mohl bez pohnutí wstaupiti na zem zabarwenau krwí našeho Jelowického. Prawda ale musí se říci a prawda jest, že Wídeňské powstání nemělo na sobě nic prawdiwého, nic wznešeného; jenom aristokratie plemene bojowala tam we jménu swobody o porobu Slowanů. Wídeňská revoluce měla proti sobě — jak dobře prawí jeden Francauz — sprawedliwost, prawdu, zdrawý rozum, práwo národnosti a politickau wíru celého kmene, a Poláci — wen tím trpkým wyznáním — neměli ani powinnost ani práwo býti w Aule. Ale wy němečtí hegemonowé měli jste práwo a powinnost tam býti. Wídeňáci a jejich revoluce byli tělo z wašeho těla a krew z waší krwé! We Wídni leželo Německo, prawé Německo, které we jménu kříže křižuje, we jménu civilisace mrzačí a we jménu swobody utiskuje. Wy, jen wy jste měli Wídeň chrániti — a že jste to neučinili, nestalo se ani z lepšího náhledu ani ze zbytečné srdnatosti. „ Spartakus se swými otroky stojí před Římem! “ — křičeli jste tenkrát. — Wy prawíte, že byl boj Slowanů proti Wídni hanebný, že pomáhal reakci. Ale nebylo to mnohem hanebnější, že německý parlament, který plnau hubau hlásal wšemohaucnost swau, mdle se založenýma rukama se díwal, jak „ barbarské hordy “ Wídeň šturmowaly; nebylo to mnohem hanebnější, že komissařowé říští stáli před tím Spartakusem a jeho otroky jako chlapci we škole; nebylo to mnohem hanebnější, když němečtí oficírowé, prawím pane, němečtí, swé slowanské wojáky podněcowali k hrdinstwí, řkauce: že se zde jedná o pomstu Slowanů nad Němci; nebylo to mnohem hanebnější, že kníže Windischgrätz, kterému dal parlament německý poděkowací adressu, poslance téhož parlamentu jako vagabunda dal zastřelit? Německo bylo dobyto we Wídni. „ Sláwa, sláwa! “ wolali šerežani dobýwajíce město, ba i ze zatwrzelých prsau zcela císařských haličských pluků ozwal se neobyčejný ale prorocký hlas: „ Jeszcze Polska niezginela! “ Weliký, weliký a strašný byl zde poslední saud dějin; Faraónské bylo waše ponížení, hegemonowé! Wy jste chtěli we jménu swobody dělat otroky; ale otroci stali se wašimi pány we jménu reakce; wy jste chtěli we jménu revoluce zapírati národnosti, ale revoluce zapřela wás we jménu národností; wy jste chtěli nadělat ze Slowanů nully ke swé německé jednotce — ale nully se spojily dohromady a staly se články řetěze, jenž do wašeho těla se zažírá! ( Dokončení. )


27. červenec 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Sněm říšský, Titulek: První sezení po otevření dne 24. července, Autor: Havlíček, Karel
Prwní sezení po otewření dne 24. čerwence. Při čtení protokolu od 21. ukázalo se, že we wolbě tajemníků měl Cavalcabo o 2 hlasy wíc než Kobuczowski, že tedy tento není tajemníkem, a na jeho místo wstaupil Cavalcabo. Borrosch žádá, aby se budaucně w protokolích wždy uwádělo jméno nawrhowatele, ne jen slowo poslanec. – Ohledáwali se přípisy. Obec Wídeňská žádala o zwláštní místo na galerii. – Dáno pořadatelům. – Ministr sprawedlnosti dáwá wědět, že náwrh zákona ohledem na ochranu poslanců a sněmy teprw dnes může být přinešen. Straszer učinil náwrh: aby se k odstranění wšech se zákonem wojenské konskripcí spojených nesprawedlností a samowolnosti ihned sepsalo nowé na základě rownosti wšech občanů před zákonem spočíwající prawidlo a ihned do žiwota uwedlo. Je dokázaná wěc a žádná pochybnost ( kdo by o tom pochybowal, nech se přeswědčí o tom z tolikých předwolání w auředním listě Wídeňských Nowin ), že se děje nyní we wšech zemích mimo Tyroly nowé doplnění wojska odwodem 62.000 mužů, a to dle starého zákona. Je w zásadě uznáno, že jsme si před zákonem wšichni rowní, protož je posawadní rakauský zákon o konskripcích nesprawedliwý zákon, poněwadž prawí: „ Šlechta je prosta konskripce. “ Ze sestawení wysoké sněmowny říšské myslím je ta zásada i skutkem uznána, že privileje wíce neplatí a že není žádného rozdílu mezi stawy. ( Bravo. ) Nechci dnes rozebírat, jaké nesprawedliwosti podrobně a jaké libowolnosti se děly při býwalých odwodech. Poslanec Wagner dal mi zpráwy, že se w Johannisbergu stal rozbroj mezi městským a lidem selským, že we Štýrsku a w Rakausích wypukly taktéž nepokoje, ano že i we Wídni panuje stejné rozčílení a nespokojenost, a wýboru se podařilo ji odstraniti dobrowolným werbowáním na místě odwodu. Ohledem na neutrálnost wěci této nawrhuji, by se ihned zakročilo o to, aby wšechny stawy byly stejně zawázány k wojně; jakkoli nedowoluje čas, zákon starý zcela přepracowat, sestaw se komisse, by zjednala národu práwo, by se při nynějším odwodu nestaly libowolnosti auředníků, a pak aby se losowalo, jako je od roku 1816 w Tyrolích. ( Wšeobecná pochwala. ) Palacký: Nechci se míchat do debatty o této wěci, chci jen sněm učinit pozorna, chce-li se držet prozatímního řádu jednacího. Dle §. 47 řádu jedn. musí každý náwrh presidentowi býti dán písemně, pak co možná rychle wytištěn a poslancům rozdán. President má takowý náwrh w sezení nejblíže příštím oznámit, což se dle mého wědění nestalo. ( S mnohých stran: Stalo se. ) Tištěné náwrhy se nerozdáwali, já aspoň nedostal jsem nic. Rieger: Je chyba w rozdáwání; poslanci nedostanau tištěné wěci, leda jdau-li ke služebníkům a žádají je od nich. Myslím, že naopak záleží na každého sluhu, aby obcházeje, každému poslanci, kde sedí, podal tištěný náwrh. Dobblhof widí toho potřebu tím wětší, že ani ministerstwo nemá wědomost o učiněných náwrzích, aby dalo w potřebě wyswětlení. President ujišťuje, že se stane, jak Rieger prawil. Fischhof rozumí §. 47 tak, že se náwrh, který se dnes rozdá, teprw druhý den může oznámiti, myslí tedy, že má Palacký dobře. Neumann: Sněm má swé práwo, určiti dříwe den, kde se o této wěci bude jednat; tato wěc je nanejwýš důležitá; musíme dát lídu znamení žiwota. Odušewníme wojsko nowým duchem; ta wěc bude dobře dělat sněmu, nech se tedy ustanowí jistý den. Fischhof: Nesmí se druhý den překotit, co se dnes přijalo; řád předpisuje po oznámení náwrhu lhůtu tří dnů až do wyjednáwání o ní, jen je-li periculum in mora ( nebezpeč w protaze ), může se odstaupit od dříwějších ustanowení. Neumann: Je pak nyní periculum in mora. Poněwadž se nestalo rozdání podlé obyčeje, ustanow sněm jistý den. Strasser: Dal jsem tento náwrh již dne 14. Odložil se, až bude sněm ustawen. Sněm je nyní ustawen; wěc nutí, dejme známku žiwota o sobě. Po dlauhém mluwení nawrhl Strobach, aby se přešlo k dennímu pořádku; na řadě je ale řád jednací; že podal presidentowi náwrh, aby se dnes radilo o těch paragrafech, jenž jednají o utwoření odborů a wýborů; tím se dosáhnau orgány, jenž jdau zároweň se sněmem; tyto orgány musejí se ihned zříditi, sice musíme učinit prázniny, což by bylo nepráwí proti národu a břemeno pro finance. – Druhý důwod proto je, že se náwrhy, o kterých se nejednalo, odkážau na odbory. Proto je potřeba, aby odborů bylo. Nawrhuji tedy, aby se wzala do porady hlawa 7. a pak hl. 5., jenž jedná o wolbách w pochybenstwí. Umlauft: aby se jednalo w pořádku o řádu jednacím. Fischhof: Nepadni sněm w odpor sám sebau. Při náwrhu Strasserowu prohlásilo se, že je nutný, a nyní máme opět jednat o řádu. Strasser: Půjde-li to tak, nebudem s řádem hotowi za 4 neděle. Wěc je nutná; jako auředník práwní učinil jsem přísahu, že dám práwo chudému i bohatému. We 4 nedělích ale může se stát welmi mnoho bezpráwí. Konečně se přijal náwrh Löhnerůw w té wěci, aby byla odkázána odborům, a každý odbor aby wolil jednoho poslance ku komissi, jenž bude o náwrhu Strasserowu jednati. Borrosch ohradil se proti tomu, že mu president w debattě odepřel slowo: Nechtě mluwiti stojím na tom, by se křiwda mě učiněná wzala do protokolu, neboť kárají-li koho z protimluwy a jménem ho udají, má práwo mluwit. Žádný aud nemluwil dnes dwakrát; poněwadž ale šly dwa náwrhy wedlé sebe, měl každý aud práwo, mluwit 4krát. Přešlo se k dennímu pořádku, kde dal Rieger otázku za ministry we wěci Braunerowě.


18. leden 1850, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [polemika s Deutsche Zeitung], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Uznáwáme za dobré čtenářstwu swému podati w doslowním překladu jeden článek zdejších německých nowin ze 16. čísla. Deutsche Zeitung píše z Prahy dne 14. ledna: „ Národní Nowiny přinesly we wčerejším čísle zpráwu, že o organisaci gymnasií ministrowi kultu činěny jsau dwa náwrhy; dle jednoho mají býti gymnasia wzhledem na wyučowací řeč přesně od sebe oddělena a pročež gymnasia čistě německá a čistě česká zřízena, kdežto druhý náwrh wychází od zásady utraquistické. Pan ministr prý se wyslowil pro prwní náhled, p. Hawlíček powažuje w lednu 1850 druhý náwrh za prospěšnější pro slowanské interesy; pamatujeme se wšak, že Národ. Now. w r. 1848 a 1849 zcela jinák o wěci této smýšlely, i musíme, se změně takowé slušně diwiti; důwod, jehož platnost se hlawně wyhlašuje, žeby čeští rodičowé děti swé dali na německá gymnasia, a žeby české školy prázdné zůstati mohly, nemůžeme powažowati za rozhodující, nebo by prý rodičowé k tomu byli pohnuti jedině tím, že německá řeč potřebná jest k dosažení auřadů a důstojenstwí; ( nezdá se, že by p. Hawlíček za to měl, žeby německá řeč i řemeslníkům užitek přinášeti mohla. ) Ale strana Nár. Now. powažuje řeč za jediné a wýhradní palladium národnosti, swobody, materiálního a dušewního pokroku, jak by se mohli naleznauti rodičowé nad swými powinnostmi tak zapoměnliwí, aby k wůli auřadu obětowali nejskwostnější klenot jejích dětí ‒ řeč. Přijmutím saustawy, dle které gymnasia přesně oddělena býti mají, chtěl pan ministr kultu klestiti cestu čistě české, půwodní a přirozené oswětě, k jejížto dosažení Slowané ode dáwna již swými snahami zaměřují, a wýhradním zawedením české řeči při prwním wyučowání chtěl zastawiti šíření se jedu německé wědy a oswěty a nemožným učiniti pomíchání se Čechů s německými gojimy. Mimo to prohlašowal pan Hawlíček a jeho strana při každé příležitosti, že učení-se německé řeči a jí sobě přiosobení spojeno jest pro Čechy se ztrátau času nenahraditelnau a žádnými wýhodami neosprawitedlnau, a že se tak wyučowání w materialních známostech zanedbáwá způsobem, který se nijak zodpowídati nedá. I my z německého stanowiště držíme se náhledu tohoto, powažujeme ale s jistými modifikacemi učení-se české řeči pro německého studenta též za překážku w dušewním pokroku a musíme tentokráte na základě argumentace páně Hawlíčkowy uzawření p. ministra kultu auplně schwalowati. “ Každý widí na těchto ironických slowech, jak sytý dokazuje hladowému, že jest hlad zdrawá wěc. Deutsche Zeitung opatrně wynechala z našeho článku nejhlawnější náš důwod, totiž že by takowé zřízowání pauze českých gymnasií jen w tom pádu dobré bylo pro nás, kdyby národní rownopráwnost skutečně byla prowedena. Co se ostatně špiček o našem přeceňowání jazyka týče, musíme Deutsche Zeitung ubezpečiti, že si jazyku swého o nic wíc ale také o nic méně newážíme, než Němci swé němčiny, a že tedy z toho ohledu se míníme we wšem, co se jazyka týče, jen podle příkladu Němců řídit, a doufáme tímto spůsobem toho docíliti, že nám nebudau moci nic wytýkati, proto že we wšem budeme jen dle nich jakožto swých mistrůw w této wěci se sprawowati. Budeme tedy ku př. o to dbáti, aby p. Makowička ode wšech auřadů jenom české dopisy dostáwal, tak jako redaktor Národ. Now. německé dostáwá, aby se hrálo w Praze 6krát týdně česky a dwakrát německy, aby hercowé českého diwadla dostáwali po 1500 zl. stř. a hercowé němečtí po 20 zl. na měsíc, aby se u wšech auřadů wšechno jen po česku jednalo, a jen při každém nějaký německý translator se držel k wůli rownopráwnosti, aby se na wyšších školách wšechno jen po česku přednášelo, a jen sem tam nějaký docent německý zdarma neb za mizerný plat rownopráwnost representowal, kterému by se také w přednáškách jeho ani netopilo, a kterému by také zas nějaký Matějka hrubosti činil atd. atd. atd., což wšechno ani wypočítáwati nechceme. Pak až toto wšechno zawedeno bude, řekneme také tak, jako nyní p. Makowička říká, že nám na národnosti nic nezáleží, že jest swoboda hlawní a přední wěc, že jsau to marná sočení a dráždění a přepiatosti, které jen tak někteří ultras prowádějí, o kterých německý národ nic slyšeti nechce, že my chceme pokoj w zemi, a že takowé hádky o jazyk jen nepotřebné a škodné různice mezi bratrskými národy plodí atd. atd. Jsme žádostiwí, coby asi p. Makowička a jemu podobní pánowé tomu řekli, kdyby se s nimi tak dálo, jak se s námi děje, což oni sami jakožto poctiwí lidé upříti nemohau? Pročež wyswítá mrawné naučení: Co nechceš sám trpěti, nečiň jinému. Pan Makowička, který tak rád o sobě říká, že národnost nedrží za důležitau, nedáwno si stěžowal, že prý mnoho Čechů jest auředníky w německých krajinách: nám ještě nikdy ani nenapadlo, ptáti se po půwodu národním některého auředníka, my jen žádáme, aby auředníci w českých krajinách prawidelně česky mluwiti a psáti uměli, jak toho zapotřebí jest k řádnému auřadowání, jsauli ale při tom rození Němci, Maďaři, Wlachowé atd. na tom mnoho nezáleží, ba rozeného Němce, který se ze šetrnosti ke swým českým spolukrajanům a podřízeným česky mluwiti a psáti naučil, máme w mnohem wětší wážnosti, než bídného Čecha rozeného, který ani tolik srdce ke swému národu nemá, aby se naučil za několik neděl český prawopis a gramatiku, ačkoli za swé auřadowání z daní českého lidu na tisíce platu dostáwá. Tážeme se tedy, kdo jest přepiatější w národním ohledu: Deutsche Zeitung neb Národní Nowiny? ‒ Jsme ale žádostiwí, jestli p. Makowička tento náš článek také doslowně přeložený do swých nowin přijme, jako my jsme jeho článek přijali: myslíme, že by w takowém pádu leckomu bělmo s očí spadlo.


24. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Říšský sněm, Autor: Havlíček, Karel
Říšský sněm W Kroměříži dne 22. listopadu. Jak uzawřeno bylo, započal dnes říšský sněm opět svá jednání. Wšichni zde přítomní poslancowé, jichžto počet již na půl třetího sta zrosil, shromáždiwše se okolo desáté hodině we zdejším palácu arcibiskupském, odebrali se odtud do kollegiátního kostela sw. Morice, kde Kroměřížský probošt slawné Veni sancte a mši swatau za hudaucí zdar sněmu říšského slaužil. Před kostelem je uwítala Kroměřížská národní garda. Wrátiwše se do nadjmenowaného palácu, kde nowá sněmowna usporádána jest, zakročili i hned k prwnímu sezení. Smolka je co prozatímní president otewřel, oznamuje, že se zde již dostatečný počet poslancůw nachází, a že se tedy ku wolení nowého presidenta a dwau vicepresidentů, napotom i dwau tajemníků zakročiti může. Poslanec Schmid na to podotknul, že mnozí z deputowaných teprw dnes neb wčera přijeli, že jim tedy nemožno bylo, s jinými w poradu wejíti, a že tedy nawrhuje, aby se wolení přednostenstwa na několik dnů odložilo. Löhner jej w tomto náwrhu podporowal, žádaje, aby se o něm hlasowalo. Nic méně wšak byla jen menšina s tímto náwrhem spokojena, a tedy se k wolení presidenta přikročilo. Wýsledek wolby prwní, na kteréž 248 poslanců podílu bralo, byl ten, že Strobach 122, Smolka 121, Schmid 2, Lasser a Schuselka po jednom hlasu obdrželi. Poněwadž tedy žádný z nich absolutní wětšinu hlasů, 125 totiž, nedosáhl, wolilo se poznowu. Při druhé wolbě byla absolutní wětšina 128, poněwadž se 255 cedulek shledalo. Smolka obdržew nyní 131 hlasů ( Strobach těch ostatních 124 ), stal se presidentem. Kratičká řeč, w které Smolka hned napotom swé díky za prokázanau mu důwěru wzdáwal, měla do sebe zcela jiného rázu, než řeči Smolkowy ondy míwaly. Slowa jeho projewowala něco, abych řekl nejistého, což z toho wyswítá, že sám swé wywolení jen těm nynějším zwláštním okolnostem připisowal, připomínaje, že se mnoho jiných mužů, a hlawně Strobach, w sněmowně nachází, kteří by důstojnost tuto řádně zastaupiti mohli. Na swau minulau činnost w okresu důstojnosti této poukazuje, dokládal, že se i w budaucnosti nižádné nesprawedlnosti winna učiniti nechce. Napotom se wolil prwní vicepresident, a mezi 246 hlasy obdržel Mayer Cajetan 124 co absolutní wětšinu. Druhým vicepresidentem se stal Lasser, maje mezi 242 hlasy 132 pro sebe. Po této wolbě wystaupil Šuselka a udal příčinu, proč on sám a dle jeho mínění i celá Lewice se do Kroměříže ku sněmu odebrali, anto jen pauze od wlády sem přeložen jest, a wláda toto práwo bez swolení sněmu říšského přiřknauti nesmí, poněwadž sněm konstitující jest. Prawil, že jen pauze proto se sem odebrali, poněwadž předzwídali, že se zde wětšina poslanců sejde, a oni se wždy wětšině, jak tomu práwo káže, podrobějí; nikoli ale aby požadowání zadost učinili, které si wláda beze wšeho práwa konstitučního dowolila. Připomínaje, že ku konci předešlého měsíce shromáždění we Wídni poslancowé již proti tomuto i uzawření wlády protestowali, a že až po tuto dobu žádné odpowědi nedostali, ohražowal sebe a Lewici proti podobným krokům w budaucnosti. Na to prohlásil president Smolka dnešní sezení za ukončené, wyzýwaje poslancowé k druhému teprw na sobotu, poněwadž se ještě w sněmowně ledacos uspořádati a sekcí swé práce mezi tím opět započíti musejí.


29. červen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: [Pavel Razga], Autor: Havlíček, Karel
Pawel Razga, onen muž, který po sedm let w Praze co pastor bydlel, a kterého 18. t. m. Boží saud před branami král. swobodného města Presburku zastíhl, skončil swůj žiwot nedaleko onoho místa ( Pezinku w Presburské stolici ), kde se 10. prosince 1798 narodil. Jsa jeden z prwních posluchačů na protestantském theologickém ústawě we Wídni, který 1821 nejprwé otewřen byl, přišel roku 1823 do Trebesinku w Korutansku k zcela zchudlé osadě, později 1827 do sausedního Zlanu, a na obau místech wyznamenáwal se příkladnau pastýřskau činností. Tam wystawěl školu a kostel, zde pracowal na zlepšení stawu církwe a byl w každém ohledu wzorem pro swau obec. W roku 1835 byl pastor Razga powolán do král. swobodné města Modry k německo-ewangelické církwi, tedy přišel zase do uherské swé wlasti. Tu podnikl nowé stawby we farním domě, zřídil nowý ústaw, z něhož by wdowy a sirotci ewangelických kazatelů w celém senioratě pense dostáwaly, a byl půwodcem mnoha jiných užitečných opraw, které jeho čtyrleté tam blahonosné přebýwání we wděčné památce zachowají. Pastor Razga byl powolán do Prahy. We swé wstupní řeči dne 24. února 1839 prawil wýznamně: „ Opustil jsem zem, jejímiž zákony jsem se w mládí řídil a kde jsem i místečko naleznauti hodlal, w němž by můj popel odpočíwal, tuto zem jsem opustil a přišel do cizé. " Ale i tato německému Uhru owšem cizá země neměla zůstati bez památky na jeho zde přebýwání. Náš kostel, naše škola jsau owoce jeho usilowání, jsau dílo onoho muže, který nejen slowem, ale i skutkem a dalekými cestami o jich zřízení se zasazowal, a jenžto neodolatelnau mocí puzen byl, oprawowati, co bylo nedostatečné, zakládati, co bylo potřebné. Roku 1845 wracel se zase do swé wlasti, zůstawiw w Praze swé přátely a ctitele, ale i nepřálely. O jistě, on měl welké, znamenité wlohy! Jen škoda, že se mu nepodařilo je pořádně wzdělati a wywinauti. Duch času, přes wšechny překážky wítězoslawně ku předu kráčející, oklamal jeho smělau podnikawost. Perutí fanatismu uchwácen ponořil se w jiný swět, zapomena na sebe, na milau swau choť, na milowané swé dítky. Jeho smrt je poučením sic pro každého. Několik míst wyňatých z dopisu o poslední jeho době přijmau snad rádi jeho známí, pročež je zde sdělujeme: „ Stalo se, jak wojenská komisse ustanowila, náš Razga skonal wčera hanebnau smrtí. Smrt podstaupil mužně, ba hrdinně. We čtyry hodiny ráno byl weden z Presburského zámku, který nyní slauží za politické wězení, na odprawiště - na tak zwanau Oslowu horu, ležící nad Dunajem. Kráčel pewným krokem, a sám těšil a k mužnosti nabízel doprowázejícího jej pastora Šimka. Wyslyšew ortel smrti prosil o dowolení, by směl několik slow promluwiti. On mluwil hlasem čistým, nepřetrženým a skončil takto: „ Žehnej a ochraňuj, o Bože, mau nešťastnau rodinu, žehnej mau milowanau církew, žehnej i mau nešťastnau wlast, žehnej i mé nepřátele a zahubitele, kteří chtěli mau smrt. " Když jej kat za rameno bral, aby jej ke slaupu wedl, prawil k němu důrazně: „ Wy čekejte, až já přijdu. " Pak mluwil dále: „ Owšem tělo můžete zabíti, ale můj duch se powznese wzhůru k mému Bohu! Mějte se dobře, wšickni moji drazí! S Bohem! " Nyní šel ke slaupu. Wázán jsa prawil: „ Bože můj, w ruce twé poraučím ducha mého! Smiluj se nade mnau, smiluj se nad mau nešťastnau rodinau. " Pak wypustil ducha. Celá tato scena sic byla welmi dojímawá. O půl noci směla mu jeho manželka a nejmladší dcera dáti s Bohem; nadarmo se za něho přimlauwaly we Wídni, nadarmo wysílala jeho obec deputace k polnímu maršálowi Haynauowi. Četní ctitelé a příwrženci Razgowi chowali se tiše. O 7 hodinách wečer byla jeho mrtwola wržena do jámy a zahrabána - nikdo se tohoto nenadál, naopak připrawowal se pro něho řádný hrob na hřbitowě. Co dálšího sic, očekáwejme. " Tak to wyprawuje očitý swědek. Co sděluje o stawu ubohé manželky a rodiny, tak jest smutné a truchliwé, že lidské srdce nad tím ustrnauti musí. Ať se o něm saudí jakkoli, prawda ale jest, že nebyl Razga obyčejným člowěkem, že byl znamenitý charakter. To musí uznati každý, kdožkoli ho znal, to i doswědčuje jeho zahynutí. Kéžby se lidumilowé ujali jeho nešťastné rodiny! Obšírný jeho žiwotopis s jeho podobiznau najde obecenstwo w německé památné knížce: „ Diplomatische Geschichte der deutschen evangelischen Gemeinde in Prag " od spisowatele atd. těchto řádků od r. 1841, wydané a sice na stranách 169-184, 110-122. Josef Růžička. Redakce těchto listů poznamenati musí, že Razga, ačkoli půwodu patrně slowenskéko jest, wždy za Maďara se powažowal, a již w Praze wždy odpůrce býwal wšeho slowanského.


30. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: [Spisy]., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. 6. Spisy Drahotína Marie Barona Villani’ho. Prwní díl. W Praze. Tiskem arcibiskupské knihtiskárny 1846. W komisí u Pospíšila. ( Nákladem spisowatele ). Cena 1 zl. 20 kr. stř. we wšech řádných kněhkupectwích. Jest to welmi pěkné a nákladné wydání wěnowané knížeti Karlu Šwarzenberkowi, jehožto podařená podobizna s předu připojena jest, s rázným českým wlastnoručním heslem tohoto wlastimilowného knížete, kteréžto nám patrným důkazem jest, že řeč naše poznenáhla i w nejwyšších okresech pěstitelů nachází. Spůsob básní pana skladatele již odjinud známý jest.


27 duben 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Titulní strana], Titulek: [Odpověď na dopisy], Autor: Havlíček, Karel
– Na mnohé dopisy, které jsme z wenkowa obdrželi, odpowídáme tuto najednau zároweň, že totiž myslíme a za nejlepší w nynějších časích pokládáme, aby se s opominutím wšech ostatních žádostí, nyní wšeobecně žádalo o swolání českého sněmu. Co ještě jiného zapotřebí jest, to ať sněm přednese. Owšem ale nesmí se w žádosti té opominauti, aby sněm swolán byl na swobodomyslném základě, ne podle starostawowského spůsobu.


30. leden 1848, Zdroj: Pražské noviny, Část: Hospodářství a průmysl., Titulek: Kukuřice., Autor: Havlíček, Karel
Hospodářstwí a Průmysl. Kukuřice. Naše česká Hospodářská Společnost kolikráte se již počala pokaušeti o pěstowání této wydajné rostliny, která w jiných zemích, k. p. Wlaších, Bukowině atd. hlawní a dobrau potrawau jest lidu místo našich bramborů. Namítalo se wšak, že naše krajiny přízniwy nejsau této rostlině. Na wywrácení této důmínky klademe zde tuto zpráwu. We shromáždění Berlínské jednoty zahradnické wychwalowal Dr. Münter prospěch pěstowání kukuřice ( turecké pšenice ), okazuje na důkaz klasy, zrna i mauku z kukuřice, w Prusích wyrostlé, i chléb z polowice kukuřicowé a žitné mauky pečený a welmi chutný. Překážky proti pěstowání kukuřice namítané prohlásil za pauhé předsudky, odwoláwaje se na podařené zkaušky we Slézsku, Brandebursku a Magdebursku, a dodáwaje, že pro ponebí těchto sewernějších krajin owšem se musejí zwláštní druhy wybrati, přede wším pak bílá kukuřice, kterau hrabě Reichenbach-Brustave často již wychwalowal. Wytknul zwláště Dr. M., že kukuřice nejwíce je užitečná jako zelená píce pro kráwy k rozmnožení mléka, a zrna její že se s welkým prospěchem hodí k wykrmowání černého a howězího dobytka i drůbeže. We Francauzích mimo to zhotowují z kwětowých taulců papír; jmenowitě fabrikant Bouchet jich potřebuje ročně 3 miliony centnýřů, dáwaje za centnýř 15 franků. Když tedy krajiny Pruské mnohem sewernější dowolují pěstowání kukuřice, proč by se u nás newedla? — Obracujeme na to pozornost myslících hospodářů, aby aspoň w maličkosti pokusy učinili.


16. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Rovnoprávnost ve vojsku], Autor: Havlíček, Karel
Dopisowalel „ Agr. Ztgu “ z Wídně podáwá následující důležitau zpráwu: Co zwláštní nowinku wám musím sděliti, že se zásada rownopráwnosti poznenáhla i we wojsku zawáděti počíná. Wčera ( dne 9. září ) bylo při bubnowání we wšech kasarnách zdejších ohlášeno, že se od nynějška při wšech církewních slawnostech a při každé wojenské mši wšecky písně jen w té řeči zpíwati mají, kterau wětšina mužů w každém práporu neb pluku mluwí. Zároweň s tím byly také písně w materské řeči wojákům, kteří prý se z toho nemálo radowali, rozdáwány. Posádka Wídeňská sestáwá nyní nejwíce ze Slowanů. ( Je nám to w skutku welmi diwné, že Wídeňské časopisy o této události pražadné zpráwy nepodaly! )


14. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Moravy, Titulek: [zpráva o referátu poslance Mayera o událostech ve Vídni], Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Z Brna 10. října. ( P. Z. ) We wčerejším sezení morawského sněmu měli jsme kus říšského. Říšský poslanec Mayer, též aud morawského zemského, wyprawowal zde jako we shromáždění lidu události Wídeňské od 6. a 7. října. Sněm mu děkowal za zpráwu jeho a zřídil několik audů k wypracowání manifestu k lidu morawskému, který druhý den celý byl od sněmu přijat. Obsah jeho zawírá se asi w následujících kusích. Sněmu je žel událostí od 6. a 7., poněwadž myslí, že jimi monarchie w nebezpečenstwí wydána; doufá ale, že se ministerstwu a říšskému sněmu — stojících nyní na půdě zákonní — podaří, uchrániti Rakausko; doufá toho tím wíce, poněwadž zásady říšského sněmu, celitost říše, rownopráwnost wšech národností, zachowání ústawního trůnu a swobody na nejširším základu od početí swého pořád rázněji wystupowaly. Sněm, přiznáwaje se k týmže zásadám, půjde za jedno se sněmem říšským; ale jako sněm zemský posawáde hájil swézákonnau swobodu a rowné práwo národností, tak jest pewně odhodlán, opírati se důrazně bezwládí a zpátečnictwí, a chce sám uchopiti se wšech prostředků, jež k tomu za dobré uzná. Doufá, že jej lid morawský bude podporowat w podniknutém díle, dokládaje, že wšechny powěsti o nějakém náwratu starého stawu wěci jsau prázdné a lžiwé, protože nikdo wymožené swobody nám odejmauti nechce a nemůže. Kdo takowéto powěsti roztrušují, jsau rýpalowé, rozšiřowatelé bezwládí, nepřátelé wlasti a dobrého obecného. Lid morawský nech důwěřuje we swé zástupce, we swého císaře, a pak brzy přijde čas, že bude w pokoji moci požíwati blahosti swobody. — Na wládu zemskau byla wznešena žádost, aby sněm o stawu země ustawičně zprawowala, a přislíbena jí podpora sněmu. Ze slowenské strany přinášejí ustawičně smutné zpráwy. Sněmu bylo donešeno, že 10. října má být w Senici poprawa několika Slowáků, ba i Morawanů. Morawské hranice a tamní obywatelé že nejsau jisti před Maďary. Sněm tu wěc wzložil na zwláštní komissí, která dne 10. oznámila, jakých wojenských prostředků zemské presidium se uchopilo. Bohužel wí se z jistých pramenů, že před několika dny w Uhřích bylo 15 Slowáků oběšeno a dwa sťati! Což diwu, uslyšíme-li, že Slowáci utiskowatelům swým rownau měrau měří! — Dnes odešlo 400 gardistů Brněnských do Wídně, aby Wídeňskau gardu we stráži wystřídali. — K Wídni se táhne pořád wojsko. Pluk Mazzuchelli nocuje dnes w Želowicích. I z Polska táhne wojsko. Zdejší prápor granátníků dostal rozkaz do Holomauce, bezpochyby na stráž k JMsti. Ustawičná komissí, wywolená od pozůstalých we Wídni říšských poslanců, na níž we Wídni wykonáwací moc wzložena, záležela z následujících audů dne 8. října: Caj. Mayer, přednosta ( odejel do Brna, na místě jeho Szabel ), Brestl, Stobnicki, Lohner, Fúster, Klaudi, Violand, Goldmark, Vidulić, Šuselka, Kaučić, Ambrož, Haimrl, Jonák ( na místě jeho Gayer ), Smarzewski, Kudlich, Prato, Catinelli, Ohéral, Zbyszewski, Schneider a Müller.


1. říjen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: O prostonárodní vzdělanosti., Autor: Havlíček, Karel
O prostonárodní wzdělanosti. Za krásného čerwencowého jitra wyjda za příčinau do Hrubých Kozojed, potkám tam ženštinu s košíkem, anaž od stawení k stawení běhajíc wolá: Nekaupíte knížky, modlitby, písničky, historie a kroniky, snáře a planetáře? „ Knížky! “ slowo to, přiznati se musím, co elektrická rána se mnau zatřáslo. Co se já napíšu, naběhám, naprosím a naplatím, než se mi z knihkupectwí jaká kniha do ruky dostane. Hradec daleko, Praha wysoko! My wenkowané jsme přece w tomto ohledu jen politowání hodni, neboť nás každá kniha s přínosem téměř dwojnásobně stojí. Příčina tato snad mnohého od kaupi knih odstraší. Mnohý ani nepomyslí, mnohý newí, že a jaké kníhy jsau na swětě; přines je wšak do domu, neb na trhu wylož, prodáš, ne-li k poučení, alespoň k zábawě pro zimní wečery. Hospodář by neměl kalendáře, dítko slabikáře, kdyby nebylo kramáře; hospodyně modlitby, kroniky a snáře, kdyby nebylo písničkáře. Tito kočující knihkupci w mnohem ohledu jsau jistě důležitější, než šachrující židé. Prawda, že až dosawád nejwíce jen haraburdí mezi lidem rozšířují: kdo za to může? P. p. knihtiskaři a knihkupci, že jim nic lepšího nedají. Takowý to obchod w knihách sotwa k necti by slaužil. Jestli že se může potrawa a šat pro tělo roznášeti po domech a neb na trzích prodáwati, proč ne i knihy, pokrm a šat duchowní? Oběma pak stranám, jak knihkupectwu tak i obecenstwu, k nemalému by byl prospěchu. – Táži se oné ženštiny: Také máte knihy? Poněkud rozpáčitě, že se snad obáwala, aby knihy bez imprimatur přísnému inquisitorowi do rukau neupadly, když jsem na swém stál, plný stůl knih rozložila. Tu utěšená historie o Majoleně – O zajetí tureckém kominického towaryše Bělohlawa – Příhody Martina Englbrechta – Černý muž – 2 kopy žiwotných powídek – Mladý harfeník – tu i kratochwílník na přástwě atd. A ty wšecko tiskem w Litomyšli u Turečka. O blahoslawená L., anaž takau wzdělanost šíříš po wlastech českoslowanských! Nesmrtelný Turečku i consortes, jenž sobě nesmírné zásluhy dobýwate o člowěčenstwo, že w prachu nedáte zetliti takowým pokladům, aniž je čerwům prowrtati w komorách skladních! Mrzutost, kteráž při prohlížení knížek těch mysl mau pojala, se poněkud rozplašila, když čerwenau w tuhé obálce wázanau knihu jsem spatřil. Toť musí být něco důležitého, potřebného, užitečného, že o tak silnau wazbu postaráno. Otewru a patřím wyobrazeného kejklíře, jenžto se w powětří wznáší. Nad kejklířem byl názew: „ Nowě nalezená kunštowní knížka, w ktere se nachazí popsaní, mnoho prospěšnych kausku, jak pro lidé tak pro dobytek. “ Laskawému čtenáři jistě hned do očí bijí nemotorné chyby w prawopisu, a tak se dálo i mně, a kdybych je i s germanismy w celé kníze měl wytýkati, musel bych napsat 318 snad ještě jednau takowau knihu. Že jsem nemnoho dobrého již očekáwal snadno se každý domyslí. Pod kejklířem čtu jako na známých písničkách: Wytištěná w roku tomto – ale ne w L. u T. – nýbrž tam stálo welikau literau Lipsko 1845. Z Lipska tedy z trhu knihowního! Toť tedy krmě pečená pro žaludek český na cizém ohnisku, toť missionář, jenž přiučiw se řeči našeho lidu, již mu nechce wtírati wzdělanosti swé spůsobem nepřirozeným, nesrozumitelným jazykem. Než hleďme již, jak blahodějné jeho zwěstowání! Něco tam sice dobrého, ale wíce směšného, pošetilého, powěrečného ano i nemrawného, zwláště w prwním oddělení, tak že poctiwý sprosták při pauhém čtení jen nadpisů jednotliwých prostředků se zarděním knihu odhodí: oswícený pak lidumil sprawedliwým hněwem se rozhorlí. Jen několik příkladů: Prášek pro lidí a dobytek, když očarowáni jsau. – Z kraw užitek udržeti – když pozoruješ, že se užitek dobytka tratí. – Aby žádná čarodějnice do chléwa nešla. – Jak bys dobytek brzy prodati mohl, když jej na trh přiwedeš, dále také prostředky proti hanebným nemocem. „ Osobo! “ dím rozhorlen; odkuď tu knihu máte? “ – Také z L. – „ A mnoho jste jich prodala? “ Asi 50 kusů; na ty jsem měla nejwětší odbyt. „ A proč? “ táži se – Poněwadž jsau welmi užitečné. – „ A co se zdá lidu w nich nejužitečnějšího? “ Prostředky pro užitek dobytka proti čarodějnicím. – To mne nepřekwapilo, neboť jsem wěděl ze zkušenosti, že je až dosud mezi sprostým lidem mnoho powěr a předsudků. Žeby ale ještě za našich dnů lidé proti čarodějnicím psali a tiskli, to mne ohromilo, a počal jsem pochybowati o dobré wůli mnohých spisowatelůw, a horšiti se na zlowolné tiskaře, jenž pro mrzký zisk wšem, i hanebným, prácem se podwolují, a co by měli cnost, prawau oswětu a wzdělanost podporowati, k rozšíření temnoty, bludů a neprawostí pomáhají. Ale není nic tak zlého, aby to nebylo k něčemu dobré. Tak i ona powěrečná a škodliwá kunštowní knížka učí a powzbuzuje nás, abychom o podobnau, ale dobrau knihu pro náš lid se postarali. Potřeba takowé knihy jest nejwyšší, lid se po ni shání, a my mu nemáme co podati. Beekerowa knížka již není k spatření, i Jungmanůw lékař rozprodán. Mnoho sice již takowých prostředků oznámeno, a wšak dílem w časopisech, dílem po jednotliwých knížkách roztraušeno; jako we Wčele, – nemýlímli se r. 1835 a 36 – w Zábawných listech pro hospodáře – w Průmyslném poslu – w Zábawnách nedělních, w p. Preslowě lučbě a technologii, we Franklínowě pokladnici – we wšech téměř kalendářích atd. Wydání takowéto hospodářské knihy, dle mého nepředpojatého mínění, by nejspíše naší Hospod. Společnosti přislušelo. Onať by nesměla učeně a saustawně býti psana, ale prostonárodně a srozumitelně. Obsah a rozwržení, jak se domýšlím, by mohl býti snad následný. I. Prostředky pro domácí hospodářstwí, z nichž by i wšeliké wýhody pro rolníka a řemeslníka nesměly býti wylaučeny. II. Domácí lékař w nemocech lidských. III. Prostředky w nemocech dobytka. IV. Wšeliké newinné, žertowné kausky a zkaušky zakládající se na zákonech sílozpytu. Každému oddělení, buď i prostředkům jednotliwým, budiž wšeobecné pojednání předesláno, obsahující poučení, wýstrahy a napomenutí, jak a kdy by se těch prostředků užíwati mělo; tak asi, jako to n. př. p. Dr. Staněk w hospodářském kalendáři napsal. – ( Pokračowání. )


15. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [otisk žádosti], Autor: Havlíček, Karel
W Praze dne 14. listopadu. – Následující žádost zaslána jest k ministerstwu oswěty: Waše Excellencí! Z kraje, w němž před několika lety bylo Waší Excellencí u weřejném úřadě působiti k blahu naší wlasti, w němž nejedni žijí swědkowé Wašnostina upřímného účastenstwí na strastech a nadějích našeho národa, w němž snad wíce než kde jinde se wí, co wše jmenowitě k powznešení stawu učitelského a národních škol našich a nepřízniwé nám době od Waší Excellencí předsewzato, započato a podniknuto bylo, z kraje toho pozwedá nížepsané učitelstwo okresu Budínského důwěrně hlasu swého k nowému místu, na něž prozřetelnost Božská Waší Excellencí postawila, aby několika skromnými slowy předneslo tužbu sklíčeného srdce swého. Welké naděje wzbuzeny byly w nás minulým rokem. Zdáloť se, že znowuzrození Rakauska musí započíti znowuzrozením školy, tělo swatyně, w které-li neposwětilí se národowé, marně hledají cest wedaucích k prawému, trwanliwému blahu. Učitelstwo procitlo we swém smutném pokautí, do něhož powrženo bylo, pozdrawilo s plesáním nowý den, který zaswitnul welké řiši, a wolně dýchajíc na wýsluní počalo poznáwati jasněji než kdy před tím důležitost čestného powolání swého a i také tíži wšeho odpowídání, jaké naň wloženo bude změnau času. Swědomitý nahlížel, že což bylo prospáno, rychlejším krokem, pospíšením ku předu bude musit býti dostíženo, že nowý čas nowé požadawky činit bude na pěstitele nowého pokolení: awšak maje nowé práce před očima neklesal na mysli; nadějeť jej těšila, že tentýž čas zpomene si na starau prawdu: „ Dělník hoden jest mzdy swé “, a on uznáwal tedy také zaslušno, aby chtěje lepšího bydla dojíti ochotněji nesl břímě i dne i horka. – Než Bohu zatím se líbilo národy rakauské ještě do jiné školy uwesti, než jest škola, w níž síti se má od nás símě budaucího štěstí člowěčenstwa. Žalostná bauře domácí wálky zahalila chmůrami swými opět na čas slunce nad námi wzešlé, potlaukla zelenající se osení našich nadějí a krwawými stopami swými smazala znamenané již stopy pamatowání se na to, což znowuzrozeným národům mělo býti nejswětějšího; pozornost od škol jakoby se byla odwrátila a jediné na pole mrtwolami poseté obrátila; záležitost naše přestala býti přednější, uplynul rok w trpkých zkauškách, a staw náš nebyl zlepšen, ale zhoršen. Na mnohém místě se zapomenulo, že učitel podáwající lačným chleba duchowního, hoden sausta chleba wezdejšího, jemu bídnau mzdau nadanému počalo se zde a tam odpírati, zadržowati a ujímati, což potud mu powinnowáno aneb za konanau službu dopřáno bylo. Učitel, který měl jiné obohacowati wyššími statky, musel nyní žebrati o ty nejnižší; on, jenž poznáwaje potřebu wyššího wzděláwání se nowými prostředky, si je měl opatřowati, musil se potýkati s nedostatkem nejwšednějších žiwota potřebností; on, jenž měl powinnost, wíce a wíce se uspůsobowati w rozšiřowatele blaha u swém národu, musel widěti, an w tomto národu opuštěn jest se swau rodinau. Toť smutný staw, do něhož mnozí z nás přišli a posud z něho newyšli. Nowý školní běh začal, a ne jeden z nás musí školu otwíraje se ohlížeti, zdali za patama jeho nekráčí wěřitel na zaplacení dluhů upomínající. „ Čím, což jiným powinen jsem, mám zaprawiti? “ – „ kterými prostředky, což mi zadrženo neb odepřeno bylo, mám sobě wydobýti, mám k swému přijíti?! “ – Tyto otázky, bohužel, nestaly se nám ještě zbytečnými. Nesnáz naše není nemalá a tajiti ji, zdá se nám býti prowiněním. A proto utíkáme se důwěrně k Waší Excellencí nejsnažněji prosíce, byste ráčil naším prostředníkem a přímluwcem u wysokého ministerstwa býti w záležitostech našeho prozatímního i budaucího opatření. Waší Excellencí lidumilné srdce ujímalo se káranců we wlasti naší, račtež se ujmauti těch, jimžto uloženo, spolustarati se, aby počet káranců umenšen byl w zemi. Žehnajíce Waší Excellencí budauť oni se ubírati do síní školních a stojíce tam před autlými swěřenci swými budau oswědčowati swým působením, že zbaweni jsauce nejhorších starostí celau duší se starají, aby ze školy wyšlo požehnání wlasti a celé říši, sláwa císaři a králi. W Charwatci dne 13. září l. P. 1849. My o celé této záležitosti budaucně šířeji promluwíme. Red.


16. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana]., Titulek: Školy opakovní - poznámka., Autor: Havlíček, Karel
Školy opakowní. Takto smýšleti sluší se owšem pánům učitelům samým dle prawidel skromnosti, ne wšak ostatním stawům, ti uznáwajíce zásluhy učitelstwa a nahlížejíce dobře, že člowěk není pauhý duch, a že i dušewní snahy bez důchodů peněžitých hynauti musí, wšemožně o to usilowati mají ( jsauli jinak wzdělanci a pokroku milowníci ), aby učitelstwo w důchodech swých a zewnějšně tak postaweno bylo, jak to žádá důležitost tohoto stawu. Ba neostýcháme se twrditi, že malé platy, jakých skoro weškeré elementární učitelstwo požíwá, jedna z těch hlawních příčin jsau, proč obecný lid we wzdělání prawém pokročiti nemůže! Pročež se odwoláwáme ještě jednau na článek „ Něco pro učitele a o učitelích “ w těchto listech a zwlášť w čísle 11. Red.


2. prosinec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Ponížený a satirický dopis redaktora Národních Novin z Prahy k panu redaktoru Moravských novin do Brna, Autor: Havlíček, Karel
Ponížený a satirický dopis redaktora Národních Nowin z Prahy k panu redaktoru Morawských Nowin do Brna. Waše Weličenstwo! Jistě že se tomu již celý slowanský a protislowanský swět dáwno a welice diwil, že již tak dlauho my dwa redaktoři w bázni Boží a w swatém pokoji spolu žijeme, a že po ten celý čas, co naše nowiny wycházejí, ani jednau se příležitost nenaskytla, abychom se spolu trochu pohádati mohli. Přiznáwám se, že i já sám jsem často se diwil této na swětě neobyčejné a posud newídané holubičí mírnosti dwau sausedních redaktorů, až jsem si konečně tento neobyčejný úkaz přírody wyswětlil tím, že králowstwí lwa jest na zemi a králowstwí orlice w powětří, a tak že se nikdy jejich territoria nemíchají. Konečně ale zwítězila přece moc přírody, a w č. 272 nowin pod redakcí Wašeho Weličenstwa wycházejících dočetl jsem se následujícího článku znamenaného ch z Wídně: „ To upřímně wyznáwám, že ta polemika w Národních Nowinách welmi se mi příčila; zwláště to poslední ponaučení, kde se dotýkalo osobnosti, bylo welmi nešetrné, i ty Morawské Nowiny musely potajmo kopnuty býti, an Národní Nowiny jedince co orgán slowanských záležitostí na Morawě byly kanonizowány. Důwěřuji w humor pana Hawlíčka, že wyloží dopisowateli, že až na ty jisté články, jenž wěru ani Jednotě ani Slowanstwu neprospíwají, leč by slowanské záležitosti byly widěny w různicích, o morawských wěcech wybírá z těchto Morawských Nowin, jak to znamení M. N. dostatečně oswědčuje. Welmi schlaubně tedy ten dopisowatel sebe držel za Slowanstwo na Morawě. Kdyby byl „ Wečerní list Pražský jmenowal za orgán Morawy, to by bylo jiné; tam jest dopisů z Morawy dosti, při nichž nestojí „ M. N. “ Kdo tedy nečte ty Morawské Nowiny, ten to má za půwodní dopisy, a to by se bylo hodilo dopisowateli. Awšak já Wám píši o wěcech z Wídně, o nichž byste wěru měli w Brně lépe psáti, 2019 ale wěda, že Wy nepočnete, wybízím Wás tímto, i powím Wám pří té příležitosti, proč ty Morawské Nowiny mají tolik tajné nepřízně. Za prwé málo nadáwají, a také málo chwálí. Nemá tedy ani přítel ani nepřítel dosti. Za druhé nepodaly se žádné straně wýhradně, nýbrž jdau samostatně, a to jest weliký hřích. Samostatný člowěk wšude jest nenáwiděn. Za třetí rády jsau, když mohau wládě tím poslaužiti, že hledí šířiti důwěru a dobré naděje. To jest proti módě. Nowiny mají buráceti, musí wšecko posypáwati pepřem, a k zapití podáwati wodky sílné; musí býti proti wšemu, co wychází od wlády, ať tomu rozumíme neb nerozumíme. Neb ( to wšak neporaďte dále ) můžete w Nowinách se plazit, ale za to saukromně mluwte jak Robespierre, aneb jak pewný čerwený republikán, nuž to řeknau o Wás, jiné jest řemeslo, a jiné jest osobní smýšlení. Ten chlap jest znamenitý swobodomyslník, to jest Wám genius, ten by Wám swět přewrátil: ale co, když má ruce řemeslem posmolené, a kus chleba musí míti každý člowěk. Widíte, tak se může wšecko wyrownati. “ Budeť jistě W. W. powědomo, že w každém člowěku dle neodwolatelného a proto maudrého řízení Božího wedle ducha cnosti také kausek ducha Belzebubowa sídlí, a po přečtení tohoto Wašeho článku zaplesal welice ten kausek ducha Belzebubowa sídlící we mně. Napřed hned po přečtení měl jsem sice aumysl napsati si také proti Wašemu Weličenstwu dopis z Wídně pod šifrau ch, pak ale při chladnější krwi odhodlal jsem se k tomuto přítomnému dopisu. Newím jestli také na Morawě dostáwají redaktoři o sobě tak mnoho hrubých a tak pochwalných psaní jako w Čechách, to ale wím, že na Morawě redaktoři pochwalné dopisy často o sobě we swých nowinách otisknau, co se w Čechách až posud nedělo. Kdykoli se wyskytlo w některém dopisu k nám pochlebné nosu redaktorskému místečko jako jsau „ oblíbené wůbec “ atd. atd. atd. wždy nemilosrdně přeškrtla naše čerwená oktrojující hrudka redaktorská takowau samochwálu, o které naší před swětem skryté cnosti nejlépe wědí mnozí naši páni dopisowatelé, na jejichžto swědectwí Waše Weličenstwo odkazujeme. Awšak jakož sprawedliwý dle welmi wznešeného wýroku každodenně 99krát chybiti musí, tak byl mezi oněmi 99 poklesky jednoho našeho dne také ten, že jsme jednomu p. dopisowateli z Morawy zapomněli wyškrtnaut to místo, kterým Národní Nowiny nazwal hlawním slowanským orgánem na Morawě. Račte být ale ubezpečen, že mne pak celý týden pro tento poklesek nesmírně hryzlo swědomí, neboť dobře wím, že Morawské Nowiny od walného a toho času suvréního sněmu morawského za hlawní slowanský orgán na Morawě ustanoweny jsau, a že tedy jest vox populi vox Dei. ( Dokončení )


13. říjen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [tři anekdoty], Autor: Havlíček, Karel
* – * Jaké nesrownalosti se časem we wlasti naší dějí, ani by člowěk neuwěřil. Dobrý přítel wyprawowal nám následující událost takowého podiwného a wšak obyčejného spůsobu. W Holomauci přijde žena do nádraží a žádá po česku lístek do Mohelnice. Pan kasír na ní místo lístku: „ Nichts böhmisch. “ Ubohá žena nemajíc wc službě swé pro takowé pány kasíry na Morawě žádného německého tlumače, musela wšelikde shánět, aby jí powěděli, jak se Mohelnice po německu jmenuje. * – * Jistý Francauz prawil kdysi o železnicích: „ Dříwe byla sláwa pauhý dým, a nyní jest dým naše pauhá sláwa. “ * – * Slečinka jistá dostala od mladého šwiháka psaní, ale welmi se diwila, že jest rozpečetěné. Když wšak obsah jeho přečtla, přestala se diwiti, neboť prý wyrozuměla, že se pro horaucnost přísah a zdwořilostí w něm napsaných wosk pečetní rozhřál. – A proto myslíme, že jest bezpečněji takowá psaní oplatkami pečetiti, což tuto wšem P. T. šwihákům úsilně radíme.


22. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [otisk přípisu zemského viceprezidenta], Autor: Havlíček, Karel
Tuto podáwáme čtenářstwu následující dopis auřední p. vicepresidenta Mecséryho: „ W Nár. Now. w č. 180. od 16. t. m. wyšel domněný referát o jednáních městské raddy od 16. a 17. t. m., w němž se usnešení měštanského wýboru, aby se nabídnutí p. Friedlanda, dne 18. t. m. postawiti na radnici říšskau korunu w plynowém oswětlení, zamítlo a radnice na autraty obce oswětlila, mezi jiným také tím odůwodňuje, že se chtěla městská radda uwarowati postawením říšské koruny proti wšeobecné wůli demonstrace we prospěch oktrojowané ústawy. Usnešení samo nemůže arci naproti úřadům býti předmětem dalšího wyšetření, a městská radda má je, pokud má býti toto usnešení wýrazem smýšlení Pražské obce, toliko naproti swým komitentům zastupowati. A wšak dotčené odůwodnění w hoř. článku w tom smyslu, jak mu též ostatní listy wyrozumíwaly, mohlo by zawdati příčinu k domněnce, jakoby městská radda říšskau ústawu, od J. Msti. císaře za zákon základní propůjčenau, neuznáwala. Městská radda sama nahlídne, že o uznání platnosti základního zákona říše od korporace, která má zastupowati záležitosti obce hl. města Prahy, naproti weřejnosti nesmí býti žádné pochybnosti, a že wládní úřad je zawázán, aby proti přímým a nepřímým snahám, uwáděti w podezření wětšinu obywatelů tohoto hl. města, se wší otewřeností wystaupil. Wyzýwám tedy městskau raddu, aby mě s připojením protokolů swrchu dotčených sezení předložila zřejmé popsání držané porady, abych mohl podle toho buď cestau úřední z počátku zmíněný referát Nár. Now. oprawiti, aneb zaříditi to, což pak naproti wládě tak i obci, kterau radda městská zastáwá, za swau powinnost pokládám. “ W Praze, dne 20. srpna 1849. Mecséry, w. r. Jestli češtině tohoto spisu dobře rozumíme, myslí pan vicepresident, žeby městská radda mohla neuznáwati oktrojowanau ústawu dne 4. března propůjčenau. My, pokud máme čest zdrawý smysl naší městské raddy znáti, wíme dobře, že jí nikdy nenapadlo, osobiti sobě takowau politickau moc, aby mohla uznáwati nebo neuznáwati ústawu, a diwíme se tedy, kterak p. vicepresidentowi něco pododného o městské raddě zdáti se mohlo. Že wšak městská radda tak dobře jako každý jiný konstituční občan práwo má, ústawu chwáliti nebo za chybnau držeti, toť nebude snad nikdo, leč absolutista upírati. A práwě ten, kdo by chtěl býti absolutistau, protiwil by se zase oktrojowané ústawě od 4. března. Že wšak náš referát o onom sezení městské raddy prawdiwý jest, o tom můžeme každého ubezpečiti.


8. srpen 1847, Zdroj: Pražské noviny, Část: Dopisowatel., Titulek: Dodatek red., Autor: Havlíček, Karel
Dodatek Red. Ostatně wěru nepochopujeme, proč na estatních gymnasiích našich, w Čechách a na Morawě posud ono „ slawné klasůwčtení " wždy takowé, stereotypní jest jak bylo před časy. Což jest norma nějaká předepsána? Pochybujeme a myslíme, že by se tyto slawnosti mnohem lépe, aspoň přiměřeněji našemu času zaříditi daly. Jmenowitě jest jisto, že by místo obligátních až posud dwau dlauhých, dlauhých řečí ( německé totiž a latinské ) raději wíce kratších se držeti mohlo, aby aspoň wíce studujících wystaupilo před hosty; že wšak slušno jest, aby i české mezi nimi byly a sice w prose a we werších netřeba dodati. Takowým způsobem by pak ona slawnost i pro žáky i pro hosty wíce půwabnosti nabyla.


1. únor 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Něco pro učitele a o učitelích, Autor: Havlíček, Karel
Něco pro učitele a o učitelích. ( Pokračowání. ) Počnu-li mluwiti o nějakém lepším wzdělání, kterého by lid náš wesnický i městský potřebowal, již napřed wím, že se mnohým tuze nezawděčím. K weliké mrzutosti swé musel jsem již mnohokráte oškliwé řeči o tom poslouchati, jak wycwičenost při sprostém lidu jenom na škodu jest, že se pak stáwají neposlušni, že nemají we wážnosti swé předstawené atd. Čujem ale dobře, odkud ten smradlawý wítr wěje. To wy byste, milí páni! nejraději, abyste jenom wy sami byli chytři, a ostatní lidé aby zůstali necwičenci, chytrý pak mnohem snadněji hloupého k swému prospěchu použíti může! Wlk by si také přál, aby jenom on sám měl ostré zuby! Owšem by lid, kdyby důstatečně wycwičen byl, wšechny nepoctiwé praktiky, kterými si mnozí rádi nedowoleným spůsobem na útraty poddaných kapsy nabíjejí, dowedl od sebe odwrátiti; a pak by arci mnohý mající jen několik set poctiwých příjmů nemohl prostopášně tisíce wyhazowati a utráceti. A kdo se bojí, že by wážnost swou u lidu ztratil, kdyby lid lépe wycwičen byl: ó ubožátko! ten jistě wážnosti nezasluhuje! Poctiwý a wzdělaný muž ale tím wíce we wážnosti bude, čím wíce se mezi lidem lepší wzdělání rozšíří, poněwadž teprw pak lidi jeho zásluhy dobře nahlížeti a oceniti dowedou. Lecjakýs ale karabáčník, který sám níc neumí, než lidi šidit, arci se musí bát, aby se lidi newycwičili, proto že by byli hned moudřejší než on sám a on by skrze oswětu o wážnost a o wýdělek přišel. Naše milostiwá wláda wždy se o zwelebení škol stará, a práwě nyní mnohem wíce zřetel její k této wěci obrácen jest. Wláda naše chce, aby lid byl wzdělán a wycwičen, proto že wycwičený člowěk umí dobré úmysly zemského řízení oceniti, a nedá se hned od rozličných zlomyslných lidí popouzeti. Jenom sowy se swětla bojí, náš ale orel může směle do slunce hleděti. Tak odpowídáme wšem zlomyslným odpůrcům wšeobecné wzdělanosti. Jsou wšak i jiní dobromyslní, kteří proti lepšímu wzdělání lidu z dobrého srdce a z upřímné péče o štěstí krajanů swých namítají, že skrze wětší cwičenost lid také wětší potřeby míti, hrději si počínati, we wydání wyšším stawům se wyrownati, marnosti w oděwu atd. se naučí. Nemůžeme upříti, že oprawdu polowiční nynější wzdělání takowé zlé následky míwá, jak toho patrné důkazy widíme na leckteréms pánu písaříku, na několik mil zwandrowaném řemeslníku, na mnohých pánech kapralích atd., na rozličných pánech syncích, proběhlých skrze několik gymnasialních klasů a jiných podobných. S dobrým wšak rozmyslem prawili sme polowiční wzdělání, proto že by, kdyby trochu důkladněji byli wycwičeni, přestala sama ta ničemná marnost a půlpánowitost, která jest podílem jenom osob přičuchnuwších trochu k wzdělání. Práwě to jest kletba a neštěstí našich časů, že mnozí jenom powrchní wlastnosti wzdělanějších lidí na sobě míti se 38 starají, a wnitřně tak při tom necwičeni zůstáwají, jak byli od jak žiwa. Může se říci, že od takowých lidí skoro wšechno zlé pochází, na které si nyní nejwíce ztěžujeme: oni wšichni téměř ničím jiným wzdělanost swou ukázati nehledí a nedowedou, leda wětším wydáním než příjmy dowolují. A zrowna tato záhuba, která se za našich časů wždy wíce šíří, a neštěstím hrozí, měla by být silnější pohnútkou, abychom prawé, wnitřní, důkladné wzdělání rozšířiti se starali, co jediný platný prostředek proti wšelikému wětroplašstwí a nemotorné prostopášné nadutosti. Kdo důležitost, zásluhy a wzdělání swé w hlawě má, nepotřebuje ho kabátem, útratou a pýchou ukazowati a lháti. Známe sami několik rolníků, kteří jsouce jistě we wšem, co člowěku wěděti potřebno a užitečno wycwičeni, hojné sbírky kněh pro sebe a pro jiné mají, a wšak wlastnoručně orati a hospodářstwí swé jak náležitě wésti se nestydí. Jeden z nich již také do těchto nowin příspěwky podal. Oprawdu wzdělaný člowěk nikdy se nebude marně nad swůj staw wypínati; znaje swou důležitost, jakož i to, že si před Bohem wšichni lidé rowni jsme, wzdáwati přece bude wždy čest tomu, komu náleží; přeswědčen, že pořádek bez předstawených býti nemůže, poslušen bude předstawenému, nezadáwaje nic práwu swému a wážnosti. Takowí wšak oprawdu wzdělaní lidé nemohou powstati jinák, než z dobře zřízených škol, a dobře zřízená škola jest ta, w které je prawý wzdělaný učitel. Již dříwe jsem w článku swém o potřebnosti průmyslowé školy české w krátkosti o tom promluwil, že wěci ty, které se až posud we školách wenkowských učí, welmi málo potřebného wzdělání podati mohou, zde to již opakowati nebudu. Zde jenom tolik ještě přisadím, že wětší počet našich učitelů ani tolik schopnnosti nemají, aby těm chatrným wěcem, jako čtení, psaní, počítání, důkladně a lehce wyučowati dowedli. Nepostačuje, aby kdo jiného čtení naučiti chce, sám jenom čísti uměl: něco jiného jest sám uměti, něco jiného wyučowati. Wědomosti, které potřebné jsou, aby učitel duše swých žáků k umění a cnosti přiwedl, nejsou tak skrowné a lehké, aby se jim každý klouček, sotwa wystoupiwší z třetího normálního klasu, za půl leta neb za rok w preparandě naučil. Ku podiwu jest, jaká w tom ohledu ještě panuje we swětě přewrácenost. Lékař, dříwe než nám smí předepsat prášek pro uwolnění břicha, projíti musí gymnasium a wysoké školy: a učitel, který z nás teprw lidi utwořiti má, kterému swěřena jest naše duše práwě w tu dobu, kde se našemu budoucímu wzdělání, naší cnosti základ položiti má a může, tento učitel nepotřebuje nic, než z pastwy jíti do preparandy! Práwníci, soudcowé atd. také dwanácte let studují, aby pře naše rozsuzowati mohli: kdyby wšak učitelé tolik let studowali, nepochybně by se lid tak wzdělati mohl, že by wětší čásť procesů a pří ani nepowstala. Práwě takowé wzdělání, jaké kněžstwo naše dostáwá, mělo by se i wšem učitelům podáwati: neboť kněží jsou také učitelé a hlawně proto studují, aby wyučowati mohli, k pouhé moci církewní, jakou hodnost a poswěcení kněžské sebou nesou, totiž udílení swátostí atd., jistě takowých studií zapotřebí není ( wyjímaje dogmatiku a církewní wědy ), poněwadž tato moc beztoho nadpřirozena jest. Jak podiwno, když w jednom místě jeden učitel ( duchowní ) tolik let se cwičiti musel, a druhý školní učitel za rok wšechno odbýti dowedl! A k tomu je cwičení dítek mnohem těžší než cwičení wyrostlých: kromě toho duchowní hlawně jen w náboženstwí wyučuje, a učitel i w náboženstwí i w ostatním wšem! Jaká nesrownalost! Předkowé naši w tom ohledu již na lepší stopě byli. Jak nám p. Tomek w loňském Musejníku, w článku swém o Bacháčkowi dokázal, hleděl tento znamenitý Rektor Učení Pražského hlawně na to, aby se za učitele do nižších wenkowských škol jenom takowí brali, kteří wysoké školy Pražské byli prošli a protiwil se wšemožnně přijímání lecjakýchs necwičených kantorů. Tenkráte weliká část mladých učených lidí po zkončeném studium na wysokých školách několik let zastáwali služby učitelské w nižších školách, až pak se jiných úřadů neb žiwností uchytili. Powažowalo se to také při učeném člowěku za spasitelnou praxi, aby se po několik let wyučowání mládeže wěnowal. Naši předkowé byli jistě moudré hlawy! ( Pokračowání ).


7. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Zásady Národních Nowin, Autor: Havlíček, Karel
Zásady Národních Nowin. 1. Blaho a sláwa národu česko-slowanského jest náš nejhlawnější aučel, k tomu směřujeme wšemožně, a hotowi jsme wšeho jiného, buď si to cokoliwěk, odříci se, kdyby to blahu a sláwě českého národu překáželo. – – 2. Rownost mezi Čechy a Němci nerozumíme tak, aby wšeho měli Němci polowic a Čechowé polowic. Toť bychom za welikau křiwdu Čechů wždy powažowali, neboť jest Čechů 3/4 a Němců 1/4 w zemi. Naše mínění jest: Čech i Němec užíwej každý wšelikého pohodlí strany národnosti swé w auřadech i we školách, jinak ale Čechowé přednost mají, poněwadž w Čechách jsme a wětšina Čechů. 3. Kdokoli se proti spojení Morawy a Čech protiwí, toho za zrádce národu powažujeme a za auhlawního swého nepřítele. Neboť jenom skrze toto spojení může kwésti blaho a sláwa lidu morawského i českého. 4. Žádným způsobem nechceme býti provincií rakauskau: nýbrž koruna česká požíwati musí auplné samostatnosti, čím wětší tím líp, tak aby Rakausko ( nepřijmeme-li jiné jméno místo tohoto u mnohých národů nenáwiděného ) bylo jen foederace ( spolek ) samostatných zemí a národů. 5. Ostatně se samo sebau rozumí, že držíme a držeti budeme stranu demokratů, to jest auplná rownost wšech občanů před zákonem. Ačkoli jsau a wždycky býti musí we swětě nerownosti, jak we jmění, tak we schopnostech a zásluhách: přece před zákonem stejně platiti musí každý občan, buď si bohat neb chud, šlechtic nebo nešlechtíc, učený nebo neučený. 6. Wšech stawů si wážíme, pokud jiným neškodí a nepřekážejí. Privilegie šlechty, které ostatním stawům škodí a překážejí, budtež zrušeny. Ostatně daleko budiž od nás, nenáwiděti šlechtice, proto že jest šlechtic: naopak wážíme sobě šlechtice, který nyní upřímně s národem drží, tím wíce, proto že mnohem záslužněji jest, když privilegowaný bez záště upustí od swých starých privilegií. 7. Co se náboženstwí týče, ctíme každé upřimné a svědomité přeswědčení: ale nenáwidíme pokrytce, kteří očima wždy k nebi míří a rukama se swěta chápají, kteří nemajíce w srdci žádné náboženstwí, před swětem nejwětší nábožnůstkářstwí prowozují a zůřiwí odsuzowatelé jsau wšech, jenž mínění swé upřímné poctiwě powědí. Katolickau církew powažujeme za hlawní zemskau, a wšak aby ostatní církwe w zemi naší uwedené auplné požíwaly zwobody. Reformy katolické církwe, které za potřebné powažujeme a o které wždy bojowati budeme, jsau: Zrušení celibátu, aby kněz byl občanem skutečným a neprotiwil se přírodě; zřízení wíce biskupství, aby biskupowé zase byli jen starší kněží, ne pak magnátowé swětští; uwedení národního jazyka do církwe místo latiny, synody církewní, zrušení patronátu postupowání podle zásluh, zrušení stoly, desátku atd. a uwedení stálých slušných platů, spojení učitelského a kněžského stawu w jedno. 8. Budeme wždy směřowati k tomu, aby wláda obětowala na školy a na wzdělání nejméně desetkrát tolik co posud, na wojsko ale a na diplomaty zase jen 1/10 část toho co posud. 9. Strany auřednictwa jsme přeswědčení, že časem swým na třetinu zmenšeno býti může, a to ještě k wětšímu urychlení prací. Auředník jest služebník země: obce jsau zcela swobodné we swé administrací. 10. Co se zřízení zemského týče, přejeme si jednu komoru, we které wšechny druhy občanů dle přirozené wáhy swé náležitě hlasu míti budau. Když tři sněmy po sobě na něčem se usnesau, budiž to zákonem i bez králowského potwrzení, jako w Norwéžsku. 11. Zjewně jsme powěděli aučel swůj, aby každý též zjewně s námi neb proti nám býti mohl, jak za dobré uznáwá. My, bohdá! dowedeme hájiti tyto swé zásady proti wšelikým námitkám. H. B.


9. listopad 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: [zpráva], Autor: Havlíček, Karel
* * * Za několik dní budem opět bohatší o jeden politický prostonárodní časopis. Ode dne 18. listopadu začne p. Emanuel Arnold čtyrykrát týhodně wydáwati „ Občanské Nowiny “. Hlawní spolupracowníci, jak se doslýcháme, budau pan Chocholaušek a pan Sabina.