2. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Sněm říšský, Titulek: Sezení VI. dne 29. července, Autor: Havlíček, Karel
Sezení VI. dne 29. čerwence. Sezení začalo o 11. hod. Již dlauho před tím shromáždili se poslanci w odborech k poradám. Wšichni ministrowé byli přítomní. – Ministr wálky sdělil tuto zpráwu: Před ¼ hodinau došla mne telegrafická zpráwa, že nadp. Sviter přináší co kurýr dopis, že hlawní moc Karla Alberta mezi 24. a 25. t. m. od našeho wojska u Pistozzy byla poražena. Piemontesowé cauwají. ( Dlauho trwal potlesk. ) Ministr wálky: Sláwa našemu udatnému wojsku, sláwa, sláwa! Celý sněm powstane a dlauho trwá potlesk. Pak se četl protokol od 27. čerwence. President ustaupil pro chraplawost vicepresidentowi Strobachowi presidentskau stolici. Čte se protokol od 28. čerwence a přijme bez oprawy. Ministr Dobblhof na tribuně: Sděluji wznešenému sněmu zpráwu s náwrhem welmi důležitým. Před několika dny byl jsem tázán, jaké kroky učinilo ministerstwo, aby pohnulo J. C. M. k brzkému náwratu. Ministerstwo widauc newyhnutelnau toho potřebu, učinilo potřebné kroky, jak wyswítá z těchto předložených akt. Čte pozow ministerstwa k J. M. C. – J. C. Mst. ale zaslala ministerstwu list ne w podobě wládního spisu, nýbrž w podobě wýjewu osobního mínění J. C. Msti. s wýslowným dowolením, přečísti jej sněmu. Nařídil jsem mému strýci, arciknížeti Janu, aby při otewření sněmu říšského nahradil mau osobu. Od té chwíle je sněm říšský auplně opráwněn, zabýwati se s konečním zřízením swým a swými zákonodárnými práwy. Odpowědní ministrowé, jenž jsau wšichni w hlawním městě, jsau opatření s plnomocími jich místům příslušícími. Dokud sněm neustanowil swé zákony, potud není potřebí mé anebo mé druhé osoby přítomnosti. Předewším musím nabýti přeswědčení, že swobodné jednání zákonodárného shromáždění je bezpečné w každém ohledu. Tento důkaz otcowské péče a lásky w opatření jich práw myslím býti powinnen swým milowaným poddaným. Wyplnějí-li se moje očekáwání, pošlu neprodleně swého milého bratra arciknížete Františka Karla na místo mého strýce arciknížete Jana co mau druhau osobu do Wídně, a wyplním tím jeho srdečné přání, jakkoli mě bude bolestno, býti bez jeho mě tak wěrné wěnowané péče. Nařizuji swým ministrům, aby tento můj přípis sdělili sněmu dle celého jeho obsahu. W Innsbruku dne 25. čerwence 1848. Ferdinand. Min. Dobblhof: Ministerstwo wyrozumělo s žalostí z toho listu, že J. C. M. newidí se pohnuta, již nyní wrátiti se do sídla swého. Ministerstwo wyložilo wšechny důležitosti, jenž wyhledáwají náwrat J. C. Msti. Min. je o tom přeswědčeno až dosud, tím wíce že J. C. W. arc. Jan odjede brzo na delší čas do Frankfurtu. Min. není s to, aby zřídilo silnau wládu, dokud není přítomna hlawa střední moci. Min. tedy myslí získati si přiswědčení sněmu, aby se J. C. Msti. wyložila skrze adressu důležitost brzkého náwratu. Jen w sauhlasu se sněmem a jen pod onau wýminkau může min. dále konat službu. J. C. Mst. žádá auplné přeswědčení, že sněm jedná swobodně; kdo jiný může dát o tom swědectwí, než spojený sněm říšský? Min. dowoluje si tedy učiniti tento náwrh: Wznešený sněm nech uzawře, poslati adresu k J. C. Msti., w níž se brzký náwrat J. C. Msti. do sídelního města wykládá za potřebu nutnau, wyslowí swoboda jednání sněmu říšského, a která se hned zašli po deputaci ze sněmu k J. C. Msti. President ( Strobach ): Mám za to, žeby náwrh ministerstwa nebyl owěnčen tím wýsledkem, kdyby se o tom začalo rokowat. Činím náwrh ten, aby se uzawřelo bez rokowání o přijmutí náwrhu ministrůw; kdo je s tím srozuměn, wstaň. Celý sněm wstal co jeden muž. ( Weliký tleskot. ) President: Náwrhy jsau od ministerstwa předloženy; jedná se jen o způsobu, jak a od koho má být sepsána. Hagenauer: Jednohlasnost, s jakau tento náwrh byl přijat, je očihledý důkaz pro jeho nutnost. Protož nemyslím, aby se o něm jednalo dle řádu jednacího; nawrhuji, aby se náwrh této adressy sepsal hned po sezení od předsednického odboru, pak aby se dala náčelníkům jednotliwých odborů k wyprawení. Klaudi: W březnu stali se národowé swobodnými, a w měsíci kwětnu a čerwnu přišli na stupně této swobody. Jakkoli schwalujem náwrh ministerstwa, nesmíme přec zapomenaut na postawení národů w tomto ohledu. My jsme poslanci, zastupitelé swobodných národů. Postawení národů je nyní zcela jinačí, než dříwe bylo, wůle knížete a zákon jsau nyní rozličné wěci. – Časowé prosby zašly, oni požadují rozhodné wystaupení. Nyní není čas prositi u stupňů trůnu, který je obklopen dwořanínstwem. Snadno by tomuto napadlo, poraditi císaři našemu, jehož wšichni milujem a ctíme ze srdce, wýminky, s kterými by se wrátil. Proto nesmíme dowolit, aby se dwořanínstwu a reakci stalo možné, dálším zdržowáním císařowým dát příležitost k bezwládě; poznejme, že jsau na jisté straně chautky zpátečnické. Musíme tedy wstaupit před našeho milého císaře, ne prosit, ale žádat we jménu zákona, žádat we jménu swobodného národu. ( Dlauhý hřímawý potlesk. ) Violand: Nemohu sauhlasit s Hagenauerem, aby se adressa sepsala od jednotliwých odborů. Bylo by to pak ustanowení 9 komor, a máme jen jednu. Nawrhuji, aby se o adresse radilo w plném sezení. Borrosch sauhlasí s ním, nepřejíc sobě žádné tajnostenstwí. ( Pochwala. ) Stadion: Činím pozorna na důležitost této porady. Wězme, že od tohoto ustanowení záwisí snad celá budaucnost monarchie, a žeby byla welká škoda, kdyby se přenáhleně učinilo ustanowení. Řečníci myslí, že císař se wrátí, a nepomyslejí, zdaž mu to dowolují Jeho powinnosti co hlawy státu. Poukazuji na proklamací od 15. kwětna, kde ministerstwo prawilo, že ohledem na bezpečnost trůnu J. M. C. náwrh činí, by se powolilo žádostem. Myslím, žeby ministerstwo nebylo užilo tohoto wýrazu, kdyby nebyl býwal trůn w nebezpečí. Nebyw tehdá přítomen, musím wěřit ministrům, že byl staw takowý. J. C. M. newzdálil se, by chránil osobu swau, nýbrž aby mohl plnit powinnosti swé co hlawa státu; J. C. M. nemá se dát wodit od některé strany, nýbrž mít na zřeteli dobré wšech národů celé monarchie. Nemáme práwo žádat, chce-li se J. C. M. wrátit, nýbrž ohledat důwody, proč se wrátit nechce? Widím swětlo o tom w psaní J. C. M., kde se stawí wýminka, bude-li sněm swobodný a trůn bezpečný. Prozatímních zákonů, jež dalo ministerstwo, se nezachowáwá; auřady, jenž se dne 26. kwětna ustawily a wedlé ministerstwa postawily co nezodpowědné, trwají posud. W tom je příčina, že J. C. M. myslí, že bezpečnost posud není obnowena. Sněm dal ministerstwu důwěru, přijal jeho dnešní náwrh. Powinnost ministerstwa je, být silným a prowésti samo zákony. Ptám se, co učinilo ministerstwo doposud, aby tomuto wyhowělo? Wídeň se chowala, jako by se bylo nechowalo žádné město w Ewropě. Wídeň stojí tu samojediná welká! Obywatelstwo Wídeňské, 300.000 lidu Wídeňského zůstalo pokojno w časech těch bauřliwých, ale ze swé wlastní wůle. Uwádím za příklad zákon tisku, který se nezachowáwá. Wýbor ( Sicherheitsausschuß ) zasluhuje sice díky za swé aučinkowání, ale smí jen potud trwat, pokud je ministerstwo slabé. Jak může wedlé ministerstwa stáwat ještě nezodpowědných auřadů? – Mám tedy za to, že je omylné mysleti, že J. C. M. se wrátit nechce, on ale nemůže a nesmí se wrátit pro swé powinnosti. Jak se sněm prohlásí, že jsau tu wšechna rukojemstwí, že se J. C. M. může wrátit s auplnau bezpečností, pak se wrátí. Shoduje-liž se to s důstojností státu a národu, wstaupiti před může, na nějž se přenesla část důstojnosti národu co hlawu státu tak, jak udal před tím řečník? Tím si škodíme sami. Nemáme práwo, brát w podezření náhledy J. C. M. Hauschild: Řečník přede mnau odwoláwal se na raddu ministerstwa, by J. C. M. opustil Wídeň; newím jistotu, zdaliž ministerstwo anebo jiné nezodpowědné osoby udělily tuto raddu; časy se změnily; co bylo druhdy nepříslušné, není to teď; jiné časy chtějí jiné uzawření. Ministerstwo wyřklo, J. C. M. že se může s bezpečností wrátit, že se musí wrátit k odwrácení wšeho nebezpečenstwí. Sněm, wýjew wůle národů, sauhlasí s tím; není wyššího potwrzení. ( Pochwala. ) Protož je neslušné, že, když ministerstwo a sněm mají to za potřebné a slušné, přec někdo jiný prohlašuje to za nepotřebné a neslušné. Možnost nemůže se nikdy brát za prawídko rozumného jednání. Ostatně záwisejí tyto možnosti ode saučinění tří mocí: ministerstwa, sněmu a J. C. M., a nestarají se tyto o dobré lidu? Slowo Stadionowo, že řeč Klaudi-ho zahrnuje podezřliwost w náhledy J. C. Msti., zamítám; Klaudi prawil, že císař miluje swůj lid, a poukázal na osoby, jenž J. C. M. zawádějí, by newyhowowal prosbám lidu. – Ostatně se pro redakcí adressy sestaw zwláštní komisse. Löhner: Chwílky tyto jsau welmi důležité; nesmíme mluwit jedno slowo dwakrát. Ptám se, není-li tam auplná bezpečnost, kde se sněm cítí bezpečným; může-li sněm jednat, když je císař wzdálen? Pro jednotliwosti může se ustanowit wladař zemský, ale ne na dlauhý čas. W položení Rakauska, kde sněm má sepsat ústawu, kde lid tak dlauhý čas trpěl pod absolutismem, je na powáženau, wystawit dwojí obraz majestátnosti. Tam je mocnář s rádcemi nezodpowědnými beze wší moci; zde je jeho druhá osoba s rádcemi odpowědnými. Jak kdyby se některým podařilo, předstawiti některému zlomku národa, poslauchati monarchy obklopeného rádcemi nezodpowědnými? To je důležité, a nesmíme dopustit na to. Nejedná se nyní o to, má-li býti kamarilly, má-li býti Sicherheitsausschuss-u, nýbrž může-li být Rakauska, když není monarch na swém místě. W adresse neklaď se žádné „ buďto, aneb "; wyslow se: Císař buď tam, kde je střed mocnářstwí, we Wídni. Byl jsem s jednau deputací w Innsbrucku; J. M. C. prawil, že se nechtěl wzdálit na dlauhý čas z Wídně a že se brzo wrátí. Co se stalo zatím, že se newrací? Tehdá bylo dáwno po 15. kwětnu a nežádalo se žádných rukojemstwí. Kde sněm se cítí jist a swoboden, nesmí nikdo pochybowat, že je monarch bezpečen. Fischhof: Když se žádaly dne 26. kwětna rukojemstwí o bezpečnost císařowu, odpowědělo se, že se nemohau jiné dáti, než láska Wídně k dáwnému rodu císařskému; nyní prawí totéž národowé rakauští; národowé nelhau; řeknau-li: „ Milujem císaře, " tedy ho milují. Stadion žádá rukojemstwí pro bezpeč císařowu. Když J. Cís. Mst. dne 18. kwětna opustil Wídeň, byly přítomny wšechny žiwly anarchie a reakce; Wídeň je zapudila, a posl. Stadion žádá rukojemstwí? Pak se sestaupil auřad z mužů jednoduchých, we wládních wěcech nezběhlých, nemajících jiného wůdčího než dobré swědomí 370 a lásku k císaři, a zachowal pokoj až na dnešní den, a poslanec Stadion žádá rukojemstwí? Národowé rakauští se sestaupili a prawí, J. C. M. může se wrátit, on je bezpečen, a posl. Stadion žádá rukojemstwí? – Má-li kdo práwo rukojemstwí žádat, je to sněm. Není šlechetnějšího srdce nad císařowo, ale trojí zeď je kolem něho, která ho dělí a wzdaluje od jeho lidu. Důwěru za důwěru, to musí wyřknaut sněm. ( Dlauhá pochwala. ) Pillersdorf: Jsem auplně srozuměn, by nynější ministerstwo wší silau bylo podporowáno. Ohledem na býwalé činím toto wyswětlení: Když se událostmi březnowými sestawilo odpowědné ministerstwo, bylo pewně odhodláno, prowésti swolení w auplnosti, a až do kwětna bylo té mysle, že jednalo sauhlasně s wůlí národa. Událostmi kwětnowými bylo jináč poučeno, a mělo za swau powinnost se poděkowat, žádalo ale přece J. C. Mst., aby powolil k daným žádostem a je potwrdil. Ministerstwo tak jednati mělo za swau powinnost. Wyzýwalo-li nynější ministerstwo důtkliwým předstawowáním J. C. M. k náwratu, wykládajíc mu nebezpečné následky newyplnění této prosby, jednalo jen jako pokračujíc w býwalém ministerstwu důsledně a powinně. W tom jsau wšichni sjednoceni, jedná se ale o prowedení. Já pro osobu swau nemohu sauhlasiti s náhledem posl. Klaudiho; neboť jakkoli je moc sněmu welká a rozsáhlá, stojí přece jinak k monarchowi; žádat, poraučet nemůžeme hlawě státu. ( Pochwala. ) Goldmark mluwí, jak události březnowé jináč a kwětnowé opět jináč se berau; hájil Sicherheitsausschuss. Tento auřad poddal se sněmu k potwrzení; známe wšichni welmi dobře důwody, jenž zdržují Jeho C. M. od náwratu. Podporuji tedy poslance z Čech. Dále stojí w psaní J. M. C. o opráwněnostech sněmu; sněm není jen opráwněný, on je swrchowaný ( žiwý potlesk ), on je powolán, aby dal ústawu, a postupuje w ní část swrchowanosti monarchowi. Neprosme ani neporaučejme w adresse, ale předstawme řečí přísnau a wážnau, jak sněmu sluší, jak blaho lidu i trůnu záwisí od brzkého náwratu J. C. M. Brestl: Jsem proti tomu, aby se prosilo; sněm nemůže jen žádat, on je powinnen žádat, protože je jeho powinnost, snažiti se o to, co je základ blaha národu. My chceme monarchii, monarchii demokratickau, protože je národům naším nejpřiměřenější, poněwadž se tím upewní stálost nejwyšších auřadů a odpor položí bezwládě; když ale není weškerá moc pohromadě, císař tam, sněm zde, pak není wláda ustálená, pak máme horší zřízení, než které bylo, poněwadž se pojí skázy republiky se skázami monarchie. Náwrat je powinnost císařowa, kde přejme auřad, je powinnen, zastáwati auřad. ( Potlesk. ) Císař nemůže ale auřad swůj zastáwati, není-li w čele sněmu říšského. On sám musí přijít, jen pak, je-li zkrátka nemožno, musí sněm teprw swolit, chce-li náměstka a koho. ( Hlučný potlesk, zwlášť z nejzazších sedadel. ) Borrosch: Hrabě Stadion prawil, J. M. C. nemá jen powinnosti pro Wídeň, ale pro celau monarchii; celá monarchie je zde zastaupena; každá jiná část monarchie je pauze strana. Sněm žáda náwrat císařůw we jménu wšech národů. Nezapírejme, že jsme na pokraji hrozné propasti, kde se jedná snad o bytí monarchie, ba snad o wálku domácí. Zdá se, jakoby sněm byl wywolen na zkaušku bezpečnosti. ( Žiwý potlesk. ) Každý poslanec je jistě hotow, s radostí obětowat statek i krew. Nejedná se o pojištění 383 lidí we Wídni, padneť jich často wíce w bitwě! nýbrž o dobré monarchie, o pojištění wlasti. Postawení sněmu říšského je tak neobyčejné, že ho nikdy nebylo, jakož že nezná historie žádný list, na němž by se psaly doby takowé, jaké se děly w minulosti. Kdyby staw byl spořádaný, kdyby ústawa již byla hotowá, neměl by sněm práwo, stawět se wýše nad moc wýkonnau. Jak wěci nyní stojí, můžeme, musíme, smíme trwání sněmu učinit záwisným od náwratu J. M. C. Mluw se tedy ze srdce, mluw se s díky a úctau a hleď se dobýt důwěra za důwěru. Miklosić: Otázka byla, kdo má adressu psáti? Na to se odpowědělo deklamacemi. To newede k wýsledku. Pusťme tuto debattu a ptejme se, kdo má adressu psáti? Umlauft: Jsem proti tomu; musíme se přede wším usjednotit o hledišti, sic není možná sepsat adressu. Podporuji Klaudiho, že zastupitelé swrchowaného národu nesmějí předstaupiti prosebně. Monarch nemůže něco jiného chtít, než co lid chce; předpokládá se, že monarch nechce, nýbrž že chce a že w tom je zbraňowán. Chci, by se k sepsání adressy sestawil wýbor. Kudlich: Je to nejdůležitější krok, jaký posud učiní sněm! Nepřenáhleme se; mladé Rakausko je jako Herkules na rozcestí, buďto se musí poslat adressa, jenž sněmu ujme půdu, anebo adressa, jenž wyslowí mínění, by se J. C. M. wrátil do sídla, které se widí tak znepoznáno. Dobblhof odmlauwá tomu, že není wýkonné moci we Wídni. Je moc wýkonná. Předewším patří národní gardě chwála a tomu auřadu, jenž wyšel z wůle národa, jenž opatřowal pokoj. Stadion: Neřekl jsem, že radilo ministerstwo císaři, aby odjel. Mluwil jsem pauze o faktum. Tehdá toho bylo potřeba, nyní není. Strobach se táže: Chce sněm ukončiti debattu a hned hlasowat? Sněm swolil. Nawrhl tedy, aby se hlasowalo nejdříw o náwrh Hauschildůw, poněwadž Violandůw a Hagenauerůw w něm jsau obsaženy. Strobach: Jsem proto, aby se sněm nyní rozešel do rozličných odborů, tam wolil deputaci a wýbor pro wypracowání této adressy, aby odpoledne se učinilo konečně ustanowení. Tak dojde adressa beze ztráty času na swé místo. Violand se ptal ministra wálky, zdaliž dal garnisoně Wídeňské rozkaz, aby wzdáwala sněmu čest. Latour: Garnisona smýšlí tuze patrioticky, než abych jí to musel odporučowat; ostatně ale nepochopuji, jak se má každému jednotliwému poslanci wzdáti čest, kdežto nenosí zwláštní znamení. Violand: Ale před celým sněmem? Latour: Pak ano. Violand: Musím tedy žádat p. ministra wálky, aby toho důstojníka, jenž komandowal wčera wnitřní stráž we hradě, potahowal k odpowídání co nejpříšnějšímu. Neboť když se sněm bral hradem k slawnosti smutečné, nedal on nejen rozkaz ke wzdání cti, ale stál s cigarou w ústech a jeho mužstwo opíralo se o zábradlí; a přece mohl wědět, že jde sněm říšský kolem, poněwadž národní garda wzdala čest, jakož i důstojník zewnitřní stráže hradní, znaje powinnost swau. Latour: Neopomenu tuto wěc nechat co nejpřísněji wyšetřit. – ( Odpowěď dá pozejtří. ) Miklosić: Otázka, jak se budau wolit deputowaní do Innsbruku posud není rozhodnuta, zdali dle odborů anebo provincií. Nech o tom sněm rozhodne. Mayer radí, aby se wolilo podlé gubernií a z Tyrol aby se přidali dwa poslanci nadto, Strasser a Klebelsberg, purkmistr z Innsbruku. ( Přijato jednohlasně. ) Sezení se odložilo na 6. hodinu wečerní. Sezení VII. dne 29. čerwence. President Strobach. Přítomní ministři: Bach, Dobblhof, Latour, Horn, Bastl, Schwarzer. Wolení byli k wypracowání adressy ( dle odborů ): Caj. Mayer, pres. Schmitt, W. Neuwall, A. Pražák, L. Neumann, K. Klaudi, AI. Fischer, Max. Mahalski, Fr. Heimerl. Za deputowané podlé provincií: Bes. Schmitt z Dolních Rakaus, A. Fischer z Hořeních, A. Borrosch z Čech, J. Weisz z Morawy a Slezska, biskup Wieraszlejski z Haliče, Karel Engelhofer ze Štýrska, K. Catinelli z Přímoří, T. Lanner z Ilirska, Ferd. Stöckl z Tyrol. – Pak A. Strasser a H. Klebelsberg z Tyrol. Přečtla se adressa. Ale proti ní powstali přemnozí řečníci. Löhner prawil, že w ní jen dwě myšlénky jsau wytknuty; že sněm je přeswěčen, že náwrat J. M. C. je nutný, a že sněm je swoboden. Nawrhnul, aby se zwlášť bral ohled na tyto dwě wěci: 1. W připísu J. M. C. stojí, že císař chce posaudit z prací, je-li sněm swoboden; wíme-liž, co to znamená? To nesmí nechat sněm projit; sněm musí říci, J. C. M. nesmí míti rádce, jenž mu prawí, je-li sněm swoboden, kromě sněmu sama. 2. Musíme císaře warowat před rádcemi nezodpowědnými. Sněm uznal revolucí, ona je skutek, ona je půda, na které nowé Rakausko má státi. Učme se z listů dějepisu francauského, jak máme mluwit, když se dwořané tlačí mezi knížete a národ. – Že rukojemstwí je zde w národní gardě. Musíme uznat auřad ten, jenž je plod revoluce, t. j. Sicherheitsausschuss; konečně se nesmí zapomenaut na alternativu mezi císařem a náměstníkem. Jako nemohau dwě slunce, nemohau také dwě majestátnosti, fisická a morální, býti wedle sebe. Tím se národy oslepují a pletau. Goldmark poukázal na to, že se jednau připowěděl náwrat císařůw bez wýminky, nyní že se stawí wýminky. „ Musíme těm pánům ukázat jejich protimluwy. “ Füster: národ rakauský dokázal při wšech auskocích, jenž mu odwedly císaře, trpěliwost w dějepisu neslýchanau. Mělo se snad důrazněji mluwit. Žádá, aby se w adresse postawila buď, aneb aby byl národ jistý. Borrosch chce, aby se adressa wytiskla, jewíc úctu. Ostatní že se může austně říci. Trojan: že nesmějí národowé rakauští zapomenaut, že dosáhli swobodu způsobem lehkým a brzkým. Protož aby se wyjewila úcta w adresse, jenž jde k císaři a ne ke kamarille. Důwěra nepotřebuje alternativy. Fishhhof: Adressa je tak plna barrikád slohowých, žeby je odstranil jen Windischgrätz slohowý; wypracuj se nowá. Goldmark, Klaudi přistupují k němu. Löhner chce, aby se nowé wypracowání přenechalo odboru předsednímu, o jednotliwých punktech aby se radilo we sněmu. Borrosch nawrhl Löhnera, aby adressu napsal, když ji tak důkladně rozebral. ( Wšichni ho podporují ) – ale Löhner na to: že chtěl jen udané punkty, aby se do ní wzaly; sepsání přenech se odboru předsednímu. Abych redakcí její sám přejal, proti tomu se ohražuji. Byla by to krutá pro mne tíže, a hrozím se takowéto odpowědnosti. Mayer hájí prwotní adressu. Strobach nechá o náwrzích těchto hlasowat, je-li potřeba nowého sepsání. Byla pro to menšina. Mělo se hlasowat o náwrhu Löhnerowu, on ale wzal swůj náwrh zpátky. Ptá se tedy president, má-li prwotní zůstat? – Wětšina se rozhodne pro to. ( Skoro wšichni zůstanau zaražení. ) Owšem s tau mlčeliwau wýminkau, že se přidají zmíněné oprawy. Ale rozhorlení někteří audowé myslíce, že wětšina chce přijmaut adressu w prwotní formě bez opraw, wzdali se, tak že zůstane jen 190 audů přítomno; a proto se nedalo délo o tom uzawříti. Sezení VIII. dne 30. čerwence. Dne 30. w neděli sešel se sněm o hodině 9. k dalšímu porokowání o dopisu k císaři, které bylo wčera zamezeno odhodlaným odejitím mnohých deputowaných. Neboť ti, kteří s odpowědí od komisse nawrženau dokonce spojeni nebyli, chtěli odejitím swým zameziti další rokowání a oprawowání této odpowědi, což se jim i podařilo. W neděli tedy wystaupil přede wším p. Umlauft, že on sám přepracowal stylisticky onu již přijatau odpowěď komisse, kterau powažuje jenom co auendement k přijatému již náwrhu, a aby mu tedy dowoleno bylo přečísti. Po něm četl též dr. Violand náwrh swé mnohem ráznější odpowědi, pak ještě dr. Klaudi, p. Winařický a jiný ještě aud sněmowny čtli swé zcela nowé náwrhy, načež bylo dle náwrhu auda komisse p. dra. Pražáka wětšinau hlasů přijato, aby se odpowěď p. Umlauftowa za základ přijala a po bedliwém uwážení a oprawení od celé sněmowny k JMC. poslala. Rokowání o oprawách a změnách této odpowědi trwalo, bohužel! až přes 1 hodinu po poledni. Dnes ještě odjede wywolená deputace do Tyrolska s tauto adressau, a wšeobecné jest přání, aby JMC. dle žádosti celého sněmu do Wídně se co nejrychleji nawrátil.


27. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [redakční sdělení vyvracející falešné zprávy], Autor: Havlíček, Karel
Doslýcháme, že někteří ( nepochybně zlomyslní reakcionáři ) roztrušují po wenkowě zpráwu, jako by Národní Nowiny měly přestat wycházeti. Hanebný aumysl těchto lidi není jiný, než aby snad mnohého práwě nyní před počátkem nowého čtwrtletí od předplacení odstrašili. Ubezpečujeme, že Národní Nowiny wšem reakcionářům na postrach budau tak jako posud wycházeti a že ani kauce, ani tresty peněžité a žalářní nezamezí nikdy wydáwání našich nowin. Redakce.


13. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 11. září. Po přečtení protokolu čte Borrosch swůj protest proti odpowědi od ministerstwa na jeho interpellací danau, poněwadž wíce diplomatická než zřetelná byla a jeho jasně wyjádřené otázky w obojetné swětlo stawěla. Hubicki a Stadion jmenowali audy komisse, každý čtyry, která nařknutí Stadiona, jakoby se byl lžemi pokaušel, haličské sedláky pohnaut, s jeho stranau hlasowati, co nejpřísněji wyšetřiti má. – Pak jsau čteni audowé komisse pro wyšetření náhrady za zrušená břemena poddanosti. Pro Čechy jsau: Brauner, Hawelka, Plaček, Forster ( z Chebu ) a Uchacy. Dále se oznámilo, že císař pán zákonu o zrušení poddanosti swé potwrzení uděliti ráčil. Při náwrhu, by se do konstitučního wýboru na místo několika mimo Wídeň meškajících audů na čas jejich nepřítomnosti náhradníci zwolili, což přijato bylo, prosil Dylewski presidenta, by nadzmíněný wýbor k bedliwosti přátelsky napomenul, poněwadž, jak slyšel, málokdy se wíce než polowička audů sejde. Kaučič, místopresident téhož wýboru, ohražowal se proti tomu, jakoby wýbor; seč je, nepracowal, ale každodenní dlauhé sezení jsau překažkau toho; pročež tlačí na to, by jen 4krát weřejná sezení držána byla. – Wšak posud ohlášených audů je 374 a 30 na dowolené. Interpellace: Borrosch táže se ministerstwa, zdali s obdrženau odpowědí se má spokojiti, a zdali jeho protest bezdůwodný, an w potwrzeném zákoně stojí: „ na náwrh naší raddy ministrů w dorozumění s ústawním sněmem, “ kdežto by státi mělo: „ na náwrh od sněmu předložený. “ Odpowěď žádá za dwakrát 24 hodin. Dobblhof: Newím, co interpellant žádá, nemohu tedy odpowědít, a prosím, aby mi otázky písemně podal. Goldmark: Již 6 měsíců trwá wálka w Italii. Plamen, který kauřením cigar wznikl, ztráwil již mnoho obydlí, a nezdá se ještě býti u konce. Prospěch monarchie žádá pokoj. Wláda má swobodu hájit a ne národy zotročowati. Časy knížat a jejich spolků již zašly, nyní musí národowé swé záležitosti samy w poradu bráti. Král a národ nemají co dwě strany proti sobě státi. Blaho národa má být štěstím knížete. To předeslaw dowoluji si následující otázky: 1. Podlé jakých zásad se řídí ministerstwo w této záležitosti? 2. Na jakém základě se má mír uzawříti? 3. Jaké příčiny pohnuly Francii a Anglicko ku prostředkowání? 4. Opomítlo-li ministerstwo tauto intervencí a z jakých příčin? Jsauť mocnářstwí, která by ráda měla wíce Portugalů a kterým se Benátky líbí. Je ministerstwo odhodláno k wálce s Francií, která by snad z toho pojít mohla? Spoléhá se na nějakau alliancí, ne wšak se sewerními mocnostmi? Kterým mužům swěřilo wládu w oné zemi, a jaké jsau jejich instrukce? Je odhodláno, úmluwu, kterau předbřeznowá wláda s Modenau uzawřela, držeti? Wessenberg přislíbil akta na stůl domu předložiti. Ostatně ministerstwo, pokud se o wěci jedná, nemůže již napřed aumysl swůj wyjewiti a sobě tím uškoditi. Goldmark: Tolik se mluwí o reakcí, jedni ji mají jenom za bubáka, druzí ji zcela upírají. Císař se z Wídně odstranil na radu lidí, kteří žádné zodpowídání neznají. 17. kwětna jsem byl jeden z nejprwnějších, kterého ta smutná zpráwa došla, a nemeškal jsem jíti k ministrům, kteří mi připowěděli, tyto rádce k zodpowídání pohnati. Tážu se, zda ministerstwo danému slowu dostálo a wyšetřowání zawedlo, a co jsau jeho wýsledky? Dobblhof: Potahující se na to akta předložím. Goldmark: Jaké jsau ale wýsledky? Dobblhof: Žádné. Jonák: Nejsem příwrženec podáwané od wěku do wěku politiky nutnosti, awšak přece myslím, že musíme stranu Italie přísné kroky učiniti. Francie a Anglicko se spojily, co smírné prostředníky we wlaských záležitostech se nabídnauti. Nyní ale, jak se zdá, se to zjinačilo. Francie zadala prý ultimatum ( aby dáno bylo konečné rozhodnutí ), možná že snad jen na Karla Alberta. Nicméně myslím, že tato pacifikace jen tenkrát dobrého owoce ponese, když Wlachům dáme, co máme sami. Až posud nemají Wlaši ta zaručení co my; mohau je ale snadno dostati, když ministerstwo odpowědnost přewezme. Ptám se tedy: 1. Je prawda, že Francie wydala ultimatum, a co jest jeho obsah? 2. Potahuje se na Karla Alberta anebo na Rakausko? 3. Jakau politiku myslí ministerstwo w tomto pádu zachowáwati? 4. Co učinilo, by Lombardowé a Benátčané dobrodiní konstituce aučastni byli, z nichž my se radujeme? Dobblhof: Takowé ultimatnm není ministerstwu známé. Jaká intervence přijata bude, nemohu dříwe řící, pokud se pewné zásady neutwořily. Jaká je naše zahraničná politika, nelze říci; co se wnitřní týká, není wálečný staw ukončen, a pročež wšecka moc posud w rukau wojenského wůdce. Ostatně wšecko jednání čelí k tomu, by co nejdříw bylo možná powolati zástupce národu, by dle potřeby zemi konstitucí wypracowaly. Zodpowídání za wšechno beru na sebe. Haimerl: Město Loket w Čechách má znamenité obecní jmění, tak že obywatelé rozličné únosy požíwali. Roku 1813 a 14 to ale přestalo. Ač služba úřadníků zwýšena byla, přec se měšťané od magistrátu k trpěliwosti napomínali. Podkomořní úřad prohlásil, že měšťané nemají práwo k obecnímu jmění, že může magistrát o wojenskau pomoc žádat atd. Že Loketští nenásledowali příkladu jiných měst, jmenowitě na Morawě, a magistrát newyhnali, musí se jen jejich dobrému smýšlení připsati. Tážu se ministra, zdali již obcím se dá práwo se swým obecním jměním swobodně nakládati? Dobblhof: Posud není nic wšeobecně ustanoweno; která obec se ale w této žáležitosti k ministerstwu obrátí, nejliberalnější odpowěď dostane. Neučiní měšťané w Čechách společný krok o sebe, jak bylo nawrženo? Red. Poláček: W Uhřích zůří občanská wálka. Jaké ukrutnosti se páchají, slyšeli jsme. Ano i z Turek přicházejí haufowé Srbů, by drancowali, a jak se prawí, byl mezi nimi sám rakauský konsul Bělohradský Mayerhofer. Rakausko jest ten nejbližší stát, a nehledí to zprostředkowati. Tážu se: l. Co myslí ministerstwo učinit k ukončení této wálky? 2. Je-li prawda, že Uhři žádali o wojenskau pomoc? 3. Myslí-li zakročiti u turecké wlády. 4. Co zamýšlí s oným konsulem, kdyby se to ztwrzowalo? Dobblhof a Wessenberg: že se to wšechno týká jen uherského ministerstwa, které i zahraničné záležitosti samo wede. Poláček se ptá ministra spravedlnosti, zda advokátstwí myslí každému doktoru práw přístupné učiniti. Každý medik, jak medle w zkauškách obstál, má práwo, swau učeností si chléb dobýwati; nikoliw ale práwník. Ke cti ministra budiž řečeno, že se již jedenkráte proto wyjádřil. Ale dne 21. předešlého měsíce bylo oznámo, že ministerstwo sprawedlnosti bude práwo advokace udělowati. Ptám se, zda ministerstwo zamýšlí advokací každému doktoru práw přístupnau učiniti? Bach: že advokátstwí zcela swobodné bude, obmezeno jen zkauškami a dobrým čestným chowáním. Nyní nastalo dlauhé, důležité a welmi prudké rokowání o národnosti za příčinau žádosti Wlachů, které až do 4 hodin odpoledne trwalo. Zítra celé obšírně podáme. Wýsledek byl weliké wítězstwí strany slowansko-wlaské, neboť 244 hlasy přijato jest, aby se wšechny náwrhy, protokoly a krátký wýtah jednání sněmu we wšech národních jazycích Rakauska tiskli, a náwrh Hawlíčkůw, aby před každým důležitým hlasowáním otázka také w polském neb rusínském jazyku postawena byla, též přijat jest. ( Dokončení. )


22. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [rozhořčení na ministerstvo], Autor: Havlíček, Karel
Známo že nedáwno wyšel od ministerstwa Wídenského rozkaz do Prahy i do Brna, aby se hned wywolili deputowaní do Frankfurtu. Pražský nejwyšší p. purkrabí hrabě R. Stadion poradiw se s několika zkušenými muži, ustanowil se na tom, že rozkaz ten ani neohlásí, nýbrž do Wídně strany té wěci o jiné rozhodnutí psáti bude. Také w Brně odmrštil sněm poslání deputowaných do Frankfurtu. Rádi bychom wěděli jakým práwem smělo ministerstwo takowý krok učiniti, neptawši se země. Zdá se že naše ministerstwo zapomnělo na slowo konstituce, které znamená, že se při wšech důležitých wěcech ( a nowé státní spojení jest jistě weledůležitá wěc! ) napřed sněmu zeptati musí. Jestli ministerstwo ještě jednau nám s takowými „ rozkazy " přijde, nawrhujeme zrowna aby obžalowáno bylo ze zrády zemské. Budeme-li se chtít připojit k nowému německému národnímu spolku, ustanowíme si to na sněmu, a nejsme děti, aby za nás ministerstwo pečowalo co poručník. Wíme ale dobře, jakým způsobem se to stalo we Wídni. Císař Pán tak nesmýšlí ani rodina ani rozumnější ministrowé ( ku př. Pillersdorf, jenž jest muž wýborný, rodem Morawan ), ale we Wídni panuje anarchie, několik křiklaunů wede tam wšechno, jurid. polit. Leseverein, to jest půwodce wšeho přehnaného německého trikolorstwí. Ti cpau wšude trojbarwu cizí místo barwy císařské rakauské, ti wysílají emisaře zwlášť do Čech a popuzují proti nám naše německé krajany a naše bratry Morawany! Tito nutí wládu k podobným škodliwým pro Rakausko krokům. Tito by rádi zhubili Rakausko, aby mohli založiti welikau říši we Frankfurtě. My w Praze smýšlíme jinák a proto stojíme prozatím na swém odpowědném ministerstwě, abychom sami se doma řídili a nebyli lautka, s kterau si několik buřičů we Wídni hraje. Budau-li we Wídni takowí lidé panowati, skutečně zapotřebí bude, abychom J. M. C. w deputaci poprosili, by mezi námi w Praze na swém starém welikém králowském hradě tak dlauho bydleti ráčil, až nastane we Wídni smýšlení prawé Rakauské. Nám Slowanům záleží nyní na udržení Rakauské říše, Němcům, jak pozorujeme, nezáleží nic. Dle wětšiny se ale wšechno řídí, a ať J. M. C. odewzdá blaho swé do rukau Slowanů, a přeswědčí se brzy, že dobře učinil. H. B.


12. červen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [reakce na zmínku o zázračné knize v Cardanově De rerum varietate], Autor: Havlíček, Karel
– Cardanus prawí we swé knize: De rerum varietate, že měl knihu takowé wlastnosti, která jej wždy uspala, kdykoli ji počal čísti. Newí se již, která to kniha byla a sám slowútný Lessing mnoho se staral wypátrati ji, ale nadarmo. – Jedná se tedy o to, kterak by se takowá předůležitá, přewýborná kniha opět swětu nahraditi mohla, a dobrotiwý nejmenowaný mecenáš složil k tomu cíli znamenitau sumu peněz za odměnu pro spisowatele, který by tak zázračnau knihu sepsati dowedl. Nechť se tedy wšichni P. T. páni schopní skladatelé žádostiwí této náhrady přihlásí. H. B.


20. prosinec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Co jest Obec?, Autor: Havlíček, Karel
Co jest Obec? ( Pokračowání. ) I za našich oswícených časů widíme občany ( a to ještě znamenitých obcí, jako ku př. Anglicka ) hladem mříti; a což by se horšího než smrt přihoditi mohlo člowěku žijícímu na tomto swětě bez obce? Žebrati též widíme občany we wšech obcích, jakožto patrný důkaz, jak málo posawad dáwají obce občanům swým jistoty a podpory. Rowněž tak widíme wšude mrzáky, blby, starce k práci již neschopné aneb jiné nedužiwce, aniž se obce ( státy ) po nich ohlížejí, zanecháwajíce je pauze péči swrchowaného Boha aneb nahodilé pomoci dobrých lidí. Jmenowitě to také jest wěc politowání hodná, co se děje s ohledu škod nehodami žiwelními wzniklých. Tuť widíme zwláštní kupecké společnosti, které tak zwané asekurace proti ohni, powodni neb krupobití atd., co nějakau dobrau spekulací zawedly a drží, tak swé záležitosti wypočítané majíce, aby jim ze wkladů od jednotliwých, jmění swé pojišťujících, učiněných, po wýplatě náhrad ještě přec znamenitý zisk w rukau zůstal. Jest to wěc slušná, aby někdo ještě z neštěstí spoluobčana swého zisk míti směl? aby ještě za strach před žiwly od spoluobčanů swých jakausi daň pro sebe wybíral? - Nebyloby mnohem lépe, přirozeněji a wíce slušno, aby sama obec přewzala wšeliké tyto asekurace a bez užitku je zastáwala, a aby nikoho z občanů newylučujíc wšeliké škody jednotliwcům od žiwlů způsobené co daň na weškerau obec w přiměřeném rozměru rozwrhowala! Tak by se nejlewněji a zaroweň pro wšechny nejsprawedliwěji a nejplatněji pojistiti mohli jednotliwci proti wšelikým náhodným škodám jmění swého. Wšechny škody ku př. za rok w celé zemi způsobené spočítaly by se, a každý občan by na tuto sumu dal čásť w poměru té náhrady, jakau by, kdyby jeho jmění ke zkáze přišlo, sám od obce žádal. I mrawní jistota občanů, aby ku př., pokud sami dospělého rozumu nedosáhnau, od lidí zlých a nemrawných zkaženy nebyly atd., aby se nepodáwaly příležitosti lehké k prostopášnostem a daremnostem atd., náleží mezi powinnosti obce: a wšak takowá dohlídka a péče obce o mrawní bezpečnost občanů swých, jakožto wěc welmi obtížná a nesnadná nemůže se od obcí we přílišné důkladnosti žádati. Wůbec jest úplná jistota občanůw we wšelikých ohledech, wěc nad míru těžká a obšírná, tak že by nižádným spůsobem obec wšelikému w tom ohledu možnému přání nikterak úplně wyhowěti nemohla, kdyby i chtěla. A wšak tolik se ani od žádné obce nežádá: jisto jest jenom, že posawad obce welmi málo jistoty podáwají občanům. ( Pokračowání. )


31. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Sněm říšský, Autor: Havlíček, Karel
Sněm říšský dne 29. srpna. Komora ztráwila tento den – můžeme říci – w marných řečech a podala opět nowý patrný důkaz, jak zlé jest, že se tento důležitý náwrh Kudlichůw neodewzdal komissí. Dnes se mělo hlasowati, a ejhle! president spořádal wšechny otázky, dal je wytisknauti na pěti arších, a shledalo se jich 159!! Tolikrát by se tedy bylo mělo hlasowati, a není pochybno, žeby snad byla komora náhodau mnohé otázky přijala, které by naproti sobě čelily. Po přečtení protokolu čten jest také protest p. Löhnera proti presidentowi, že jej Löhnera w předešlém sezení k pořádku napomínal. Podepsán byl od mnohých deputowaných, mezi nimi z Čech od dr. Zimmra, Nadlera, Stradala, Poláčka, Pokorného, Herziga, Reichla. Interpellace učinili: Borkowski z Haliče: Doslal jsem z domu zpráwy mnohé, jak nehodně se u nás wojsko chowá k obywatelstwu proti wší kázni, jmenowitě w Přemysli, kdežto 12., 13. a 14. t. m. weřejné demonstrace, totiž kočičí hudby, oken wytlaukání a jiné nepořádky způsobilo, což se disciplině zcela protiwí, kdežto se také wojsko doslowně tak wyjádřilo, že wítězstwím Radeckého we Wlaších konstituce w pekle jest ( beim Teufel ); chce-li tedy ministr proti tomu přísně wystaupiti a kázeň wojenskau udržeti? Před 3 měsíci též tam w Přemysli důstojník weřejně na ulici kněze šawlí do obličeje ťal, aniž známo, byl-li za to potrestán. Latour nemůže wěřit takowé čest wojska skwrnící wěci, až o tom auplné a a úřední zpráwy od komandujícího generála dostane; hotow jest ale wojenskau kázeň wždycky přísně udržeti. Zimmer ujímá se židů Pražských, kteří prý wylaučeni jsau z wolení nowé městské raddy. Dobblhof: že ustanowení tato newyšla od ministerstwa ani od gubernium, nýbrž jen od raddy městské w Praze, že ale tato radda sama později 12 deputowaných židowských k wolení přijala. Zimmer: že židé w Praze ne 12, nýbrž 278 domů mají, a že také do národní gardy nejsau připuštěni. ( Z prawice hlasy: Není prawda. ) Šuselka interpelluje ministra zahraničných záležitostí. Předewším dokazuje dle obyčeje swého nesmírnau důležitost toho, co powědíti chce, a pak prawí: Posud byly poměry mezi Dánskem a Rakauskem wždy jen do diplomatické mhy zahaleny. Dánské časopisy ale psaly ( i officiální ), že se chowá Rakausko w záležitosti šleswícké neutrálně. Starý Bundestag přestal, a nowá centrální moc, we které rakauský princ welikého wplywu má, uznala, že je záležitost proti Dánům společná celému Německu; jest tedy patrno, že i Rakausko, nechce-li záwazek společný zlomiti, proti Dánům státi musí. Z korrespondence officiální mezi wůdcem pruského a dánského wojska od 22. čerwence wyswítá ale, že Dánowé Rakausko za přítele swého powažují, a jen německau centrální moc za nepřítele mají. Také wím z časopisů, že se wyslanec rakauský, který posud w Kodáni jest, co přítel dobrý k wládě dánské chowá. Wessenberg ubezpečuje p. Šuselku, že se nic strany těch wěcí newyjednáwalo, a wůbec mu dáwá na srozuměnau ( dle našeho wýkladu ), žeby byl lépe učinil, kdyby byl mlčel. Na to se ještě p. Šuselka táže ministrů obchodu a financí, stalo-li se co pro podporowání oněch průmyslníků, kteří pro nynější zmatené časy wýdělku nemají, a ministři odpowídají tak, že ministerstwo již dříwe o to se postaralo, než p. Šuselkowi tato péče na srdce padla. ( Rozumí se, že p. Šuselka jen se takowau lacinau pečliwostí zalíbiti chce we Wídni. ) Haimrl: Roku 1635 odstaupena jest Lužice od Čech k Sasům za 72 tun zlata náhrady wojenské, s tau wýmínkau, aby časem swým jakožto manstwí ( Lehen ) české nawrácena byla. 1815 muselo Sasko jednu část Prusům odstaupiti, a až wymře dynastie pruská, připadne tato část zase nazpět ku koruně české. Táži se tedy ministra zahraničných záležitostí, je-li mezi Čechy a Saskem strany Lužice posud nexus feudalis ( manstwí ) a uznáwá-li jej Sasko? Wessenberg nezná z paměti listiny sem náležící a dá odpowěď později. Nyní oznámil president Strobach, co učinil, aby možná bylo o náwrhu Kudlichowě hlasowati. Nagele žádá, aby jeho amendement ( wšech je asi 70 ) sám pro sebe byl pojednán. Laszer: Hned k prwní otázce, má-li se woláním jmen hlasowat, musím podotknaut, že se způsob hlasowání při každé otázce zwlášt určit musí. ( Podporowán welkau majoritau. ) Kudlich: Newím, jak se z toho labyrintu dostanem. Utwořily se w sněmu zlomnowité strany, jak se mi zdá, jen z pauhého nedorozumění; jedna myslí, že ta druhá je proti každé náhradě, a druhá myslí, že ta prwní žádá za každé břemeno náhradu. Ale my wšickni jsme pro mírnau náhradu až na několik ( podiwení w komoře ), tedy bych myslil, by k docílení nějakého srozumění si každá frakce 3 muže wywolila, kteří by se dnes o hlasowání umluwili, a sezení se zatím odročilo. Vaschank myslí, žeby nejkratšeji bylo, w následující otázky celau záležitost zahrnauti: 1. Mají wšecka z poddanosti wyplýwající břemena wyzdwižena býti? 2. Má se za wšechny přiřknaut náhrada? 3. Jen-li za některé? 4. Od koho má býti dána? Jeho náhled nenalézá podpory. Lubomierski podporuje Kudlichůw náwrh. Nám se daří jako železným dráhám, ta nejrownější cesta není pro nás to nejkratší, tedy musíme takowau wolit, která nás nejdříw z labyrintu 73 amendementů wywede. Bach: Ministerstwo se musilo práwa ujmaut, nesmělo zůstat w pochybném postawení. Celá třítýhodní debatta nedá se třířádkowau zásadau wyslowit. By se wšemu nedorozumění předešlo a wěc ta se saukromá býti nezdála, budiž sestawena komisse ze sněmowníků. Borrosch: W hlawních punktech jsme srozuměni, a přijdeme-li na některau podrobnost, odewzdáme ji komissí. Goldmark: Na každý náwrh se musí wzíti ohled, newím, k čemu tedy komisse, zajisté již president tu nejkratší cestu wywolil. Když padesát řečníků mluwilo, měl ministr dost příležitosti, se wyjádřit, a nebylo zapotřebí, by práwě ministr sprawedlnosti práwo nawrhowatele zkracowal ( hluk ); táže se ministra, zdali to posud chce učinit otázkau kabinetu? Bach: Ministerstwo swé náhledy nezměnilo. Laszer je pro odročení sezení k tomu cíli, by se dle náwrhu Kudlichowa privátní srozumění docílilo. Poláček žádá, aby se wsichni ti, kteří amendementy učinili, dohromady sešli a usrozuměli. Pillersdorf chce, aby se již dnes wyslowilo zrušení poddanstwa, ostatní prowedení ale komissí odewzdalo. Tu ještě po sobě Hein, Klaudi, Peitler, Dylewski, Hawelka, Löhner, Jonák, Laszer, Fischhof, Mayer, Trojan atd. mluwili tak, že konečně, když náwrh přijat byl, aby dnešní sezení odročeno bylo a na zejtřek se rozličné strany srozuměly, již zatím skoro druhá hodina odpoledne došla, o které se sněm beztoho obyčejně rozcházíwá. Nebylo tedy odročení mnoho platno. Mezi řečníky zwlášté Polák Dylewski welmi trefně podotknul wsechny nemístnosti a nerozwážliwosti, do kterých se komora pustila, wezmauc náwrh Kudlichůw do plné rady zrowna bez příprawy. Zejtra tedy bude snad skutečně hlasowání. Dne 26. srpna. ( Dokončení. ) Kraus, ministr finanční: Poněwadž otázka náhrady tak důležitá, musím se wyjádřiti, s jakého stanowiska finanční ministerium tu wěc powažuje. Má-li poddanost zrušena býti, tu panuje jen jeden náhled; mají-li břemena poddanosti přestati, i w tom se mínění srownáwají. Otázka, která tolik rozličných mínění prowolala, je: Má-li náhrada býti dána, od koho a jakým způsobem? Předewším se srownáwám s mým kollegau, ministrem sprawedlnosti, že máme sprawedliwi býti, neb sprawedlnost jest hlawní podmínka financí. O břemenech, které s poddaností padnau, nemůže tu býti řeč, nýbrž jenom o těch, které na záwazcích se zakládají. Než k wyzdwižení jich přikročíme, rozwažme napřed, jaká změna poměrů w žiwobytí lidském nastane. Žiwnost rustikální získá, kdežto majitel statku tratí. Owšem se zdá, že jistá suma jedné strany na druhau přejde, ale w skutečnosti se to jinák ukazuje. Stát jest organický celek. Trpí-li jeden díl, musí i druhý spolu nésti. Ulehčí-li se nyní s jedné strany sedlákowi, aniž by se wrchnosti náhrada dala, stane se křiwda wrchnosti, neb ona utrpí ztrátu a nebude w stawu tak hospodařiti, jak prwé. Nejen wrchnost bude míti škodu, nýbrž wšickni, co s ní we spojení byli a nějaký užitek táhli. Nebude w stawu wzděláwat pole tak, jak dříwe, neb robota přestala, a kapitál, který na její místo staupit měl, nedostal, by si potah a nářadí zjednati mohl. Tím se produkce umenší, a práwě ta nejchudší třída, od swých rukau žijící, to nejwíc ucítí. Statkáři, kteří z urbárních powinností welkau část swých příjmů měli, nebudau w stawu w městě žíti a swé děti do wychowání dáwati, a tím utrpí obywatelé měst. Průmysl a obchod klesne, poněwadž prwoprodukce menší bude. Tím, že sedlák užitku nabude, se to ještě newyrowná, neb w zemích, kde tak daleko we wzdělání nepokročil, nebude wědět, nač má práci wynaložit. Pak jsau statky z wětšího dílu zadluženy, statkář nebude moci platit, wěřitel bude přinucen, statek mu dát do prodeje, a jak smutné to býwá, zwláště při wětších statkách, wí každý. A tak bude celý stát trpět. Tato břemena jsau jistotně dílo tyranstwí, ale dílo tyranstwí nauze. Wětší díl těchto powinností powstal, že w nauzi postawený, by jen žiwu býti mohl, pod tau nejtužší wýmínkau kus půdy přijal. Poukazuji jen na Irsko. Jaké wýmínky si nechají líbit tamnější pachtýřowé, kteří přece swobodní jsau? Tyto poměry musí přestat, ale tak, by celku neuškodily, a já nemohu připustit, žeby nyní opráwnění audy národu nebyli. Kdo má náhradu platit? Tu myslím, že ten, kdo zrušením těchto poměrů získá. Opráwněný i powinnowaný, neb onen tak dobře získá jako tento. On bude w stawu swé pole lépe wzděláwati, než to s robotau bylo možná, on bude díly swého hospodářstwí pachtowati, a činže bude wětší než nynější wýtěžek. Ale ještě někdo třetí získá – stát. Jak mohowitosti bude přibýwat, tak také porostau daně, a já co fiinanční ministr se nelekám, wyslowiti to, že stát díl náhrady přewezme. Já widím budaucnost, která mnohem wětší bude, než přítomnost, a to jen následkem těchto prostředků. Neupírám, žeby ta budaucnot také přišla, i kdybychom bez náhrady tyto poměry zrušili, wždyť po 472 čase i na láwě wyroste tráwa. Ale státní maudrost je proti wšem skokům, jen proto, že nebezpečné jsau. Nekojím žádých sanguinických nadějí, že snad hned se důchody rozmnoží, naopak jsem přeswědčen, že se prwní čas umenší, ale budaucí léta, doufám, že to wynahradí. Ostatně myslím, že se nemůže již teď určiti, mnoho-li náhrady má stát přewzíti, a že se to provinciálním sněmům ponechati musí, neb každá má zwláštnosti we wěci této. Dále omlauwá ministerium, proč robotu w Haliči zrušilo a náhradu ze strany státu wyslowilo. Po řečích ministrů Bacha a Krause nastala weliká rozepře strany toho, že nyní ještě jednau Kudlich mluwiti chtěl. Goldmark: Řád jednací §. 62 owšem prawí, že může ministr wždycky mluwiti, ale jiný §. 64 zase prawí, když sněm wyřknul, že jednání o jedné wěci jest ukončeno, může ještě nawrhowatel ( zde Kudlich ) a konečně referent mluwiti. Po těchto dwau tedy nemá již nikdo mluwiti; poněwadž ale po p. Kudlichowí ještě dwa ministři mluwili, žádám, aby p. Kudlichowi dle §. 64 bylo ještě jednau poslední slowo powoleno. President zastáwá práwo ministrů a také Helfert, že oni wždycky, tedy i po nawrhowateli a po refferentowi mluwiti mohau. Löhner ale dokazuje, že tak řád jednací nebyl míněn, že se jen wytrhla ta sada sama o sobě, že ale ona w §. 62 jen tolik znamená, aby směl ministr wícekrát než dwakrát o jedné wěci mluwiti, co deputowaným dowoleno není. Kdyby mohli ministři skutečně pořád mluwit, tuť by třeba ani nedopustili, aby o něčem, co jim whod není, k hlasowání přišlo, a tak by mohli, když z něčeho otázku kabinetní učiní, celý sněm terrorisowati, co jest neslušno. President: To k wěci nepatří, a předhazowat ministerstwu terrorismus, jest proti pořádku, upomínám tedy řečníka na pořádek. ( Powyk, Löhner chce mluwit. ) President: Když řečníka napomínám k pořádku, má se předewším posaditi, a pak se může omlaumat. ( Violand, Goldmark a jiní z lewice křičí; powyk weliký. ) Gobbí: Pánowé, pamatujme, že jest to říšský sněm. Hádka o to, smí-li Kudlich ještě jednau mluwiti, trwala nyní ještě dále, zůstala ale auplně bez následků pro to, že pak dle náwrhu p. Klaudiho uzawřením wětšiny se přestalo. Löhner tázal se, béře-li presidet slowo swé proti němu nazpátek, a když president wyřknul, že nebéře, ohlásil on protest, ku kterému se také Šuselka a jiní připojili.


1. říjen 1848, Zdroj: Národní nowiny, Část: Uhry, Titulek: [Zmařené powstání], Autor: Hawlíček, Karel
[ tři hwězdičky]Powstání Slowáků je jako zmařeno. Dle saukromého dopisu z Wídně je Hodža we Wídni a přinesl přesmutné zpráwy. Wojsko císařské do našich střílelo. ‒ Wečerní List podáwá následující podrobnější dáta: „ We dwau menších punktách byli Slowáci zwítězili nad wojskem, národní gardau maďarskau, po třetí wšak docela jsau rozptýlení, 200 jich dílem pobito, dílem raněno, mezí posledními i Fryč. Hlawní příčina této porážky jest, že se sedláci na prwní rozutíkali a dobrowolníky w šachu nechali. Národní radda je rozpuštěna. Štúr, Hurban a Hodža jsau zachráněni. “ [ tři hwězdičky ] Ministr Batthyany z příčiny „ wpádu panslavistů “ do horních Uher nařídil: 1. Aby se u každého úřadu sestawil náhlý saud z takowých wlastenců, kteří zákon nad buřiči neuprositelně wyplní. 2. Welicí župani i auředníci nech se starají, aby uchwácení buřiči před tento saud postaweni byli. 3. Každému, kdo by jednoho takowého buřiče jal, pojišťuje se mimo wděčnost wlasti náhrada 50 zl. stř.


27. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [nesouhlas s lamentacemi ostatních českých časopisů], Autor: Havlíček, Karel
Motto: Jesczce Polska nezginęła, Pȯki mi žyjemy! H. B. — Účel tohoto článku není jiný, než objasniti smysl této znamenité sady z polské písně a obrátiti ji na naše nynější okolnosti. Mnohé naše časopisy ( nechceme naschwál jmenowati které, aby se nezdálo, že z osobních příčin toto píšeme ) wedau jenom ustawičné lamentace nad nynějšími pohromami naší swobody. Ustawičné jejich naříkání jest: Již jest wšechno ztraceno, swoboda tisku jest zrušena, již nesmíme prawdu psáti, národe! již naposled k tobě swobodně mluwíme atd. atd. atd. My takowé jednání w nynějších okolnostech schwalowati nemůžeme. Jisto jest, že jsme we swobodách swých znamenitě zkráceni, a že snad ještě wětší nebezpečí na nás čeká: awšak nemaudré jest, přeceňowati a zweličowati naše ztráty a neštěstí, čímž se jen méně odhodlaní přátelé swobody děsí a důwěra národu podkopáwá, jakož s druhé strany dodáwá se tím odpůrcům swobody jen wíce smělosti a opowážliwosti. Jmenowitě, co se swobody tisku týče, není to prawda, že jsme swobodu tisku ztratili, jak se mnohé časopisy nalamentowaly. Swobodu tisku máme, a nowý nepřízniwý zákon o tisku obmezil jen swobodu tisku kaucemi welikými a wyhrožowáním welikých peněžitých a žalářních trestů; může se tedy říci, že těm, kteří swobodně psáti chtějí, hrozí wětší nebezpečenstwí než dříwe, ale proto přece není ještě swoboda tisku zrušena. My aspoň doufáme dokázati skutkem, že swoboda tisku zrušena není, a powíme ministerstwu tak jako prwé prawdu do očí. Špatný woják, který hrdinsky smýšlí jenom w čas pokoje, když není nebezpečenstwí. Pro trochu peněz a pro kausek žaláře nemusí se ještě prawda zamlčeti. Ten jest ztracen, kdo sám w sebe důwěru ztratil. Jaké jest nebezpečí naší swobody? kdo jsau její nepřátele? — Podíwejme se jim trochu chladně do očí. Několik ministrů, asi osm nebo dewět, samí křehcí lidé; za nimi wětší část šlechty, nejwíce lidé s malým rozumem a ještě s menší činností a odwahau: pak weliké hejno „ dobře smýšlejících “ čili sedmašedesátníků a rozličné čeledi, kteří ale mají tu wlastnost, že wšude jen sekundirují, a když se o něco důležitého jedná, wždy zalezau, a s každým drží, kdo wyhrá. Prawda owšem, že toto ministerstwo ke službě swé má ohromné wojsko, které wšechno wěřiti musí, co se mu wěřiti poraučí, ať jest to prawda nebo ne, a kteréžto wojsko powažuje nynější wláda za nejhlawnější důkaz wšeho práwa; ale musíme wyznati, že takowé důkazy na dlauhý čas nepostačí, protože jsau příliš drahé, a kdo potřebuje na důkaz swého práwa 900.000 mužů a 100.000 koňů, jest wíce k politowání než k obáwání. Na druhé straně ale stojí celý národ, který si zajisté swobodu přeje a hotow jest, pro ni mnohé oběti podstaupiti; swobodomyslní lidé jsau weliká patrná wětšina w zemi, co jim tedy schází, aby uskutečnili swá přání? Nic než uwědomění swých sil, wzdělanost, swornost, zdrawý smysl, opatrnost a dobré použití okolností. Nač tedy marné naříkání a zaufání? To nikam newede. Swoboda se nedá wykřičet, wyplakat a wylamentowat, jen z ruky pilné naděje kwitne! Za rok, za dwě léta nemůže se předělati, co pokazili wěkowé. Kdyby nyní každý občan již tak wzdělán byl, aby rozuměl wšemu, čeho nám jest zapotřebí, byla by to jen prawá hračka, uspořádati zemské řízení, tak jak toho swobodným národům zapotřebí jest. Musíme tedy tento lid poučowati, a tak se wždy přibližowati k žádaucímu cíli. Třeba to nebylo za rok, za dwě léta, proto ještě nebude rozumný člowěk zaufat, aniž hodí prací swau o zem a nechá wšeho díla. Podíwejme se na jiné národy, kteří nyní již po dlauhý čas jisté a nezrušitelné swobody užíwají: oni ji také nenašli we snu, ani si ji newydobyli za den a za rok, ale mnoho času, mnoho práce, mnoho obětí wynaložili. Proto nesmíme i my zaufat, nýbrž pracowat. „ Ještě Polsko nezhynulo, pokud my žijeme, “ nebo jinák: Ještě swoboda nezhynula, pokud my žijeme. „ Nedejme se! “ stojí napsáno pod podobiznau našeho dra. Riegra, a to budiž naše wšeobecné heslo. Třeba byly naše síly w této době ještě nepostačitelné, ale wězme, že si můžeme tyto síly sami zwětšowat, když budeme činností, wytrwalostí a obezřetností swau poučowat spoluobčany swé ještě posud k uwědomnění nedospělé. Tu se nám otwírá weliké nadějné pole k činnosti a newywažitelná studnice naší sily a swobody; starejme se, aby nám nebyla pokalena.


7. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [redakční sdělení], Autor: Havlíček, Karel
S počátkem měsíce dubna nastane nowé čtwrtletí a tudy nowé předplacení na Národní Nowiny. Poněwadž wšak zároweň auplná reforma nastane w zasílání časopisů wůbec, držíme za potřebnau wěc, abychom nowé ustanowení wáženému obecenstwu náležitě we známost uwedli, tak aby každý wěděti mohl, jak se sprawowati. Kdo se předplatiti chce, zašle nyní ustanowenau předplatní sumu zrowna w psaní: Na expedici Národních Nowin w Praze, což jest nejrychlejší a nejjistější cesta. Na adresse musí se wšak podotknauti, že jsau to předplatní peníze, poněwadž by sice porto zaplatiti se muselo, kdežto předplatní peníze od porta oswobozeny jsau. Takowéto předplacení může se wždy státi a wšechny c. kr. pošty musejí takowá psaní s penězi předplatními na naši expedici wždycky přijímati. Hned jak expedice naše w Praze peníze obdrží, začnau se druhý den p. předplatiteli jeho časopisy pořádně zasílati. Páni předplatitelé jsau tedy ode wšeho prostřednictwí c. kr. pošt oswobozeny, neboť posud často některé pošty předplacení po jisté lhůtě již přijímati nechtěly. Cena předplatní na Národní Nowiny i s Šotkem jest i se zásilkau poštowní a s obálkau čtwrtletně ( t. j. duben, máj, čerwen ) 2 zl. 40 kr. stř. Na Šotka přijímáme také od dubna zwláště předplacení a budeme jej po poště i bez nowin rozesílati. Cena předplatní jest čtwrtletně i s obálkau a zásilkau poštowní na Šotka 40 kr. stř. Kdo by spolu chtěl nynější čtwrtletí Šotka ( za leden, únor, březen ) po poště obdržeti, kterého ještě dost w zásobě máme, račiž 30 kr. stř. na to zaslati. Připomínáme, aby každý swau adressu a jmenowitě poslední poštu zřetelně udati ráčil, protože si pak jenom sám připsati musí winu, když skrze špatnau adressu nějaká mýlka se stane, aneb se jeho nowiny na některau jinau, jemu méně pohodlnau poštu zasílati budau, což pak, když již jednau obálky na celé čtwrtletí wytištěny jsau, nelze jest měniti. Žádáme též uctiwě, aby wšechny zásílky, týkající se předplacení a zásílky, adressowány byly na expedici a ne na redakci Národních Nowin, a aby též P. T. páni předplatitelé za wčas se předplatiti ráčili, protože pak w posledních dnech nesnadno jest, tolik práce, jako obstarání obálek a zásílky potřebuje, najednau zastati. Připomenauti též musíme, aby ti P. T. pánowé, kterým jednotliwá čísla z minulého roku Nár. Nowin se nedostáwají, a kteří by rádi auplné exempláře celého minulého weledůležitého roku pohromadě měli, příležitostně ale jistě do konce tohoto měsíce března se o ně w naší expedici přihlásili, kdežto je po 1 kr. stř. dostanau. Po uplynutí tohoto měsíce hodláme nepotřebné zbytky z minulého roku pro newyhnutelný pořádek w expedici k jiné potřebě obrátiti. Auplné ročníky 1848 Národních Nowin, kterých nám asi 40 exempl. ještě zbylo, mohau se za 5 zl. stř. dostati. Celé třetí a čtwrté čtwrtletí každé po 1 zl. 30 kr. stř.


29. červen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [Redakční výzva], Titulek: [Prosba], Autor: Havlíček, Karel
Panu dru. M.š.nowi we Waljewě. Prosím, příteli, newáhejte nám zasílati to, co jste slíbil; zpráwy o wašich záležitostech budau pro nás nesmírně potřebné a wítané. Red.


18. leden 1848, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Rozmluva mezi venkovským rychtářem a kancelářským, Autor: Havlíček, Karel
Rozmluwa mezi wenkowským rychtářem a kancelářským. Rychtář. Pánbůh rač pozdrawit urozený pane kancelářský! Kancel. Dobrytro! s jakau zas na mě lezete? Rych. I s dobrau, neráčejí se horšit urozený pane kancelářský. Kancel. Apropo! neseteli pak ten Berzeichnik a tu Bittschrift wod těch wašich gruntowníků, co se chtějí s robotsrechtu wyplatit? Rych. Poslušně ruku líbám urozený pane kancelářský, dyť s tím schwálně jako na koni běžím, ráčejí si to přečíst ( listiny mu podáwaje ). Kancel. Pakugte se mi i s tau waší sprostau češtinau, kdo pak má tej waší machlanině rozumět, a kor dyž je to eště tau nemotornau latinau; člowěk aby každý slowo hodinu slabikowal, a pak eště hodinu studirowal; dejte mně s tím swatej pokoj: jak jen člowěk tu sprostau češtinu uslyší, už se mu kormautí. Rych. Hm, hm, to snad jen těm urozený pane kancelářský, kteří mají plný žaludky drahé učenosti? – dyť pak urozený pan kancelářský pauhý Čech? Kancel. Mlčte mně s takowau, ani to slyšet nechci, člowěk se musí stydět, že je Čech. Rych. I to by tomu dali urozený pane kancelářský! – Čechem být není žádná hanba; to ráčili říct na opak: Čechem být a neumět česky, to je hanba, za to bych se wěru, jak jsem sprostý sedlák styděl; u nás kdo neumí česky, tomu se říkáwá seber swé šwestky! – Kancel. I tu verfluchtský chlape! newíš s kým mluwíš? Amtsdienre! toho chlapa mně zawřete do ssupcimry a nechte mně ho tam celej den sslisowanýho; já tě budu učit morestům, marš! Rych. Toť jsem wěděl! – To ještě urozený pan kancelářský nejlépe umí, ale mně se zdá že by mu líp slušelo, kdyby se naučil česky číst a psát a lépe mluwit, když chce být urozeným panem kancelářským. – s. Dodatek Red. Důwěřujeme se, že nám takowí P. T. p. kancelářští, kteří se do formy zde uwedené sami nehodí, aspoň za zlé pokládati nebudau, že jsme tento obrázek dle přírody wěrně wykreslený tuto položili. Báli jsme se, aby časem podobné exempláře, až ze žiwota wyhynau, také z paměti a z historie české nezmizely, a proto jsme se postarali, aby pro budaucnost aspoň tato jedna species zachowána zůstala.


10 duben 1849, Zdroj: Národní Noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Zpráva], Autor: Havlíček, Karel
— Pan Fr. Hašek, býw. poslanec Budějowský, oznámil nám, že též přistupuje k oswědčení poslanců českých w č. 72 Národních Nowin wydanému.


4. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [O odklonu papeže od liberální strany], Autor: Havlíček, Karel
Není tomu ještě tuze dáwno, když bylo jméno papeže Pia IX. heslem liberální strany a práporem, kolem kterého se středila swobodná Italie. „ Pio nono! “ bylo heslo každé revoluce, a nyní jest „ Pio nono “ heslem reakce. – Když r. 1847 kardinál Mastai-Feretti byl wywolen za papeže, drželo ještě Rakausko swau ochranau ruku nad Italií, i řídilo její osudy. Mastai wšak se nehrozil rakauského wplywu, nýbrž zlomil smělau rukau pauta, které wázaly jeho stařičkého předchůdce. Nikdo neponaukal Pia k tomu co učinil, sám a ze swé wůle darowal národu swobodu. Papež Pius, neobmezený samowládce, střežen najatými Šwýcary, podporowán wojsky wšech panowníků italianských, seděl pěwně na papežské stolici, i nechwěl se před revoluční wichřicí, která tehdy ještě upautána byla, a přece se samowolně odřekl neobmezené wlády. Neb udělil swobodu tisku, i dowolil národu, by se směl ozbrojiti, dal tehdy wšecku zbraň do rukau lidu, zbraň ducha i zbraň hmotnau. Pius rozwázal wazby i chtěl učiniti národ swobodným, což zajisté dostačitelný jest důkaz, že Pius oprawdu chtěl swobodu. A přece se stal nyní Pius náčelníkem reakce, utekl se ke králi, jehož jméno bylo hrozné každému swobodumilownému, sestředil kol sebe wýbor nepřátel wlaské swobody, i opírá se nyní zřejmě národu, u kterého se dříwe ucházel o radu a o podporu proti rakauskému wplywu. Jaké jsau toho příčiny, stal se snad Pius nepřítelem swobody, znechutila se mu nesmírným krweprolitím a neustálým bojem, jenž byly jejím následkem? Prohledneme-li pozorně dějiny lonského a letošního roku w Italii, poznáme příčiny takowéhoto jednání papeže Pia. – Když ponejprw zawzněly w Italii hlaholy swobody, tuť nemyslel nikdo na další budaucnost, každý se těšil z toho, což práwě obdržel; pak chtěl ještě wíc, i dostal tolik, mnoho-li dostati mohl, neměly-li auzemní poměry zcela změněny býti. Wšak ani tyto meze nezastawily praud revoluce. Posud stály w čele powstalé Italie mužowé, proslulí we wlasti a po Ewropě, kteří byli we spojení s Piem, a kteří chtěli pauze přirozené wywinutí swobodných ústaw w mezech stáwajících států. Jako Gioberti, který we srozumění s Piem pracowal k tomu, aby w jednotliwých státech swoboda opewněna byla, aby pak tyto státy se spojily swobodnau smlauwau w saustátí pod předsednictwím papeže římského. Ze začátku byla Italie s tím srozuměna, a papež Pius stál w čele této revoluce. Brzo wšak nestačily již meze stáwajících států překypujícímu praudu revoluce, republikánští unitáři s Mazzinim w čele zatlačili Giobertiho i Pia i jich záměry, postawili se za náčelníky revoluční straně, i zmocnili se wšech států, u kterých revoluce zwítězila. Nyní wzala revoluce italianská zcela jinau twářnost na sebe. Nejednalo se již o wybawení národu z otroctwí, o obhájení swobody, o získání ústawních práw; nýbrž jednalo se o ubudowání zcela nowého státu. Wšecky stáwající říše a králowstwí, ano i papežstwí, samo měly býti zrušeny a zničeny, wše stáwající by muselo přestati, a celá Italie by se spojila w jedinau nerozdílnau republiku, jejížto hlawau by byl Řím. Takowé byly záměry strany, která nyní revoluci wéwodila. Populárnost a oblíbenost Pia papeže nebyla této straně whod, neb jisto jest, že papežství muselo zničeno býti, měly-li jich záměry w skutek uwedeny býti. Pročež hleděli nyní ustawičnými žádostmi, ku kterým Pius swoliti nemohl a nechtěl, u lidu o přízeň ho připrawiti, což se jim i poštěstilo, až ho i konečně z Říma do táboru nepřátelského wypudili. Wšak ani Pius sám s tauto stranau spojiti se nechtěl, neb dobře nahlížel, kam její záměry wedau, a že Italie musí podniknauti boj s celau Ewropau, chce-li jako republika w jedinau říši se spojiti. Neb pak by již Angličané, majíce wždy na zřeteli swé kramářské záležitosti, byli nepodporowali Wlachy, a tito opuštěni ode wšech, podlehli by swým nepřátelům. To Pius dobře nahlížel, a od nynějška odřekl se wšeho spojení se stranau revoluční, a wrhl se do náručí reakce, která ho pak zcela opanowala a upautala. Nyní nastala pro Italii smutná doba. Unitáři netajili již nikde swých aumyslů, i ač slabí, pustili se přece w boj, w kterém i podlehli. – Strana reakcionářská opanowala zcela, a málomyslný Pius neměl již tolik odhodlanosti, samočinně wystaupiti. Přechmaty unitářů ho přestrašily i odwrátily ho též od sírany mírné a rozumné. Strana reakcionářská má ho nyní za swůj prápor, i dowoluje si w jeho jménu wše, což se jen kard. Antonellimu za prošpěšné sezná. Tak roztrušuje powěst, že sw. otci se okázal Kristus Pán, a že ho starostliwě napomínal, aby poddaným swým žádné swobody nedáwal a rady Francauzů neposlauchal. Takowých lží užíwá strana reakcionářská, aby za jedno jméno Pia docela u lidu zostudila, a za druhé aby si wplyw na sprostý lid získala. Takowé jsau okolnosti, které Pia IX. udělaly tím, čím nyní jest, totiž pauhým nástrojem strany reakcionářské. Papež Pius chtěl oprawdu swobodu, neměl wšak tolik síly, aby ji nawzdor wšem překážkám zachrániti dowedl. Pius neuměl dříwe ubrániti swobodu proti přechmatům přemrštěnců, a nyní není w stawu ji zastati proti přechmatům reakcionářů.


20. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Rozmanitosti., Titulek: [z novin Lloyd], Autor: X
– Takto píše někdo z Prahy od 15. bř. do Wídeňských ministerských nowin Lloyd: „ Nech zdejší nowiny říkají, že lid s ústawau není spokojen, anebo že jsau nepokoje w zemi, newěřte tomu. Naopak: já mluwil od té doby s lidmi ze wšech končin provincie, wšude učinil ten skutek nejradostnější dojem, krom na těch, kterým se tím překazila hra. Nech jen ministerstwo statně a silně pokračuje, a wšechno bude dobře, neboť každý, kdo to myslí upřímně, bude je podporowat, poněwadž ono chce zákon a pořádek. Wšichni Čechowé budau se owšem horšiti, poněwadž zůstane wšechno pokojné. Nestydatost býwalé Swornosti jde tak daleko, že se jich wčera několik tuctů na pohřbu ukázalo a mezi nimi čtyři se šawlemi. Proč se trpějí tyto šawle, když je Swornost zrušena, její ozbrojení zapowězeno! – Naši studenti hýbají se zas také we wšelijakých malichernostech. “ Překlad jsme podali wěrný; úwahu si o tom udělá každý sám.


28. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Nemůže se s jistotau říci, probudil-li se w našem hrdinowi skutečně cit lásky, ba pochybno jest, jsau-li pánowé tohoto druhu totiž ne práwě tlustí, awšak také ne štíhlí, k lásce wůbec schopni, ale přece to bylo něco podiwného, něco takowého, co si ani sám neuměl wyswětlit: zdálo se mu, jak se potom sám přiznáwal, jakoby celý bál se wším hřmotem a hlukem byl někde w dálce, hausle a trauby zwučely někde za horami a wšechno bylo pokryto mlhau, z které jenom obraz něžné blondinky jasně a auplně se jewil. Zdál se, že již jinak není na swětě, že také Čičikowowé aspoň na několik minut swého žiwota promění se w básníky – awšak slowo básník bylo by snad příliš mnoho řečeno. Alespoň cítil se w tuto chwíli čímsi podobným mladému člowěku, ne-li dokonce husarem. Wida na blízku gubernátorky prázdnau stolici, hned se na ni umístil. Rozmluwa z počátku nechtěla držet, ale potom již to šlo, ba začal již dostáwat „ fors “.... tu se musí k welikému zahanbení podotknaut, že mužowé usedlí a postawení w důležitých hodnostech jaksi jsau trochu neohební w rozmluwách s dámami; na to jsau mistři páni poručíkowé a ti, kteří ještě nejsau wíce než kapitánowé. Jak to dělají, Bůh sám wí; zdá se také, že nemluwí tuze maudré wěci, a přece se děwče až potácí smíchem; ale statský sowětník ať si mluwí Bůh wí co, buďsi o tom, že jest Rusko welmi obšírný stát, neb i prohodí zdwořilost, skutečně wymyšlený ne bez ostrowtipu, přece z něho přílišně čpí knihau, a když i řekne něco směšného, tu se sám nepoměrně mnohem wíce směje než ta, která to poslauchá. Tu se o děje zmínka jen proto, aby čtenářowé wěděli, proč blondinka pořád zíwala mezi rozmluwami našeho hrdiny. Hrdina wšak to ani nepozorowal, wyprawuje množstwí příjemných wěcí, které již měl příležitost s prospěchem přednášet na rozličných místech, jmenowitě w Simbirské gubernii u Sofrona Iwanowiče Bezpečného, kdežto tenkráte byla dcera jeho Alexandra Sofronowa s třemi Marii Hawrilownau, Alexandrau Hawrilownau a Adelheidau Hawrilownau; u Fedora Fedorowiče Prerekrojewa w Rézanské gubernii; u Flora Wasiljewiče Pobědonosného w Penzenské gubernii a u bratra jeho Petra Wasiljewiče, kdežto byly schowanka jeho Kateřina Michajlowna a wnuční sestry její Roza Fedorowna a Emilie Fedorowna; we Wjatské gubernii u Petra Warsonofěwiče, kdežto byla setra šwagrowé jeho Pelageja Igorowna se sestřenicí Sofií Rostislawnau a s dwěma newlastníma sestrama Sofií Alexandrownau a Makulaturau Alexandrownau. Zdá se, že kromě obyčejného komického nápadu naráží ( owšem jen lehce ) zde Gógol na dlauhau litanii celé rodiny císařské, která se při každé mši několikrát na hlas zpíwá a odříkáwá. Wšem dámám se dokonce nelíbilo takowé chowání Čičikowa. Jedna naschwál šla okolo něho, aby to pozorowal, a naschwál zatrhla do blondinky dosti newšímawě tlustau obručí swých šatů, a bajaderem swým naschwál tak zatočila, že zawadila koncem do jejího obličeje, a zároweň se také blízko za ním z dámských úst, zároweň s wůní fialkowau, dalo slyšet welmi píchlawé podotknutí. Ale neslyšel-li to skutečně aneb se jen naschwál dělal, jakoby neslyšel, bylo to na každý spůsob nehezké, neboť na dobré mínění u dám má si každý zakládat: toho také litowal, ale teprwa později, když bylo již pozdě. Nelibost w každém ohledu sprawedliwá objewila se na mnohých obličejích. Jakkoli byla we společnosti weliká wáha Čičikowa, ačkoli byl milionář a na obličeji jeho bylo cosi welikodušného, ba i Marsowského a wojenského: ale jsau wěci, které dámy nikomu neodpustí, ať si je kdo koli, a pak také je u nich ztracen. Zanedbání, jakým se Čičikow prowinil proti dámám, způsobilo mezi nimi též swornost, která již byla w nebezpečenstwí s ohledem na zmocnění se té známé stolice u dweří. W slowech suchých a nic neznačících, které on bez aumyslu wyřknul, našly satyrické aumysle. K doplnění neštěstí sepsal některý z mladých lidí jakési satyrické werše na tancující společnost, bez čeho jak známo ani jeden wenkowský bál nemůže projít. Tyto werše připsaly se také hned Čičikowu. Mrzutost wzrůstala a dámy počaly o něm w rozličných kautkách mluwit nejnešťastnějším spůsobem, a ubohá instistitutka byla již zničena dokonce a ortel její byl již podepsán. Zatím se ale na našeho hrdinu strojila nejnemilejší neočekáwanost: práwě když blondinka zíwala a on ji wyprawowal jakési w rozličných dobách se přihodilé kausky, ba zawadil také o řeckého filosofa Diogenesa: ukázal se z posledního pokoje Nozdrow. Přinesl-li ho čert z jídelny aneb ze zeleného hostinského pokoje, kde se hrálo wýš než w whist, přišel-li sám aneb ho někde wyhodili, ale šel wesel, maje prokurátora za ruku chyceného, jehožto již jistě tahal nějaký čas, protože ubohý prokurátor na wšechny strany šwihal očima, kterak by našel prostředek, wybawiti se z přátelského putowání. Bylo ale také skutečně nesnesitelné. Nozdrow napiw si kuráže we dwau šálkách čaje, owšem ne bez rumu, prášil nemilosrdně. Čičikow wida jej z daleka, odhodlal se i k oběti, totiž k opuštění swého šťastného místa a k rychlému se odstranění, neboť mu loto potkání nic dobrého neslibowalo. Ale jako na neštěstí zrowna se také přihodil gubernátor, wyslowuje obyčejnau hned swau radost, že našel Pawla Iwanowiče, a prosil jeho, aby byl sudím w hádce jeho s dwěma dámama strany toho, je-li láska ženská dlauhá aneb není; zatím ale již ho Nozdrow uwiděl a běžel zrowna k němu. „ A Chersonský poměštík, Chersonský poměštík! “ křičel on a smál se z plného hrdla, „ nu, mnoho jsi nakaupil mrtwých? Wždyť wy newíte, Waše Prewoschoditělstwo! “ řwal dále obrátiw se ke gubernátoru, „ že handluje w mrtvých duších! Na mau duši! Čičikowe! wždyť ty, prawím ti to co přítel, widíš, my wšichni zde jsme twojí přátelé, a také tuhle Jeho Prewoschoditelstwo, já bych tě dal oběsit, na mau duši, oběsit! “ Čičikow zrowna newěděl, kde sedí. „ Wěříte-li Waše Prewoschoditelstwo! “ – pokračowal Nozdrow – „ když mi řekl: Prodej mrtwé duše! až jsem málo nepraskl smíchem. Přijedu sem a wyprawují mi, že nakaupil za tři miliony poddaných na wýwod: kozla na wýwod, wždyť u mně kupowal mrtwé. Slyšíš, Čičikowe, ty jsi dobytek, na mau duši dobytek, wida i Jeho Prewoschoditelstwo tuhle, neprawda-li prokurátore? “ Ale prokurátor, i Čičikow, i sám gubernátor přišli do takowých rozpaků, že newěděli co na to říci a zatím Nozdrow na nic nedbaje pokračowal na polo opile takto: „ I ty panečku, ty, ty... neodejdu od tebe, pokud se nedowim, nač jsi kupowal mrtwé duše. Slyšíš, Čičikove, a nestydíš se, vždyť sám wíš, že nemáš wětšího přítele nade mne. Wida i tuhle Jeho Prewoschoditelstwo, neprawda-li, prokurátore? Wy newěříte Waše Prewoschoditelstwo, jak jsme mi jeden na druhého wázáni, to jest zrowna kdybyste řekli: wida, tuhle já stojím, a kdybyste řekli: Nozdrowe! řekni swědomitě, kdo ti je milejší, otec wlastní aneb Čičikow? řeknu: Čičikow, na mau duši... Pozwol duše, já ti wlepím hubičku. Račte již dowolit, Waše Prewoschoditelstwo, abych ho políbil. Ano, Čičikowe, jenom se neprotiw, a i dej si wlepit hubinku na twau bělosněžnau twář! “ Nozdrow byl ale tak odražen se swau hubičkau, že málem nepadl na zem: wšichni od něho odešli a neposlauchali ho již; ale přece jeho slowa o kupowání mrtwých duší byla již celým hrdlem wykřiknuta a prowozena takowým smíchem, že přiwábila k pozornosti také ty, kteří byli we wzdálenějších pokojích. Tato nowina byla tak podiwná, že wšichni zůstali stát s jakýmsi dřewěným, hlaupě-zwědawým obličejem. Čičikow zpozorowal, že mnohé dámy na sebe mrkají s jakýmsi zlobiwým ostrým ausměškem. Že jest Nozdrow patrný lhář, to bylo powědomo každému, a nebylo nic diwného slyšeti od něho holý nesmysl: ale smrtelník: wěru je těžko až pochopit, kterak jest zřízen tento smrtelník; ať si je nowinka nejmizernější, jen když to je nowinka, on ji hned sdělí druhému smrtelníku, třeba jen práwě proto, aby mohl řici: „ powažte, jakau lež pustili do swěta, “ a druhý smrtelník s radostí nakloní ucho, ačkoli potom řekne sám: „ ano, to je jenom mizerná lež, které si člowěk ani nesmí wšímnaut, “ a na to hned žene se hledat třetího smrtelníka, a wyprawiw mu to zkřiknul zároweň s ním we šlechetném zápalu: „ jaká hanebná lež! “ A tak to newyhnutelně projde celé město, a wšichni smrtelníci co jich jenom jest, namluwí se o tom do sytosti a pak uznají, že to ani není hodno powšimnutí a nestojí za řeč. Takowá mrzutá událost rozštemowala dokonce našeho hrdinu. Třeba jsau slowa blázna hlaupá, ale časem postačují k tomu, aby rozmrzela rozumného člowěka. Počal cítiti jakausi obtížnost, zrowna tak jako když wstaupne překrásně wyleštěnau botau do oškliwé smradlawé lauže, zkrátka nehezky, docela nehezky! On se pokusil, nemysliti na to, přisedl k whistu, ale wšechno šlo jako křiwé kolo, on dělal samé chyby we hře. Wšichni se diwili jeho roztržitosti, a poštmistr, předsedník i také policmeistr, jako jest obyčej, špičkowali našeho hrdinu, není-li snad zamilowán, nekulhá-li prý mu srdečko, a že wědí od koho je postřeleno; ale ani to ho nemohlo potěšit. Při wečeři nemohl také přijít do duchu, ačkoli společnost byla welmi příjemná a ačkoli Nozdrowa již dáwno wywedli, neboť dámy již konečně uznaly, že jeho chowání jest přes příliš skandální. Mezi kotillonem sedl si na zem a začal chytat tancující za šaty, co již nebylo k ničemu, jak se wyjádřily dámy. Wečeře byla welmi weselá. Oficíři, dámy, fraky wšechno bylo líbezné. Mužští wyskakowali ze stolic a běhali brát mísky služebníků podáwajíce je dámám. Jeden plukowník podal dámě talířek s omáčkau na špici obnaženého kordu. Mužští wážnějších let, mezi kterými seděl Čičikow, hádali se ostře, zajídajíce wýborné řeči rybau nebo howězinau namočenau nešetrným spůsobem do hořčice, a hádali se o těch wěcech, o kterých on wždycky rád mluwíwal. Ale Čičikow se přece nedočkal ani konce wečeře a odjel domů mnohem dříwe než jindy míwal obyčej odjíždět. ( Pokračowání. )


31. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Německé vládní noviny], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – W Praze 30. kwětna. Dnešní německé wládní nowiny mají welmi podiwný článek o příčinách našeho obležení a obležení samém, a kdyby nebyl staw obležení, kdybychom užíwali nyní alespoň onoho oktrojowaného zákonu o tisku, wěděli bychom náležitau odpowěď. Powěděli bychom totiž nejen těm, proti nimžto Prager Zeitung píše, nýbrž i wládě něco do prawdy: poněwadž ale nyní jen jedné a ne druhé straně smíme prawdu mluwiti, bylo by nesprawedliwé a nešikowné, cokoli by se říci smělo. Doufáme wšak, že naše ministerstwo, je-li w něm jen ještě krůpěj konstituční poctiwosti, nenechá již déle Prahu w tom wojenském stawu bez zákonů. Neboť odwoláwáme se na wlastní swědomí, jak našeho civilního zeměspráwce pana vicepresidenta Mecséry-ho, tak i wojenského welitele hraběte Khevenhüllera, mohau-li nyní jakaukoli příčinu udati, pro kterau by Praha zasluhowala toto zbawení konstitučních swobod! Ať jen nezapomíná Prager Zeitung we swé horliwosti proti revolutionářům, žeby se revolutionářům nikde dařiti nemohlo, kdyby je nepodporowaly wlády buď swau zlomyslností neb swau nešikowností. Proti poctiwé, swobodomyslné wládě nedowedau ani nejzlomyslnější lidé platnau revoluci prowesti. Proti despotické, zákony samowolně rušící wládě owšem ale musí být dle každého práwa dowoleno též násilí užíwati, jak to také i historie dokazuje, a tu práwě i nejšlechetnější občané chopili se zbraně a bojowali o swobodu, a jestli se w takowém pádu řádní wlastencowé hned zbraně neuchopí, děje se to jen z opatrnosti, poněwadž neuznáwají síly swé za dostatečné proti despotům a nechtí tudy nepodařeným powstáním wlast swau ještě do wětšího neštěstí uwaliti. To platí o wládách nesprawedliwých, nepoctiwých a despotických. Když ale wláda, ačkoli se wždy sama swobodomyslnau nazýwá, přece tak nešikowně se chowá, že wětší část občanů o ní mysliti musí, že swobodomyslná není a že reakci obmýšlí, což diwu, že pak pro wšeobecnau nedůwěru k takowé wládě každý třeba dosti nesmyslný a někdy i zlomyslný egoistický revolutionář u welké části lidu wíry dojde a sluchu nalezne?! Tolik myslíme že se o této chaulostiwé wěci powědíti dá w stawu obležení.


6. leden 1850, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [polemika o rovnoprávnosti], Autor: Havlíček, Karel
H. B. Každý, kdo zná okolnosti naše, mohl již napřed wěděti, jakau strašliwau bauři způsobí asi článek p. Palackého o foederaci wytištěný w 309. čísle N. N. minulého roku. Nyní když již nejwětší mračna tohoto krupobití německého přes naše hlawy přetáhly, a jen sem a tam we wzdálenějších končinách ještě leckde bručí některý ze snu swého panského probuzený německý centralista: nyní jest již také čas, abychom wyšli zase na zdrawé powětří, podíwati se, jakau škodu asi naše osení utrpělo. ‒ Tuším že pražádnau; kdo dříwe byl německý centralista zůstal jím, a kdo byl foederalistického smýšlení, byl w něm wším tím, co protiwníci naši proti Palackému namítali, ještě wíce potwrzen. We wěci této ‒ již napřed to widíme ‒ nepřeswědčí nikdy jedna strana druhau, ale přehlasuje. Pan Palacký z příčin nám dobře powědomých a zajisté důležitých odstaupil prozatím z bojiště papírowého, což mnozí, kteří si tak rychle a tak rádi wšechno hned na swau stranu wykládají, za zjewnau porážku foederalistických zásad wyhlásili. Takowá wšak domněnka jen za příliš směšnau powažowati se musí, neboť jsme přeswědčeni a každý také na prwní pohled widěti musí, že spor mezi centralisty a foederalisty, kdyby to jen na konstituční sněmowní zápas přišlo, newyhnutelně we prospěch foederalistů rozhodnut býti musí. Strany obě jsau příliš nestejné, a samo ministerstwo zdá se to dobře předwídali, proto že se opatrně waruje wšude přiznati se ke swému centralismu, a wždycky při každé příležitosti říkáwá, že jest wzdáleno od nemírné a škodné centralisace; při čemž owšem každý, kdo slowa a skutky dobře porownati umí, tato slowa za nic jiného než práwě za pauhá slowa uznati nemůže. Úplné rozebírání tohoto předmětu nehodí se owšem pro nynější dobu, neboť nám k tomu schází swoboda tisku; wýmíněčný staw wojenský nepřipustil by, aby foederalisté počali wšemi silami otřásati ústawau od 4. března. Proto také nemůžeme protiwníkům swým, kteří pod křídly wojenské moci welmi dobře mohli tasiti zbraň swau proti nám, odpowídati tak jak by zapotřebí bylo, neboť nejhlawnější důwody naše zdály by se snad mnohému ( jak se teď říkáwá ) pobuřující. Tolik wšak mohl každý sám pozorowat, kdo odporné ohlasy w německých nowinách četl, že Němci opírající se proti foederaci příliš mnoho dokázali ‒ totiž nemožnost rownopráwnosti národní. Snažíce se totiž wšemožně, dokázati nemožnost wywedení náwrhů p. Palackého wšelikými zdánliwými důwody, dokázali tím, že rownopráwnost národní nedá se prowésti. Německé nowiny tímto důkazem owšem jen chtěly osprawedlnit newyhnutelnost nadwlády a panowání němčiny w Rakausích: tím ale přiwedli celau záležitost na ono stanowisko, na kterém se také rozhodne. Když myslíte, že rownopráwnost není možná a že panowání jednoho nad druhými jest newyhnutelné, nemůžete přece očekáwat, že si dá někdo naši nadwládu papírowými neb austními důwody wnutit; nadwláda se jinák nežli silau prowáděti nedá, a až to k takowým argumentům přijde, pak teprwa zwítězíteli, musíme poslauchat waše důwody o newyhnutelnosti nadwlády wzdělanějsího žiwlu. My ještě posud wěříme, že jest skutečná a poctiwá rownopráwnost možná, a nedáme se prozatím odstrašiti žádnými nadáwkami, žádnými nepoctiwými nařknutími a denunciacemi, kterými jsau německé časopisy proti nám naplněny, a z té příčiny wyhledáwáme wšelikých cest, na kterých by se rakauským národům přátelsky dalo žíti pohromadě. Budeteli wšak twrdošijně tomuto snažení našemu překážeti, domníwajíce se tak udržeti nadwládu swau: warujte se, abychom se konečně i my od wás nenakazili a wašich důwodů proti wám neužíwali. Známo, že se člowěk zlému spíše naučí než cnosti; warujte se tedy, abychom snad časem swým zawedeni waším příkladem neupírali také možnost rownopráwnosti. Naše důwody byly by w tomto pádu ještě silnější než waše, protože každý neprawdiwý důwod jenom w tom poměru přeswědčuje, jak mnoho za sebau má silných paží. Co se ostatně stálého mluwení německých časopisů o národnosti a o swobodě týče, a toho twrzení, že swoboda důležitější a přednější jest, než národnost, o tom wěru již se nám až hnusí dále mluwiti a dokazowati. Jako jednotliwec nemůže žíti rowněž tak bez jídla jako bez pití, tak národ ničemný jest bez swobody rowněž tak jako bez národnosti. Obojí jest stejně důležité. Když ale Němcům, jak oni nám pořád dokazují, na národnosti tak mnoho nezáleží, řekněme jim, ať se tedy u centrální wlády rakauské jedná wšechno buď po slowansku nebo po wlasku, a uwidíme hned z powyku jejich proti tomu způsobeného, že jim na jejich národnosti zrowna tak mnoho záleží, jako nám na naší. Němci se rádi wychlaubají, že jsme swé wzdělání od nich nabyli; tím ale dělají sobě jakožto učitelům špatnau čest, jestli nás i po wšem tom od nich zděděném wzdělání za tak sprostné drží, abychom takowé a podobné jejich sofismata a zákruty neprohlíželi. Budaucně probéreme obšírněji rozličná mínění o spisu p. Palackého pronešená. We wěci samé myslíme, že se na budaucím sněmu říšském wšichni liberální zástupcowé slowanští, wlaští, maďarští a rnmunští k stejnému mínění hlásiti budau: co se wšak prowedení týče, owšem budau rozmanité náhledy, jakož ani při wěci tak nowé a důležité jinák býti nemůže.


8. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše. ( Pokračowání. ) Brzy wšak objewila se wes Sobakewičowa a ta obrátila mysl jeho k wlastnímu a skutečnému předmětu. Wesnice zdála se mu dosti weliká: dwa lesy březowý a sosnowý byli okolo ní jako dwě křídla na prawo a na lewo, a w prostředku widěl dřewěný dům se štítem, čerwenau střechau a temnošedými aneb raději diwokými stěnami, dům na spůsob těch, jaké se u nás stawí na wojenských hranicích a pro německé kolonisty. Bylo widěti, že při stawění jeho ustawičně stawitel zápasil se wkusem domácího pána. Stawitel byl pedant a chtěl symetrii, hospodář zase příhodnost. Dwůr byl ohražen silnými a nepotřebně tlustými kůly. Také chalupy selské byly diwně přistříženy, neměly štíty ani řezbu ani jiných ozdob, wšechno bylo jen hladké a podle potřeby. Zkrátka, wšechno bylo nesmírně tuhé a neobratné. Dojížděje ke wratům, spatřil dwa obličeje skoro najednau z okna wykukující: ženský w čepci, auzký a dlauhý jako okůrka, a mužský kulatý široký jako multánská tykew. Oba obličeje se zas welmi rychle schowaly. Přede dwéře wyšel lokaj w šedé kazajce s modrým stojatým límcem a uwedl Čičikowa do síně, kdežto již čekal sám domácí pán. Wida hosta prawil jen zkrátka: „ prosím “ a wedl jej do wnitř domu. Když se tentokrát Čičikow podíwal očkem na Sobakewiče, zdál se mu welmi podobný prostředního zrůstu nedwědu. K doplnění podobnosti měl na sobě frak auplně nedwědí barwy, rukáwy dlauhé, pantalony dlauhé, stupami šmaťhal sem a tam a šlapal pořád jiným na nohy. Známoť, že jest na swětě mnoho takowých obličejů, při jejichžto twoření příroda se dlauho nerozmýšlela, neužíwajíc také žádných drobných nástrojů, jako ku př. pilníčků, dlátek atd., a zrowna tesala ze wší síly, šwihla jednau sekerau – nos byl hotow, šwihla po druhé, hotowy byly pysky, welkým nebozízem wywrtala oči a neosaustrowawši pustila do swěta řkauc: žije! Takowý také silný a neotesaný obraz byl Sobakewič, držel se wíce ke spodu než wzhůru, krk neohybal dokonce, a z této příčiny se také málokdy díwal zrowna na toho, s kým mluwil, nýbrž wždycky buď na roh kamen nebo na dwéře. Čičikow po něm ještě jednau mrštil okem, když šli skrze jídelnu: Nedwěd! prawý nedwěd! A k čemu ještě takowé podiwné sblížení: říkali mu také Michnil Semjonowič. Michnil ( Míša ) jest také prostonárodní jméno nedwěda mezi ruským lidem. Znaje již jeho zwyk, že šlapal na nohy, warowal se Čičikow opatrně se swými, a nechal ho jíti napřed. Sobakewič jak se zdálo, znal již sám tuto swau chybu a hned se zeptal: „ neobtížil jsem wás? “ Ale Čičikow poděkowal a doložil, že se posud ještě nestala žádná obtíž. Wejda do hostinského pokoje ukázal Sobakewič na stolici řka opět: „ prosím. “ Šedna si počal Čičikow díwati se na stěnu a na obrazy. Maurocordatos w čerwených pantalonech a s brejlemi na nosu, Miaulis, Kanaris. Wšichni tito hrdinowé byli tak hrubého těla a s takowými neslýchanými kníry, že šla až husí kůže po těle. Mezi silnými Řeky Bůh wí jakým spůsobem se objewil Bagration, suchý, wyzáblý, pod ním malinké korauhwičky a děla a rámeček welmi uzaunký. Pak opět přišla hrdinská Řekyně Bobelina, jejížto jedna noha se zdála býti silnější než hřbet těch šwiháků, kteří naplňují nynější salony. Hospodář jsa sám muž zdrawý a tuhý hleděl na to, aby i jeho pokoje krášlili zdrawí a tuzí hrdinowé. Wedle Bobeliny u samého okna wysel w kleci drozd tmawé barwy s bělawými punktíky také welmi podobný Sobakewiči. Sotwa že host a domácí pán asi dwě minutky pomlčeli, otewřely se dwéře hostinského pokoje a wstaupila domácí paní, dáma welmi wysoká w čepci s pentlemi, přebarwenými domácími barwami. Ona wstaupila wážně držíc hlawu zrowna jako palma. „ To je má Teodosie Iwanowna! “ prawil Sobakěwič. Čičikow sáhnul po ruce Teodosie Iwanowny, kterau mu ona strčila skoro až k pyskům, při čem měl příležitost pozorowat, že byly ruce umyty okůrkowým lákem. „ Dušičko, recomanduju ti “ – pokračowal Sobakěwič – „ Pawel Iwanowič Čičikow! U gubernátora a poštmistra měl jsem čest seznámiti se. “ Teodosie Iwanowna poprosila též, aby sedl, řkauc taky: „ prosím “ při čemž pohnula hlawau tak jako aktérky předstawující králowny. Pak si usedla na diwaně, přikryla se swým merinowým šátkem a nepohnula již od té doby ani očima ani brwama. Čičikow zase pozdwihl oči a widěl zase Kanarisa s nekonečnými kníry, Bobelinu a drozda w kleci. Asi po pět minut wšichni zachowali mlčeliwost; slyšeti bylo jenom ťukání drozda o dřewěnau klec, zobajícího na dně drobty. Čičikow ještě jednau přehlédnul celý pokoj a wšechno co w něm bylo, wšechno bylo pewné, neohrabané, nanejwýš bylo podobno domácímu pánowi. W kautě stál neforemný ořechowý psací stůl na oškliwých čtyřech nohách, též hotowý nedwěd. Stůl, stolice a wšechno jiné nářadí byly též těžkého neforemného spůsobu, a zkrátka každý předmět, každá stolice křičela: Já jsem také Sobakěwič. „ My jsme na wás wzpomínali u předsedníka saudu Iwana Grigoriewiče, “ prawil konečně Čičikow, wida, že se nikdo nemá k začínání rozmluwy – „ w předešlý čtwrtek. Welmi pěkně jsme tam ztráwili čas. “ „ Ano tehdá jsem nebyl u předsedníka, “ odpowěděl Sobakewič. „ To je řádný muž! “ „ Kdo že? “ prawil Sobakewič hledě na kamna. „ Předsedník. “ „ Může být, že se wám to zdálo: on je ale prawý Masson a takowý hlupák, jakého swět ještě nezplodil. “ Čičikow se poněkud pozastawíl nad takowým trochu ostrým úsudkem, ale pak zas pokračowal: „ Owšem každý člowěk má slabosti, ale za to gubernátor, jaký to jest wýborný muž! “ „ Gubernátor wýborný muž? “ „ Ano, neprawda-li? “ „ Prwní lotr na swětě! “ „ Co, gubernátor lotr? “ řekl Čičikow a nemohl pochopit, kterak mohl gubernátor padnaut mezi lotry. „ Musím říci, že bych si to byl nepomyslil, “ pokračowal dále. „ Ale dowolte, abych podotknul, že jednání jeho nikterak na to neukazuje, naopak má w sobě wíce dobrosrdečnosti. " “ Tu uwáděl na důkaz i pytlíky, wyšíwané jeho wlastní rukau, a s pochwalau se wyjádřil o laskawosti jeho obličeje. „ I obličej má lotrowský! “ prawil Sokakěwič. „ Dejte mu jen nůž a pusťte ho na silnici, zabije, pro kopejku zabije! On a pak vicegubernátor to jsau Gog a Magog. “ „ Ne on s nimi musí být we hněwu, “ pomyslil si Čičikow. „ Ale promluwím s nim raději o policmejstrowi, ten se zdá býti jeho přítel. Ostatně co se mne týče “ – prawil na hlas – „ mně se ze wšech nejwíce líbí policmejstr. Jaký to jest charakter rowný, otewřený: w obličeji widěti jest jakausi dobrosrdečnost. “ „ Taškář! “ prawil Sobakěwič chladnokrewně; „ prodá wás, ošidí a ještě s wámi poobědwá! Já je znám wšechny: to jsau sami taškářowé, celé město je stejné: taškář na taškáři sedí a taškářem ho pomrskuje. Wšichni jsau Krista prodawci. Jeden jenom tam je pořádný muž: prokurátor; ale i ten je, kdyby se prawda říci měla, prase. “ Po takowých chwalných, ačkoli trochu krátkých žiwotopisech, widěl Čičikow, že není rádno o ostatních ani se zmíniti, a wzpomněl si, že Sobakěwič nerad koho pochwálí. „ Což dušinko, půjdem k obědu? “ prawila paní Sobakěwičowa ke swému manželu. „ Prosím, “ prawil Sobakěwič. Pak host i hospodář přistaupiwše ke stolku, kde stála zákuska, wypili jak se sluší a patří po sklenice wodky, zakausli k tomu jako we wšech wsích a městečkách celé obšírné Rusi wšeliké soleniny a powzbuzující žaludek dárky Boží, a pak táhli do jídelny; před nimi jako plawná husa wznášela se domácí paní. Malý stůl byl připrawen pro čtyry osoby. Na čtwrté místo sedla brzy, těžko říci paní-li neb slečna, příbuzná, domácí aneb zkrátka žijící w domě, cosi to bez čepce, okolo třiceti let, we strakatých šatech. Jsau osoby, které nejsau na swětě ne co zwláštní předmět, nýbrž co postranní punktíky a kapky na jiném předmětě. Sedíwají wždycky na jednom místě, stejně drží hlawu, možná je skoro držeti za nářadí, a myslil bys, že ještě od narození newyšlo slowo z takowých úst; někde w čeledníků neb w komoře slyšeti je časem od nich: hihihi. „ Šči Políwka. jsau dnes, moje duše, welmi dobré, “ prawil Sobakěwič, sahaje do nich lžící a odwaliw si z mísky ohromný kus „ nění “, známého jídla, které se dáwá ke ščím, a jest wlastně beraní žaludek, nabitý hřečnými kraupami, mozkem a nožičkami. „ Takowau nění nebudete jíst we městě “ – prawil k Čičikowu – „ tam wám dají čert wí co. “ „ U gubernátora se ale nejí špatně, “ prawil Čičikow. „ Ale wíte-li pak z čeho se to wšechno dělá? Ani byste to nejedl, kdybyste wěděl. “ „ Newím, jak se to připrawuje, o tom já nemohu saudit, ale wepřowé kotlety a ryba byly welmi wýborné. “ „ To se wám tak zdálo. Wždyť já wím co na rynku kupujau. Kaupí wám ten kanalie kuchař, co se wyučil u Francauze, kočku, odře ji a podá na stůl místo zajíce. “ „ Pfui! jaké nepříjemnosti mluwíš! “ prawila paní. „ A což dušinko, tak to dělají, já za to nemohu, tak to dělají wšichni. Wšechno co není k potřebě, co naše Anulka zahodí s dowolením do hnojní lauže, to oni dáwají do políwky, ano do políwky, tam s tím. “ „ Ty při stole wždycky takowé wěci wyprawuješ, “ prawila opět paní Sobakěwičowa. „ Což dušičko, kdybych to já sám dělal, ale já ti prawím zrowna do očí, že nejím oškliwé wěci. Oblepi si mně žábu třeba cukrem, newezmu jí do huby, a ústřici také ne; já wím co je po ústřicích. Poraučejte berana, “ prawil obraceje se k Čičikowu, „ totoť jest beraní bok s nádíwkau. To není frikasé, které se dělá w panských kuchyních z beraniny, když se již po čtyry dni wálela na rynku. To wšechno wymyslili ti němečtí a francauští doktorowé, powěsil bych je za to! Wymyslili diétu, léčit hladem! Proto že oni sami maji německau řídkokostěnau náturu, myslejí si, že přemohau i ruský žaludek! Ne, to je wšechno k ničemu, to jsau samé wymyšleniny, to wšechno.... “ Tu Sobakěwič rozzlobeně zahýbal hlawau. „ Plácají o oswětě, oswěta! a to je oswěta? pfuj! “ Byl by řekl ještě něco wíc, ale jen že se to při stole neslušelo. „ U mně je to jinák. U mně má-li být wepřowé, ať se dá cele prase na stůl; když beranina, sem s celým beranem, husa, tedy celau husu. Lépe snísti dwě jídla, a podle chuti jak se duši ráčí. “ Sobakěwič to dokazowal skutkem; wtáhnul si půl beraního boku na talíř, sněd wšechno, ohryzl a wycucal do poslední kůstky. „ U mně to nejde tak “ – prawil Sobakěwič utíraje si serwítkem ruce – u mně to nejde tak jako u nějakého Pluškina: 800 duší má a žije a obědwá hůř než můj pastucha. “ „ Kdo pak je to ten Pluškin? “ zeptal se Čičikow. „ Zloděj “ – odpowěděl Sobakěwič. – „ Takowý lakomec, že si ho je těžko pomyslit. Wěznowé w kriminále se mají lépe než on: wšechny lidi umoří hladem. “ „ Wěru? “ – wskočil mu do řeči Čičikow – „ prawíte, že u něho skutečně moho lidí umírá. “ „ Jako muchy mrau. “ „ Cože, jako muchy? A dowolte otázku, jak daleko bydlí od wás? “ „ Asi na pět werst. “ „ Na pět werst! “ křiknul Čičikow a pocitil až malé bití srdce. „ Ale když se wyjede od wás, naprawo-li nebo na lewo? “ „ Ani wám neradím znáti cestu k tomuto psowi. Záslužnější jest jíti na nějaké neslušné místo než k němu. “ „ Ne, já se ptám jen proto, že rád seznám wšeliká místa. “ Za beraním bokem následowali wotrušky, z kterých byla každá wětší než talíř, pak krocan weliký jako tele a nabitý wšelikau dobrotau: wejcemi, rejží a Bůh wí čím ještě. Tím se ukončil oběd, a když wstáwali, pocítil w sobě Čičikow asi o pud wíce těžkosti. Šli do hostinského pokoje, kde již našli na mísce wareně Zawařené na cukru neb na medu owoce., kterého se wšak nedotekl ani host ani domácí pán. Paní wyšla, aby ho rozdala na menší místičky. Použíwaje této příležitosti obrátil se Čičikow k Sobakěwiči, který leže w pohowce jenom chrčel po takowém sytném obědě a wydáwal ústy jakési nesrozumitelné zwuky, křižuje se a zakrýwaje hubu rukau. Čičikow obrátil se k němu s těmito slowy: „ Rád bych s wámi promluwil o nějaké záležitostce. “ „ Tu ještě je wareně! “ prawila paní wracejíc se s místičkami, „ ředkew wařená s medem. “ „ Necháme to až pak! “ řekl Sobakěwič. „ Ty jdi teď do swého pokoje, my s Pawlem Iwanowičem swlíknem fraky a trochu si schrupnem. Paní již wyslowila ochotu, že pošle pro peřiny a podušky, ale Sobakěwič prawil: „ Nebude třeba, my pospíme na pohowkách! “ a paní odešla. Sobakěwič lehce naklonil hlawu, hotowě se slyšeti, jaká jest to záležitostka. ( Pokračowání. )


1. srpen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Z Vídně 26. července, Autor: Havlíček, Karel
H. B. ( Hawel Borowský. ) Z Wídně dne 26. čerwence. Těžko jest posud s nějakau jistotau udati, jaké budau činy a wýsledky našeho ústawního říšského sněmu. Strany mnohé, z kterých sestawen jest, nerozdělily se posud tak určitě, aby patrně wyswítala jejich síla, aby se na jisto powěděti mohlo, která strana zwítězí. Toť arci platí jenom w záležitostech čistě politických, neboť posawad určiti nelze, ku které politické straně nejwíce spoluaudů sněmu se přiznáwá, ačkoli i tu jisto jest, že liberální budau wšechna určení sněmu. Co se týče národních poměrů, owšem mají welikau převahu národnosti neněmecké, jak se již z pauhého pohledu na země we sněmu zastaupené poznati může, a podaří-li se Slovanům wšem a Wlachům mezi sebau srozuměti se o wšech potřebách swých společných, jisto jest, že na sněmě takowau wětšinu hlasů míti budau, které žádná síla neodolá. Posavad owšem nejsau ani wšichni sněmowníci přítomní, a také ani jednání samé, pohybující se wíce w pauhých příprawách a formálnostech, nezawdalo příležitosti ke zjewnějšímu wystaupení stran. A wšak se již napřed tvrditi může, že se hlavně tři strany budau pokaušeti o parlamentární wítězstwí: foederalisté, centralislé a Frankfurtisté. Arci se tak mysliti nemůže, jakoby každý aud sněmovny již patrně k některé z těchto tří stran náležel, některý zajisté nedrží posud se žádnau, některý náleží zároweň ke dwěma, totiž který chce wýhody dwau dohromady spojiti. Foederalisté chtějí přetwořiti Rakausko we spolek rovně opráwněných zemí, z kterých se každá doma dle libosti řídí, spojena jsauc s ostatnímí jednau dynastií. K této straně náleží Čechowé, Poláci, Slowenci ze Štýrska, Krajinska atd., Wlachové a práwě liberální Němci, a není pochybnosti, žeby se k této straně i mnoho ostatních pokojných Němců přidalo, kdyby widěli, že se jen skrze foederaci může těmto neněmeckým národnostem zadost učiniti. Foederalisté dělí se posud mezi sebau rozličnými náhledy strany spojení, jedni totiž přejí si zcela slabé, jiní zas pewnější spojení mezi sebau. Centralislě jsau dwojího od sebe zcela rozdílného způsobu: prwní nazvali bychom bürokraticko-officiální, kteří sami sebe snad i foederalisty nazýwati budau, a wšak jen pro jméno, aby tímto jménem snad některé prawé foederalisty k sobě přilákali a swau sílu nimi rozmnožili: w skutku ale chtí jen dosawadní mašinu rakauského císařství trochu oprawiti, wšechnu moc ale ve Wídni zachovati, a provincím jen tolik samostatnosti popřáti, kolik jim nevyhnutelně dáti musí. K této straně náleží co wůdce hrabě Stadion z Haliče, p. L. Neumann s rusínskými sedláky, pak wšichni Němci tak nazvaní Schwarzgelbe. Druhá jest strana falešných centralistů ( totiž skrytých Frankfurtistů ), kteří chtí zcela jména dosawádních zemí jako Čechy, Morava atd. zničiti, celé Rakausko jenom na departementy bez ohledu na historické rozdělení rozkauskovati, gubernie wšechny zničiti, aby wšichni krajští zrowna a bezprostředně pod ministerstwem stáli a aby tak poznenáhla wšichni se poněmčili. Takowé jest smýšlení nejauhlawnějšího nepřítele našeho p. Löhnera, deputowaného z Žatče, a některých jiných zůřiwců protislowanských. Ti také usilují o to, aby Poláci a Rusíni z Wídeňského sněmu odešli a sami pro sebe doma sněm zřídili, owšem jenom proto, by pak we Wídni síla Slowanů zlomená nemohla odolati kanibalské zůřiwosti p. Löhnera a jeho společníků. Frankfurtisté též jsau dwojího druhu; prawí, kteří se auplně podrobiti hodlají parlamentu Frankfurtskému, tak aby i císařstwí rakauské auplně přestalo a jenom část a province bylo welikého Německa. Proti tomuto owšem wšichni Neněmci odporowati musí. Mírní Frankfurtisté, kteří jenom nějakého přátelského swazku s německým spolkem žádostiwi jsau, a wšak souverenitu rakauskau zachowati chtějí, nenajdau arci žádného odporu, a nejen my Čechowé, nýbrž i ostatní Neněmci s nimi welmi přátelsky porovnati se hotowi jsme. Strana nejurputnějších Frankfurtistů jest ale zde na sněmě tak malá, že sotwa 40 audů počítati může. Sněmowna sama rozdělena jest na 8 řad stolic, z kterých každá řada ( oddělení ) od ostatních průchodní uličkau rozdělena jest. Audové sněmowny nesedí zde tím pořádkem jako w Paříži, aby se již dle politického smýšlení také místy swými dělili. Auhrnkem říci se může, že nejprawější řadu a druhau vedle ní obsadili Čechowé a Poláci, wedle nich w prawém centrum jednu řadu rusínští a polští sedláci, mezi kterými sedí též na osudném místě 67 Toto místo, symbol Gutgesintrů Pražských, bylo dlauhý čas neobsazené, jakoby si nikdo netrauwal na poškwrněnau láwku zasednauti. spisowatel této zpráwy, dwě dlauhé řady stolic w centrum mají obsazeny mírní Němci, wyjma jenom zůřiwce česko-německé, tak nazwané protestanty, kteří nejhornější místa lewého centrum obsadili a odtud bauřlivě na prawici dorážejí. Nejlewější strana obsazena jest skoro od samých Poláků, wyjma několik Němců radikálních, a ostatní lewice welmi jest pomíchaná. Též přidati se musí, že kromě toho leckde jinde mícháni jsau rozličně smýšlející. Wolba presidenta, na které si časopisy zdejší tak mnoho zakládaly, nemá zcela žádného politického wýznamu, neb jsme se my Slowané již napřed umluwili, že wywolíme za presidenta mírného Němce a dle možnosti Wídeňana. W osobě dra. Schmitta jsme se ale s Němci setkali, kteří také si radikálního ze sebe woliti netraufali.


2. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: [redakční sdělení], Autor: Havlíček, Karel
Na některé doptáwky oznamujeme, že nowým P. T. p. předplatitelům posud ještě auplnými wýtisky Národních Nowin tohoto roku ( od prwního čísla ) poslaužiti můžeme.