2. únor 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: titulní strana, Titulek: Přepis nařízení, vydaného ke všem zprávcům zemským dne 30. ledna 1849, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Přepis nařízení, wydaného ke wšem spráwcům zemským dne 30. ledna 1849. Ministerská radda wyžádala u JMsti. plnomocenstwí, aby, dokud církewní poměry wůbec zákonem na cestě ústawní wydaným nebudau spořádány, mohla wydati strany poměrů akatolíků následující prozatímní nařízení. JMst. ráčil nejw. rozhodnutím od 26. t. m. uděliti plnomocenstwí toto, a wydáwají se tedy následující prozatímní nařízení: 1. Wyznáwači protestantští, posawade „ akatolíky “ jmenowaní, mají se budaucně w auředních záležitostech nazýwati „ ewangelíci wyznání Augsburského, nebo ewangelíci helvetského wyznání “. 2. Přestaupení z jednoho křest. wyznání ke druhému jest každému wolné, kdo přečkal rok 18., zachowáwajíc wšak následující předpisy: Kdo přestaupiti míní, jest powinen, projewiti tento swůj aumysl před spráwcem duchowním kostelní osady té, ku které posud náležel, u přítomnosti dwau samozwolených swědků, a čtyry neděle po projewení tomto opět před duchowním spráwcem též osady kostelní u přítomnosti předešlých nebo jiných rowněž samozwolených swědků prohlásiti, že we swém úmyslu trwá. Z každého tohoto projewení má duchowní spráwce přestupujícímu dáti wyswědčení. Kdyby se wšak z jaké příčiny koli dáti je zpěčowal, mají [ [ swědcí ] ] práwo uděliti je. Oběma těmito wyswědčeními má se přestupující prokázati duchownímu spráwci kostelní osady, do kteréž přestupuje, čímž skutek přestaupení docela jest ukončen. Wšechny jiné posawádní předpisy strany přestupowání jsau neplatné. 3. Knihy křestní, oddáwací a aumrtní budau duchowní spráwci Augsburských ewangelických a helvetských ewangelických osad kostelních o církewních skutcích, jež sami wykonali, zrowna tak wésti a wýtahy z nich s podpisem swým se stejnau platností práwní wydáwati, jako spráwcowé duchowní katoličtí. 4. Štoly a jiné [ [ dawky ] ] peněžné a naturální za církewní auřední úkony se strany wyznáwačů ewangelických, helvetských i Augsburských, duchowním katolickým jsau zrušeny, pokud nepřísluší za auřední úkony, jež katolický spráwce duchowní skutečně wykonal, a pokud to nejsau dawky wěcní, na gruntech záležící. Totéž platí o dawkách, které kostelníkům [ [ přislušely ] ]. 5. Obyčejné na mnoha místech dawky ewangelíků, helv. a Augsb. wyznání učitelům katolických škol mají přestati tam, kde mají wlastní školy a dětí swých neposílají do škol katolických. 6. Při manželstwích mezi wyznáwači kř. náboženstwí nekatolickými mají se konati ohlášky w náboženských shromážděních snaubenců; při manželstwích mezi wyznáwači křest. náboženstwí katolickými a nekatolickými w kostele každého z nich, w čemž se §. 71. občanského zákonu platnost odejímá. Toto prozat. nařízení má ihned býti prohlášeno.


3. leden 1850, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [bezdůvodné zatčení Dr. Riegra v Paříži], Autor: Havlíček, Karel
H. B. S neobyčejnau ochotau rozšířili ( newíme již po kolikrát ) jistí pánowé tu zpráwu, že náš Dr. Rieger w Paříži zatknut byl a že se o jeho wypowězení ze Francauz jedná. Jsme w tom potěšitelném stawu, že jim tuto radost tentokráte zase po krátkém nabažení pokaziti musíme. Podle dopisu, který od Riegra samého wčerá přišel, byl on skutečně dne 25. prosince na policii ( praefecturu ) powolán, kdežto přes noc zůstal. Druhého dne ale odprosil praefekt policie Dr. Riegra pro tento omyl, a Dr. Rieger byl téhož dne od ministra wnitřních záležitostí republiky francauské p. Ferdinanda Barrota ( s kterým ostatně Dr. Rieger osobně známý jest ) po slušném omluwení k obědu pozwán. ‒ Totoť jest celá událost: wyswětlení její a jmenowitě onoho omylu podáme budaucně.


24. září 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Z Prahy, Titulek: Z Prahy, Autor: Havlíček, Karel
* * * Z Prahy. Naši měšťanští granátníci wymohli si we Wídni od ministra wojny Latoura 6000 pušek pro národní stráž Pražskau. – To asi byl perný kausek práce! H. B.


21. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Feuilleton, Titulek: Mrtvé Duše, aneb Příběhy Čičikovovy, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Mrtwé Duše, aneb Příběhy Čičikowowy. Z ruštiny M. Gógola přeložil H. B. ( Pokračowání. ) Celý nastáwající den obětowán byl náwštěwám: náš cestující wyprawil se poklonu učinit wšem hlawním auředníkům. Byl s komplimentem u gubernátora, jenž jako Čičikow nebyl ani tlustý ani suchý, měl okolo krku Annu Rozuměj řád sw. Anny., a mluwilo se také, že má naději na hwězdu; ostatně byl weliké dobrotisko a časem sám wlastnoručně wyšíwal na kanawě. Pak jel Čičikow k místogubernátoru, pak k prokurátoru, k předsedníku saudů, k policmejstru, k odkupščiku W Rusích pachtuje se regale kořalky, welmi wýnosné, po celých guberniích. Pachtýř takowý ( odkupščík ) obyčejně welmi bohatý, má práwo, w celé gubernii jen sám kořalku páliti a prodáwati, a wykonáwá toto práwo skrze swé podřízené orgány., k předstawenému císařských dílen...... škoda, že jest trochu těžko, wzpomenauti si na wšechny welmože pod sluncem; ale dosti na tom, když powíme, že náš Čičikow projewil welikau přičinliwost w dělání náwštěw; on ani neopominul ujistiti inspektora ranhojičského ústawu a architekta městského o swé zdwořilosti. A pak ještě dlauho seděl w bryčce a wzpomínal si, komu by ještě mohl učinit náwštěwu, ale již nebylo we městě žádných jiných auředníků. W rozmluwách s těmito wladaři uměl welmi šikowně každému se zawděčit. Gubernátorowi prohodil jako by nic, že když se do jeho gubernie přijede, octne se jako w ráji, cesty wšude jako aksamít, a že wláda, která ustanowuje maudré auředníky, zasluhuje weliké pochwaly. Policmejstru řekl cosi welmi pochlebného strany městských policejtů; a w rozmluwě s vicegubernátorem a s předsedníkem saudů, kteří teprwa byly jen státními raddami, dwakrát řekl omylem Waše Prewoschoditělstwo Waše Prewoschoditelstwo jest titul auředníků, rownajících se činem generálům: kdežto státní radda jenom plukowníku se rowná w důstojnosti., co se jim welmi zalíbilo. Následek toho byl ten, že gubernátor jej pozwal, aby ráčil téhož dne k němu přijíti na domácí wečeři, a ostatní auředníci také tak, jeden na oběd, druhý na boston, jiný zas na šálek čaje. O sobě wyhýbal se pan Čičikow, jak se zdálo, mnoho mluwit; a mluwil-li, tedy tak wšeobecně s patrnau skromností, a rozmluwa jeho w takowém pádu měla welmi mnoho obratů z knih: že on jest neznačný čerw na tomto swětě a nezasluhuje, aby se o něho mnoho dbalo, že mnoho zkusil za žiwobytí swého, že utrpěl mnoho w auřadu swém pro prawdu, že měl mnoho nepřátel, kteří se pokaušeli o jeho žiwobytí, a že nyní chtěje míti pokoje, wyhledáwá si místo k usazení se, a že přijížděje do tohoto města, pokládal si za newyhnutelnau powinnost, prokázati úctu swau prwním jeho osobám. – A to bylo wšechno, čeho se dowěděli o nowém obywateli, který se neopominul brzy objewit při wečeři u gubernátora. Strojení se k této wečeři stálo ho zrowna dwě hodiny, a tu se okázala na cestowníku takowá pozornost toaletní, která se zřídka objewuje. Po krátkém spaní po jídle poručil si dát wodu, a welmi dlauho si třel mýdlem obě twáře, opíraje o ně zwnitřka jazyk: pak wezma z ramene sluhy hostinského ručník, wytřel jím ze wšech stran swůj plný obličej, začínaje za ušima, a frknul dříwe asi dwakrát hostinskému sluhowi zrowna do obličeje. Pak si wzal před zrcadlem předkošilku, wytrhnul dwa chlaupky wylízající z nosu a zrowna potom octnul se we lesknawém fraku přizrzawělé barwy. Takto oděn jel we wlastním powoze po nekonečně širokých ulicích oswícených chudě z oken leckde se kmítajících. Gubernátorůw dům byl ostatně tak oswětlen jako k bálu; kočáry s lucernami, před wraty dwa žandarmowé, od zdaleka křiky kočích – zkrátka wšechno jak potřebí. Wejda do sálu, musel Čičikow na chwíli zamhauřit oči, protože blesk swící, lamp a šatů dámských byl ukrutný. Wšechno bylo zaplaweno swětlem. Černé fraky se třpytily a hýbaly se po jednom neb w haufech sem a tam, tak jako muchy na bílém cukru w čas čerwencowého leta, když ho stará kuchařka seká u otewřeného okna. Ani se ještě Čičikow pořádně neohlednul, a již jej držel gubemátor pod rameno a předstawil jej hned paní gubernátorce. Pan Čičikow ale ani w tom pádu si nic nezadal, a řekl jí jakausi zdwořilost, jak se patří na člowěka prostředního wěku, činu Žádáme čtenářstwo o pozornost strany slowa čin ( důstojnost ), které zde welmi často musíme užíwati w ruském smyslu a ne w českém ne příliš wysokého a také ne příliš nízkého. Když tancující přitiskli wšechny ostatní ke stěně, založil Čičikow ruce do zadu a díwal se ně welmi pozorně asi dwě minuty. Mnohé paní byly oděny welmi hezky a podle mody, jiné se oblekly do toho, co Bůh nadělil w gubernském městě. Pánowé byli zde jako wšude jinde dwau druhů: jedni suší, kteří se ustawičně točili okolo paní, někteří z nich byli takowí, žeby je bylo welmi těžko rozeznat od Petrohradských, měli také welmi rozmyšleně a wkusně přičesané licausy aneb jen auhledné welmi hladce oholené owaly – obličeje, také tak nenuceně přisedáwali k dámám, také mluwili francausky a rozesmáwali dámy také jako w Petrohradě. Druhý druh pánů byli tlustí aneb takowí jako Čičikow, to jest ne práwě příliš tlustí, awšak také ne suší. Ti naopak stranili se od dám, a pohlíželi jenom pokosmo, nerozestawuje-li již někde služebník gubernátorůw zelené stolky na whst. Obličeje měli plné a kulaté, na některých i bradawice sem tam, i některý podrapaný; wlasy na hlawách neměli ani w kakadu, ani zatočené, ani na spůsob „ čert mně wem! “ jak říkají Francauzowé, nýbrž měli je buď zkrátka přistřižené aneb přihlazené. To byli wážnější auředníci. Auwej! tlustí panowé umějí na tomto swětě lépe dbáti o swé záležitosti nežli suší. Suší štíhlí pánowé slaužíwají wíce we zwláštních případnostech, aneb jdau jen na počet a létají sem tam, žiwot jejich jest jaksi příliš lehký, wětrný, tuze málo bytelný. Tlustí wšak nikdy nebýwají na drsnatých místech, nýbrž wždy na rowných, a sednau-li si kde, sednau si již bytelně a pewně, tak že spíše místo pod nimi zawrzá a uhne se, ale oni nesletí. Na zewnitřní blesk oni nedrží, fraky nemíwají tak šikowně přistřižené jako suchanti, za to ale w truhlíku požehnání Boží. U štíhlého pána za tři léta nezůstane ani kausek statku bez hypotheky: tlustý wšak, dejte si pozor, že brzy někde na konci města má dům kaupený na jméno ženino, pak na druhém konci zase dům, pak blízko města malý statek, pak hodné panstwí se wším, co k němu náleží. Konečně tlustý pán, poslaužiw Bohu a Císaři, wyslaužiw sobě wšeobecnau pochwalu, nechá služby, změní se a stane se poměščíkem ( statkářem ), slawným ruským bárinem ( pánem ), chlebosolem, je žiw a pěkně žiw. – A po něm zase štíhlí dědičowé podle ruského obyčeje proženau jako po poště celý otcowský statek. Nemohu tajit, že skoro takowými myšlénkami obíral se Čičikow w tu dobu, když si prohlížel společnost, a následek z toho byl ten, že se konečně připojil k tlustým, mezi kterými nalezl skoro samé známé osoby. Prokurátor s welmi černým a hustým obočím a trochu šilhawým lewým okem tak jakoby řekl: „ Pojďme, přítelínku, do wedlejšího pokoje, chci wám něco říci, “ jinak ale člowěk usazený mlčeliwý; poštmistr, malý mužík, ale sekáč a filosof; předsedník saudů, welmi powážliwý a líbezný muž, ti wšechni wítali našeho Čičikowa jako nějakého starého známého, načež se tento počal wšem klaněti, trochu na stranu, jinak ale ne bez příjemnosti. Tu se též seznámil s welmi družným a zdwořilým poměščikem, s panem Manilowem a s drobet neohrabaným na pohled panem Sobakewičem, který mu hned šlápnul na nohu, řka: „ Račte odpustit. “ Práwě mu ale wstrčili do rukau kartu na whist, kteraužto přijal též s úctiwau poklonau. Sedli si k zelenému stolku a newstali až k wečeři. Wšechny řeči se auplně přetrhly, jako býwá wždycky, když se člowěk pustí do oprawdiwé práce. Ačkoli byl poštmistr welmi mnohomluwný, přece i on, jak mile wzal do rukau karty, udělal zamyšlený pohled na swém obličeji, přikryl si dolním pyskem horní, a w tomto stawu zůstal až do konce hry. Když wypadl z figury, tlaukl wždy silně na stůl a křičel, když byla dáma: „ Kliď se stará popowno! “ a když byl král: „ Kliď se Tambowský chalupníku! “ A předsedník saudů zas říkal: „ Já jsem to čul, já to čul! “ Obyčejně ale bylo slyšeti: čerwy! čerwotočina! pikencia! pikendras! picurušťuch! pičura! aneb jenom pičuk! – jména, kterými pořktili barwy karet dle swého spůsobu. Po ukončené hře hádali se jako obyčejně welmi ostře. Náš host také se sice hádal, ale jaksi nesmírně uměle, tak že wšichni pozorowali, že se hádá, ale zatím příjemně. On nikdy neřekl: wy jste šel, nýbrž wždy: wy jste ráčili jíti, já jsem měl čest, přebít waši dwojku a tak dále. Aby ještě dříwe přiwedl odpůrce na swau stranu, podáwal jim pořád wšem stříbrnau tabakerku, na jejímžto dně zpozorovali dwě fialky pro wůni. Pozornost jeho na sebe zwláště obrátili poměščíci Manilow a Sobakewič, 626 o kterých jsme se již dříwe zmínili. Hned se na ně wyptal, wezma předsedníka a poštmistra trochu na stranu. Po několika otázkách oswědčil nejen swau zwědawost, nýbrž i důkladnost; neboť se přede wším zeptal, kolik má který z nich duší poddaných Ceny sttků a wůbec majetnost šlechty počítá se podle počtu poddaných, které se wůbec duše jmenují; málo kdy bere se ohled na rozsáhlost země, která bez poddaných a pracowníků ceny nemá., w jakém stawu je jeho statek, a pak se teprwa zeptal, jak se jmenuje a jak se jmenowal jeho otec W Rusích se tituluje každý jménem swého otce, ku př. Iwan Iwanowič, to jest Iwan Iwanůw syn, tak že o každém zapotřebí jest tři jména wěděti: křestné, rodinné a otcowo.. Za krátký čas auplně je okauzlil. Poměščík Manilow, ještě člowěk w nejlepším wěku, s očima sladkýma jako cukr, které wždy usmíwaje se přimhuřowal, byl po Čičikowu celý zblázněný. Welmi dlauho mu tlačil ruku a prosil welmi, aby mu dal čest a nawštíwil ho na jeho panstwí, které bylo, jak prawil, jenom patnácte werst ( dwě míle ) od brány městské. Načež Čičikow s welmi uctiwým ukloněním hlawy a wřelým tisknutím ruky odpowěděl, že nejen s nejwětší ochotností hotow jest učiniti to, nýbrž že to i pokládá za swau swatau powinnost. Sobakewič také prawil trochu lakonicky: „ i ke mně račte “, zachřástaje nohau obutau w botě takowých obrowských rozměrů, ku kterým sotwa lze najíti přiměřenau nohu, zwláště w nynější době, kdežto i na Rusi se přestáwají rodit bohatýři. Druhého dne odebral se Čičikow na oběd a na wečer k policmejstrowi, kdežto o 3 hodinách po obědě zasedli k whistu a hráli do dwau hodin po půlnoci. Tam se také seznámil s poměščíkem Nozdrowem, mužem asi 30letým, weselým pánem, který mu po třech neb čtyřech slowech začal tykati. S policmejstrem a prokurátorem tykal si Nozdrow taky a zacházel s nimi welmi důwěrně; ale když si sedli ke kartám, prohlíželi policmejstr a prokurátor welmi opatrně jeho štichy a hleděli skoro na každau kartu, kterau on wyhodil. Druhého dne ztráwil Čičikow wečer u předsedníka saudů, který uwítal hosty w chalátě ( županu ) trochu zamaštěném, ačkoliw mezi nimi byly také dwě paní. Pak byl na wečeru u místogubernátora, u welkého oběda u odkupščíka, na obyčejném obědě u prokurátora, který wšak stál za každý jiný welký oběd, na swačině pak u purkmistra W Rusích se jmenuje: městská hlawa., která také stála za oběd. Zkrátka, ani hodina času mu nezbyla, a do hostince jezdil jenom wyspati se. Čičikow uměl se do wšeho welmi dobře wprawit a ukazowal se we wšem co zkušený znalec swěta. Ať si byla řeč o čemkoli, uměl ji wšude wésti: mluwilo-li se o hřebinci, uměl promluwit o hřebinci; mluwili-li o pěkných psech, i tu dělal welmi trefné úwahy; rokowalo-li se o nějakém wyšetření se strany zemského saudu – ukázal, že mu nejsau neznámé tajné cesty saudců; rozkládalo-li se o billiardu – ani w tom nezůstal pozadu mluwilo-li se o spasitelných skutcích, i tu on mluwil welmi krásně, ba až se slzami w očích; o pálení kořalky, tedy i o pálení uměl maudře promluwit; o celních dohlížitelech a auředníkách, i o těch on wěděl tolik, jakoby sám byl i auředníkem i dohlížitelem. Nemluwil ani nahlas ani tiše, ale zcela tak, jak se náleží. Zkrátka, obrať si ho na kterau chceš stranu, wšude byl řádný člowěk. Wšichni auředníci byli welmi rádi z jeho příjezdu. Gubernátor wyjádřil se o něm, že je muž statečný; prokurátor, že je muž řádný; žandarmský plukowník prawil, že je muž učený; předsedník saudů, že je zkušený a ctihodný muž; policmejstr, že je ctihodný a milý muž; paní policmejstrowa, že jest milaunký a welmi wzdělaný muž. Ba sám Sobakewič, který se málo kdy o kom prohlásil chwalitebně, přijeda dosti pozdě z města a již docela swlečen a w posteli leže wedle swé suché ženy, prawil jí: Byl jsem dušičko u gubernátora wečer a u policmejstra na obědě a seznámil jsem se s koležským savetníkem Pawlem Iwanowičem Čičikowem, s welmi příjemným člowěkem. Na to paní manželka odpowěděla „ hm! “ a šťauchla ho nohau. Takowé mínění, welmi pochlebné, upewnilo se o něm w celém městě, a udrželo se do těch dob, až neobyčejná jedna wlastnost a aumysl jeho aneb jak říkají w provinci „ passáž “, o kterémžto se čtenářowé brzy dowědí, uwedly celé město w auplné podiwení. ( Pokračowání. )


31. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Ústní odpověď C. K. Milosti pražské deputaci], Autor: X
Následující odpowěd ráčila Jeho C. K. Milost w Inomostí ( Inšpruku ) Pražské tam odeslané deputaci austně uděliti. Od našich milých Čechů neočekáwali jsme jiná slowa, než jsme práwě byli slyšeli; a wšak w této době, w níž krwácí Naše otcowské srdce, slyšeli jsme je radostí dwojnásobnau. Až nawrátíte se, wyslowte tyto city před krajany swými plným srdcem, i řekněte jim, že nikdy jsme nepochybowali o wěrnosti a příwětiwosti Čechůw Našich. Swatě zachowáme wšecko, což jsme byli slíbili wěrnau láskau Našim Národům na žádost jejich. Wšak ale wětší nežli kdy jest potřeba, aby národowé postawili se wěrnau oddaností kolem trónu a wlasti, a i w tom nejwíce spoléháme se na Naše Čechy. Waše žádost srdečná, abyste měli Nás mezi Wámi, potkala se s wraucím přáním Naším, ale nelze Nám již nyní ustanowiti den wyplnění; wšak určitá ujištění zaneste do krásné Prahy, že bude Naší přewelkau radostí možnost Wás brzo a na delší čas nawštíwiti. Čechowé zajistě uznáwají za nowý důkaz lásky a Naší péče otcowské, že jsme powolali milého syna bratra Našeho za náměstníka w Králowstwí Českém, a wšak ač jsme, powážiwše okolnosti, za dobré měli, poslati jej na čas k wěrnému wojsku, jenž po hrdinsku bojuje za wlast, a w níž bije mnohé též srdce České, abychom nejpatrnějším způsobem dali na jewo wděčnosti uznání úplné; předce postaráme se o to, aby přišel brzo mezi Wás i byl jewitelem citůw Našich. Ještě jednau díky Naše Wám, wyřiďte sauobčanům Wašim ujištění nejsrdečnější Naší náklonnosti a milosti Císařské.


22. duben 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Čeština na gymnáziích, Autor: Havlíček, Karel
* * * Čeština na gymnasiích. Dwě pražské gymnasie a sice Staroměstské a Nowoměstské budau hned od Welikonoc w češtině wšechny předměty přednášeti. Klademe zde zpráwu tuto, aby dle ní wenkowská gymnasia w českých krajích se zachowala. Pánowé! neračte čekati až wás k dobrému budau nutit dopisy auředními: znáte rozhodnutí králowské a hleďte abyste se co nejdříwe dle něho zachowali.


18. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [sdělení o možnosti zasílat žádosti o svolání českého sněmu], Autor: Havlíček, Karel
Z mnohých stran wyslowují se nám pochybnosti, není-li již pozdě zasílati ohlášení přístupu k žádosti obce Pražské o swolání českého sněmu. Ubezpečujeme, že wždy jest čas, a prosíme, aby jen co nejrychleji odewšad buď k raddě Pražské neb k redakci Národních Nowin zasílány byly.


30. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Zřízení sjezdu slovanského v Praze., Autor: Havlíček, Karel
Zřízení sjezdu slowanského w Praze. §. 1. Prozatímní wýbor ustanowil tři komissary, kteří každého příchozího a ku sjezdu se hlásícího Slowana wítají, a jeho jméno podle národnosti, ku které se hlásí, do jedné z tří zápisních knížek zapisují, které pro tři hlawní oddíly rakauských Slowanů, totiž: 1. pro Čechy, Morawany, Slezáky a Slowáky, 2. pro Poláky a Rusíny, konečně 3. pro Slowence, Chorwaty, Srby a Dalmatince určeny jsau. Každý ze tří hlawních oddílů národností slowanských působiti bude zwláštní sbor sjezdu. §. 2. Jak mile z každého hlawního oddílu národnosti slowanských dostatečný počet audů přijel a se přihlásil, wywolí prozatimní wýbor tři muže z něho, kteří podle jeho přeswědčení úplnau důwěru swých národů mají, a swolá je dne 31. kwětna do schůzky, kde jim zápisku jmen wšech audů jejich oddílů odewzdá. Tito tři důwěrníci hlasowáním každého ze zapsaných takowým spůsobem do swého sboru přijímají, že každý přijatý aud hned do sboru wstaupí a při přijímání ostatních audů spolu hlasuje. §. 3. Sbor takto zřízený wolí hned na to wedením nejstaršího ze sboru předsedu, místopředsedu, písaře sborowého a jeho náhradníka, načež komissar prozatimního wýboru sbor tento za zřízený a sebe za sprostěna swé powinnosti prohlásí. §. 4. Každý do sboru přijatý aud dostane listek od předsedy a sborowého písaře podepsaný a wýslowně na jeho jméno znící a pro jeho osobu platící, který mu jedině práwo pojišťuje, nawštěwowati sezení nejen swého ale i druhých sborů. §. 5. Pod wedením swých nowě zwolených náčelníků přikročí sbor hned na to k wolení šestnácti audů ze sebe, kteří we Welkém Wýboru sjezdu slowanského zasedati mají; potom wolí kandidáta na starostwí, jednoho sjezdowého písaře a jednoho náhradníka pro něj. §. 6. Wýsledky wšeho wolení toho sděluje předseda sboru hned přednostowi prozatimního wýboru. §. 7. Když se tak ode wšech sborů bylo stalo, swolá přednosta prozatimního wýboru audy ode tří sborů do Welkého Wýboru wolené, a wyzwe je, aby z tří od sboru na starostwí nawržených kandidátů starostu wolili. Wětšina hlasů rozhodne, druzí dwa kandidáti jsau pak podstarosty. Přednosta prozatimního wýboru jako takowý při tom spolu nehlasuje. §. 8. Dne 1. čerwna ráno o 9. hodině odeberau se wšickni tři sborowé se swými náčelníky do kaple sw. slowanských apoštolů Cyrilla a Methuda we chrámě Teynském ku společné pobožnosti, načež w tom samém pořádku do sálu Žofínského 183 ostrowa kráčejí. Tam každý sbor zajme sobě zwlášť wykázaná místa. §. 9. Zde ohlásí přednosta prozatimního wýboru, že sjezd Slowanů rakauských zahájen jest, prowolá jména woleného starosty, podstarostů a tří sjezdowých písařů, postaupí swé místo starostowi a složí spolu s prozatimním wýborem úřadowání swé. §. 10. Starosta s podstarosty a třemi sjezdowými písaři nastaupí úřadowání swé, a pozdrawí shromáždění přiměřenau řečí w mateřském jazyku, načež jeden z písařůw sjezdowých jména audů do Welkého Wýboru wolených, jména náhradníkůw sjezdowých písařů, jména předsedů, místopředsedů a písařů we sborech přečte. Wšickni tito spolu se starostau, dwěma podstarosty a třemi sjezdowými písaři působí dohromady Malý Wýbor. Druhý sjezdowý písař přednese řád jednání a rokowání, a třetí sjezdowý písař oznámí hlawní předměty, jež prozatimní wýbor byl k pojednání a uradění připrawil a odporučil. §. 11. Když pak ještě předsedowé sboru den a hodinu prwní řádné schůzky swým sborům byli oznámili, mohau jednotliwí sborowé jedním nebo dwěma mezi sebau wolenými řečníky krátké promluwy k celému shromáždění držeti, načež starosta konec sezení oznámí. Jednání sborů a wýborů. §. 12 Každý sbor může se dle potřeby při jednání swém na dwa neb wíce menších oddílů rozděliti; práce sborů mohau ale jen jako společné od sboru celého wýboru přodloženy býti. §. 13. Každý sbor wywolí si ze swých audů tři zapisowače, kteří ústní jednání sboru zapisují, a pod wedením písaře sborowého protokol sestawují; písař pak tento protokol dáwá třikráte přepsat, a tyto opisy jeho podpisem opatřené sdělují se druhým sborům. §. 14. Každý sbor ustanowí pro druhé sbory po dwau poslech, hteří we jménu jeho w druhých sborech mluwiti, o wšech wěcech národnosti swé se týkajících objasnění a zpráwy dáwati mají, nemajíce wšak při tom práwo hlasowání w těchto druhých sborech, a swému wlastnímu sboru prawidelné zpráwy o wšem, co se tam jedná, podáwají. §. 15. Písařowé sborowí dle možnosti rychle wšecko sjezdowým písařům sdělují, co se w jejich sborech w nejbližších sezeních w poradu wezme, aby se takto každý aud sjezdu zprawiti mohl u sjezdowých písařůw, kde w kterém sboru zajímawý pro něho předmět pojednáwán bude. §. 16. Předměty berau se we sborech podle toho pořádku w poradu, jaký na základě od prozatimního wýboru udělaného náwrhu od Malého Wýboru určen byl. §. 17. Jak mile sbor jednání o jednom předmětu ku konci přiwedl, odewzdá usnešení swá i s důwody je potwrzujícími starostowi. §. 18. Společné usnešení může se učíníti jen tenkráte, když wšichni tři sborowé s ním sauhlasí; není-li tomu tak, zůstáwá takowé usnešení jen wýjewem wůle jednotliwých sborů, kteří je učinili. §. 19. Srownáwají-li se usnešení wšech tří shorů úplně, tedy Malý Wýbor je sestawí a we weřejném shromáždění u wšeobecnau wědomost podá. Líší-li se ale usnešení sborů o jedné wěci jen w nepodstatných wěcech od sebe, tedy Welký Wýbor srownání mezi nimi učiní. §. 20. Nesrownáwají-li se mezi sebau usnešení sborůw w podstatných wěcech, tedy jeden ze sjezdowých písařů o tom zpráwu sestawí a ji Malému a Welkému Wýboru předloží, který to w poradu wezme a s poznamenáními swými ještě jednau sborům k wyjednání podá. Usrozumějí-li se tito, tedy se usnešení podlé §. 19 skrze Malý Wýbor weřejnému shromáždění u wědomost podá. Weřejná shromáždění a usnešení. §. 21. Každé weřejné shromáždění bude napřed od starosty a jednoho sjezdowého písaře v časopisech oznámeno, a w sále Žofínského ostrova držáno. §. 22. Jak mile shromáždění buď starostau buď jedním z podstarostů zahájeno jest, přečte se posawádní jednání sborů a zároweň tištěné mezi přitomné se rozdá; srownávající se usnešení wšech sborů pak se ohlásejí a od řečníků ze tří sborů wolených odůwodní, načež celé shromáždění na wyzwání starosty wstane, a přiznáwáním se jim přiswědčí. Když to se tak stalo, ohlásejí se tato usnešení také w jazyku německém. — — — — — —


17. leden 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [Návěští literární], Titulek: [Posudek knihy], Autor: Havlíček, Karel
H. B. – Práwě máme před rukama užitečnau a s mnohau pilností a učeností sestawenau knihu ilirskau: Pravila kako izobraževati ilirsko narečje i u obče slavenski jezik. Spisal Matia Majer u Celovcu. T. j. Prawidla, kterak se má wzděláwati ilirské nářečí a wůbec jazyk slowanský. Sepsal Matěj Majer w Celovci ( Klagenfurth ). Wydáno w Lubláni u Jos. Blaznika. 1848. W 8ce. 130 stran. Jest to spůsob gramatiky krajinsko-ilirské a zcela půwodního druhu. Pan spisowatel wycházeje wždy hlawně od té zásady, aby se jazyky slowanské wespolek wždy wíce přibližowaly přirozeným spůsobem, udáwá praktická prawidla, podlé kterých by se toto wzájemné přiblížení nejsnadněji uskutečniti mohlo, a sice we wšech hlawních nářečích slowanských s nejwětším ohledem na ilirštinu. Pan Majer nazabíhá při tom jako mnozí filologowé do wýstředností, a prawidla od něho wystawená mohau se skoro wšechna skutečně do žiwota uwésti, čím by zajisté idea slowanské jednoty nemálo získala. Ačkoli je kniha nejwíce pro Iliry psána, přece můžeme ubezpečiti, že ji žádný spisowatel slowanský bez užitku z rukau neodloží, a že mu podá mnohau příčinu o něco podobného we wlastním swém nářečí se pokusiti. Zwlátšní cenu mají také slowanská ( ilirská ) příslowí, klerých p. spisowatel ku konci asi 1400 sebraných podáwá, zajisté také nemalý příspěwek pro slowanské badatele.


5. březen 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Nové knihy., Titulek: Obrazy světa., Autor: Havlíček, Karel
Nowé knihy. Obrazy swěta čili popsání rozličných národů, jejich žiwota způsobů, obyčejů, mrawů atd., jakož i rozličných krajin na naší zemi. Wydáwany od Jana Slaw. Tomíčka. Swazek I. W Praze 1846. Sklad knihkupectwí Calwowa. 12ka. 96 str. Dobře wolený wýbor ze spisů cizých, který swým čtenářům schwáliti můžeme; bude se pokračowati a pět takowých swazečků s šesti rytinami na oceli činiti bude díl. W tomto swazku jsou dwě pěkné rytiny. Wydání welmi wkusné a ouhledné.


24. říjen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Poláci, Titulek: [Poláci a revoluce ve Vídni], Autor: Havlíček, Karel
* * * Žádáme redakce polských časopisů, aby následující článek swým čtenářům předložili. Trpké, ale zdrawé poučení neškodí. H. B. Chtěli jsme za příčinau nejnowějšího protislowanského wystupowání Poláků zwláštním článkem wyjasniti smýšlení jejich, ale předešla nás w tom Jutrzenka w Krakowě wycházející, která dne 19. října podáwá následující článek, jenž auplně wyobrazuje newědomost, naiwnost, spolu wšak pýchu a přemaudrost šlechty polské. Stůj zde na wěčnau památku tento článek, jenž nás wěřiti učí to, co prawí sedlák polský, totiž že šlechta polská wlastně není ze slowanské, nýbrž z tatarské krwi. „ „ Nowiny české horší se stále na Wídeňany a jednání sněmu, powstáwají proti Polákům jakožto jediným posud osobám, jenž we zmatku rozpadlých sil jakýsi lad a pořádek uměli zawést, ba lají nám, jenž w tomto boji Wídeňanům a Maďarům srdečně přejem wítězstwí. Ne pro ně, ne pro Čechy, pro národ, který tak se uměl snížit, že nyní tomu samému Windischgrätzowi, co jej před několika měsíci bombardowal, dal rukojmě wěrnosti, prose ho, aby co možná rychle opustil zem a spěchal k Wídni, chwějícímu se panujícímu rodu na pomoc; – ne pro Čechy – opakujem – ale pro nás samé, pro Poláky klademe tuto několik slow, které nech myšlénky naše objasnějí, je-li jakého objasnění ještě potřebí. Nemůžeme zapřít, že celá wěc zdá se na prwní pohled temnau a nesrozumitelnau. Poláci berau čím dál tím činnější aučasť w boji, který dělí Rakausko na dwě polowice, a wystupují zdánliwě proti hnutí slowanskému. Ale Poláci rozumí, že stanowisko Slowanstwí, na něž je klade Jelačić a Čechowé, jest prahanebné, jelikož zkrátka najmuté, w službě kamarilly. Na krátce na dlauze zastydí se Jihoslowanstwo, pakli w něm skutečně, jak se nadějeme, tkwí zárod budaucího žiwota, nad tau rollí, k jaké je wywedl horwatský bán. Maďarowé, přišedše tuhau zkauškau k přeswědčení blízkého, welmi blízkého podrobení anebo auplné záhuby, které je zbawil jen šestý den října, odříkají se od té chwíle útisku a panownictwí nad Slowany. Jsau w dějepisu příklady, že dwa národowé, došedší na nejwyšší stupeň wzájemné nenáwisti, zapomenau na dáwné urážky, spojí se tím silněji a wystawí si od té chwíle společnau pro budaucnost historii. Klademe ještě jednau před oči zpomínku na Litwíny, národ, který z auhlawního nepřítele stal se najednau přítelem, milowníkem Polsky, a od té chwíle s ní na wždy se slil. Z té strany je otázka buď již ulehčená, buď se dá w brzce ulehčit. Nyní o Slowanech. Jelačić se swými hordami je odewšad stísněn; s jedné strany Uhři, s druhé Wídeň a s třetí Dunaj zamykají ho w trojhran. Nedostatek potrawy a střeliwa naň čím dál tím wíc dolehá, a tak, pakli Wídeň bude s to lépe se zorganisowat a Uhři o trochu wíc odhodlanosti si dodat, doufáme, že ani Windischgrätz ani strana dworská Jelačića nebude s to uchránit. A jest wěru důležitá wěc, nynějšího bána horwatského docela zničit anebo jej auplně oddělit od záležitosti slowanské. A toto dílo je zůstaweno Polákům, neboť Polsko, ač materialně bez síly, má ještě dost síly mrawní a může tau zbraní skutečně jednat. Poláci w boji Horwatů s Uhry neutrální, anebo raději oběma stranám naklonění, ješto je s jedné strany wáže podání historické, společnost podrobenstwí a utrpení a nade wšechno společnost skutečných nepřátel, s druhé zase spojuje pokrewnost a jednorodost, mohau shodau a wyrownalostí wálčících národů jen získat a stát se silnějšími. Na to myslili ode dáwna. Byla doba, kde se Slowanstwo poprwé shromážděné na sjezdu slowanském w Praze poddalo mimowolně pod mrawní wládu Poláků. Netajme si, že w čele Slowanstwa musíme spatřit buď Moskwu anebo Polsko. Jediní jen Čechowé, a to národ takowý jako Češi, mohau widět w dynastii rakauské náčelníka Slowanstwa. A na kormydelníku, jakého si Slowané oberau, musí záležet budaucí jich žiwot. Proto jsme se upřímně radowali ze sjezdu Pražského. Ale Windischgrätz poznal brzo ducha, který tím shromážděním začal wládnaut, a děla Hradčanská wyplemenily klasy myšlénky o Slowanstwu sotwa wzešlé. Podobalo se, že sjezd slowanský, sblížiw neznané posud kmeny a rozehnán bodáky, doplnil swé powolání a tím silněji pobratřené kmeny spojil. Podobalo se, že Slowané poznají hned swého nepřítele a že boj započatý na ulicích Pražských přenese se do wšech částí Slowanstwa pod žezlem rakauským stojícího. Wyznáwáme se, že jsme se w tom mínění sklamali. Slowané jižní a západní nedospěli posud k wýšce nynější doby. Slowanský ráj Kollárůw nemá ani jednoho muže činu národů těchto, jsau tam sami dějepisci, filologowé čeští a slepí básníkowé srbští, ale krom polských nenajdeš tam žádného hrdinu. Opakujem, že nynější hnutí Slowanů je hnutí falešné, způsobené jediné od pletichářů dworských. A to je poslední úsudek, jaký Jelačić dle našeho zdání zaslaužil. Kdyby w tom wězela myšlénka prawdiwá, nebyly by jí ani bodáky ani peníze rakauské na pomoc. Ale nehledíc na to, že někdo zle užíwá swé bdělosti, musíme se již z toho těšit, že se probudil a začal rozwinowat neznané posud síly. Jedná se jen o wytknutí dráhy a směru, jak se swěží ti žiwlowé mají rozwinaut. Dworské pletichy byly s to, opakowat wýjewy dost podobné wraždám haličským r. 1846. Slowané místo aby se pohodli s Uhry, udeřili na ně a chtěli wyhubit národ, který jim někdy bude nejzpůsobnějším pomocníkem a podporau budaucího stawu. Neboť Maďaři, jak mile se jen s Němci nespojují, stanau se již tím samým našími spojenci. Již za času slowanského sjezdu začínaly swáry mezi Jihoslowany a Maďary. Byla tam řeč o způsobech úplného wyhubení Maďarů. Jen Poláci samijediní tomu odporowali. Zatím se Horwati a druhé kmeny jihoslowanské přeměnili z wojínů bojujících o národní bytí w najaté pacholky strany, jenž práhne po záhubě swobody maďarské. Od té chwíle, prawíme upřímně, ztratili wšechnu naši wážnost, a přání naše přesídlly se do táboru maďarského. Prwní jednání drámy ukončilo se šťastně. Jelačić stal se z wítěze přemoženým. Co nám dálší rozwin přinese, to ukrýwá nedaleká budaucnost. My prorokujem, že Slowané, aspoň jižní, najednau prohlédnau a přejdau k té straně, kde je čeká čestnější než posud powolání. “ “ Tolik jest slow hrdé newědomosti šlechtické! Dowoleno nám budiž, poněkud filologická poznamenání k tomuto maudrému článku přiwěsiti. Hned na počátku dowídáme se něco z brusu nowého a celému swětu posud neznámého: Jen Poláci drží nyní pořádek we Wídni! – Wěru, bez Poláků by nikde ani we Wídni se neudržel politický pořádek! – Druhá nowinka, kterau se Praha dowídá z polského časopisu, jest, že jsme Windischgrätzowi dali rukojmě a prosili jej, aby rychle na Wídeň pospíšil!! Diwme se! Poláci prý zdánliwě wystupují proti Slowanstwu! Zdánliwě? – ba bezbožně oprawdu! Je-li prý w Jihoslowanech skutečně zárodek budaucího žiwota? táže se Jegomość polský pan demokrat. – Ba již nyní jest w nich žiwot wětší, než u wás, páni šlechticowé polští: oni Srbowé i Horwati, celý lid, powstali statečně bojowati o swau swobodu, a wáš lid polský potlaukl wás r. 1846, když jste powstati chtěli! Jak jste si jej wychowali, tak jej máte. – Co se nám ale zwláště líbí, jest, že nás Krakowská Jutrzenka – nepochybně z dobrých pramenů snad na čestné slowo Košutowo – ubezpečuje, že se Maďaři od nynějška odříkají utiskowání a panowání nad Slowany. Milí Srbowé, Horwati a Slowáci! wložte meč do pochwy, Jutrzenka Krakowská wam wyjednala u swých bratránků maďarských, že wás již nebudau utiskowat; jen jim teď přejte oddechu, aby se na wás zatím lépe zmohli! A to přátelstwí, ba manželstwí mezi Litwau a Polskau, o kterém šlechta polská tak ráda wyprawuje! Letos z jara slawilo se we Wídni bratrstwí mezi Maďary a Němci, to jest: židi z Uher a židi z Němec pili na to, že jsau bratři. Zrowna tak šlechta polská z Litwy, šlechta polská z Rusi a šlechta z wlastní země polské připíjejí si na bratrstwí Litwy, Rusi a Polsky – ale Litwíni, Rusíni i ( bohužel! ) lid polský proklínají zatím celau swau šlechtu. Polská šlechta přiwedla dwa weliké národy, Litwíny a Rusíni, o swobodu, zahnízdila se mezi nimi, ssála z nich žiwot, a to nazýwala bratrstwím! Známe dobře sympathie waše pro Maďary, jste wy wěrní bratránci: co Maďaři činili Slowanům a Rumunům, to jste wy, šlechto polská, činili Rusínům a Litwínům. Cár ruský utiskuje zřejmě, neukrýwá se se swým despotismem: wy ale a Maďaři utiskowali jste pod firmau swobody, demokratie a bratrstwi bratrstwí, wy jste utiskowali a chcete ještě utiskowati po farizejsku! Kdo jest horší? – Wy zrowna tak prohlašujete Rusíny za reakcionáře, proto že se nechtějí dát od wás utiskowat; jako Maďaři prohlašují Horwaty za reakcionáře, že chtějí být samostatní. Maďaři předhazují Slowanům swým rusismus, knutoslužebnictwí, jako wy Rusínům: a proč? proto že nechtí waši a maďarskau wládu nad sebau trpěti. Wy oba, maďarská i polská šlechta, jste swobody proto nehodni, poněwadž sami pro sebe swobodu wyhledáwajíce, jiným swým poddaným ji béřete. Proto nemůžete sami swobody dojíti, jak wám to poctiwí demokrati waši, ku př. Liebelt, sami do prawdy powěděli. Žebyste ostatně Jelačiće a jeho „ hordy “ ( tak jmenují se po bratrsku Slowané!! ) rádi widěli zničeného, nepochybujeme: awšak se nešalte marnau nadějí. Také z brusu nowá wěc, že na sjezdu Pražském Slowanstwo počalo a odewzdalo se mimowolně moralní wládě Poláků!! Buď Moskwa neb Polska musí prý být na čele Slowanstwa!! – Nesmáti se takowé newědomosti a marnosti, je wěru těžká wěc. Pštros když blawu hlawu do písku strčí, myslí, že jeho nikdo newidí, protože on nic newidí. Také wy myslíte, že před tím, než wy jste se o Slowanstwu dowěděli, žádné nebylo. A pod tau waší moralní wladau, pod waší hegemonií to by Slowanstwo asi kwetlo. Jaká nadutost, práwě šlechtická! Rusowé, nejmocnější národ slowanský a nejmocnější národ w Ewropě, nikde se posud nezmínili, že chtí být na čele Slowanstwa; my Čechowé, od kterých idea ta powstala, od kterých již tak dawno pilně pěstowána a rozšiřowána jest, nikdy jsme nebyli tak nadutí, abychom sebe za čelo Slowanstwa nabízeli a wnucowali; Jihoslowané, nejmocnější nyní swobodný národ slowanský, wojsko Slowanů, také se posud nikdy neosmělili, přednost chtíti mezi rownými bratry swými: a jenom wy polská šlechta, w zaufalých bídných okolnostech swých a kromě toho posud ani za mák o Slowanstwo nezaslaužilá, nabízíte se nám za průwodčího, za welitele!! – Pýcha spojena se slabosti slabostí jest nejohawnější wěc pod sluncem! – „ Jižní a západní Slowané nedorostli ještě do wysokosti nynější doby! “ prawí dále ewangelista w Jutrzence Krakowské. Sewerní Slowané také arci nedorostli, kdo tedy dorostl? – patrně nikdo, než střední Slowané, t. j. šlechta polská. A kde mate máte owoce té swé dospělosti, jak daleko jste již došli se swau politikau? – My západní a jižní Slowané wzděláwáme lid swůj, na ten se opíráme a stawíme pracně ale pewně hradby nezrušitelné swobody a samostatnosti swé: a co činíte wy dorostlí do wysokosti nynější doby? Wy pro zábawu swau a paniček swých romány a diwadla spisujete, nowé mazury komponujete, plány na revoluce do wětru malujete, a pro lid swůj – kořalku pálíte! Tak jste dorostli do wysokosti nynějšího demokratického času!! – 656 „ Hýbání slowanské u nás w Čechách a u Jihoslowanů jest prý pauze od intrigánů dworních wzbuzeno! “ píše dále Jutrzenka. – Co tomu říkáte, wy naši tolikaletí spolupracowníci na poli národním, kteří jste tolik pronásledowáni byli od policie a auřadů, poradili wám intrigáni dworští, abyste pracowali o wyswobození národů slowanských? –! Konečně ale tážeme se, je-li rádno, podržeti we spolku swém takowé spojence, kteří se s námi při slawnostech a na bálách bratrují, ale w rozhodné nejnebezpečnější době přebíhají do táboru nepřátelského? Není zajisté! Pracujme tedy jen my západní a jižní Slowané společně s Rusíny haličskými společně a poctiwě o swobodu slowanskau, pracujme také o to, aby lid polský wzdělání došel, a aby tak na rozwalinách protislowanské a wládychtiwé šlechty polské sám národ polský postawil s bratrskau pomocí naší pewnau twrz swé wlastní swobody, která se ochotně wedlé nás ostatních co rowný k rownému, co Slowan k Slowanu postawí, a nebude chtít neslušnau wládu nad spolubratry, jako dosawadní šlechta polská, která posud ( bohužel! ) jediné polský národ representuje.


19. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: Titulní strana, Titulek: [Polsko a slovanský sjezd], Autor: Havlíček, Karel
[ Polsko a slovanský sjezd ] ‒ We Lwowském časopise: Postep č. 12. je otisknuto prowolání ke sjezdu slowanskému s tímto dodatkem: Sluší přijmauti toto bratrské pozwání Čechůw, poněwadž pauze takowý sněm slowanský způsobí dorozumnění slowanských kmenů mezi sebau, které po tuto dobu tak malé bylo. Do této doby starala se wláda kmeny slowanské udržet w neshodě mezi sebau, neboť se zdálo, že tím spůsobem poněmčení lehčeji wejde we skutek. Nyní můžem wyřknaut swé přeswědčení: Slowanští kmenowé musí být spolčené w jednotu, když se jedná o wylaučení wtírajícího se žiwlu cizoty. Takowý bratrský spolek za příčinau záležitostí k zahraničí netkne se docela nic hrdosti naší, jakau nás může nadchnaut historie naši wlasti, a krokem k bližšímu porozumnění společnému je obecný sjezd slowanský w přítomném prowolání wytknutý. Poněwadž po tento den nemáme ještě wolení zařizeny, proto jest potřeba, aby buďto takowé co nejrychleji byli wzaty před se, anebo aby aspoň Rada narodowa ze swého prostředka poslala representanty národností polské i rusínské na ten sněm. ‒ „ Sveobšte jugoslavenske Serbske Narodne Nowine “ w Pešti přinášejí w č. 39. prowolání ke sjezdu slowanskému do Prahy. ‒ W Záhřebě wolili již, jak jsme wčera oznámili, w národním shromáždění wyslance. ‒ Ze Slowenska se sem mnozí strojí, někteří ( p. Nosák a jiní ) již přišli. ‒ Prof. slavistiky w Berlíně Cibulský přiwede sebau ruského wypowězence Bakunína. ‒ Přijde též slawný Skřinecki, přebýwající w Brüselu ‒ Mickiewié z Florencie, zasláno pozwání Čechům do Paříže. ‒ We wčerejší schůzce wýboru slowanského sjezdu byl přítomen polský kníže Sapieha. — — — — — —


26. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: Církev a národnost, Autor: Havlíček, Karel
Církew a národnost. ( Dokončení. ) Poznáwají národowé, k čemu wše cílí, a sotwa přemožení zase powstáwají, wyhánějí missionáře a baurají založené ústawy, kteréžto jako wýminku obdrženého pokoje od wítězů přijali; ani po druhé přemožení a pokoření nepřestáwají se wzpauzeti a protiwiti, až konečně po mnohém obnowění boje a hrdinském se bránění klesají a staw římsko-německého císařstwí u nich se upewní a we swých následcích počne se wywinowati. Tak přišel sotwa zahrabaný romanismus, špatná totiž stránka wedle prwnějšího wýborného ducha Římanského, despotismus politický a církewní na trůn, jehož lepší a tříbí zdrawá stránka, literatura latinská, byla ukryta w klášteřích, a jen wywoleným přístupná. Synody staré církwe mizejí, na jejich místo přicházejí jiné ecclesiastico-politické, neb politicko-církewní, totiž sněmy swětsko-duchowních mocností, jejichž předchůdcowé neb následkowé wždy jsau politické události, obzwláště později, když Řím na nejwyšší stupeň wladařstwí se powznesl, a tím boj o žiwot mezi swětskau a duchowní wrchností powstal. Od papeže na synodu se odwoláwati, jest hřích proti apoštolské stolici, a pakli se takowá powolá, stáwá se to k potrestání hříšníků (? ), k rozšíření a silnějšímu upewnění moci papežské, která pomalu weškerau církewní spráwu do swých rukau dostáwá ( centralisaci záhubná ), wše do swých rubrik a absolutistických kanonů zawírá, dle kterých jedině w Římě se wyjednáwá, bez nichžto žádného hnutí a žádné činnosti, ani swatost žiwota se nedobýwá, jejichžto překročení swětskými i církewními tresty wšude stíhají a strašliwými činí. – Odtud se dají wyswětliti obtížnosti, s jakými se naši sw. patronowé Cyrill a Methud po založení Římsko-Německého císarstwí při zakládání církwe w Morawě potkáwají. Wyšedše z církwe wýchodní, která wíce ducha staré církwe se drží, počali tito sw. mužowé tím wzděláwati církew Morawskou, že nejpotřebnější část písma sw. do řeči slowanské přeložili, k čemuž wlastní litery uwedli a služby Boží w jazyku nánárodním zawedli. Netrwá dlouho, a musejí do Říma, aby se zodpowídali, bywše proto u apoštolské stolice obžalowáni, která již dříwe napřed tuto stranu neobrácených Slowanů za část swého patriarchátu prohlásila. Ubezpečili sw. apoštolowé slowanští římského papeže swé oddanosti a poslušnosti, a zawedené obřady byly Morawě a Čechům ponechány, ale jen jako nějaké privilegium Římské stolice, které se dle wplywu římsko-německého císařstwí na Čechy a Morawu pořád wíce tenčilo a stahowalo, až konečně docela wyhynulo a latinská liturgie wšude prorazila. Nechceme šířiti slow o škodě, kterau tak Čechoslowané utrpěli, a církew též s nimi ( škoda se stala weliká ); ačkoliw nebyli docela poněmčeni, jako se polabským Slowanům a jiným saukmenowcům přihodilo. – Že takowý staw církwe, její podmanění od swětsko-církewní samowlády naproti wšemu historickému podání ze starobylosti křesťanské nemohly w pokoji obstáti, obzwláště od časů, co lepší historický duch rozličné učení začal projímati, nechá se pomysliti, a swědčí o tom sekty 10., 11., 12., 13. a 14. století, které mezi jiným wší římskau nadwládu a její stawy ďáblu přičítaly, a při wší přísnosti sw. inquisice a při wšem naproti aučinkowání rozličných církewních řádů nepřestáwaly se množiti, a sotwa potlačené zase znowu pod jiným jménem a formau wystupowati. Swědčí dále walný počet mužů maudrých, jenž nad stawem církwe zarmaucení wšelijak upřímě církwi poslaužiti se wynasnažili, ale buďto neslyšení neb pokáraní, ano i pronásledowání docela s církwí rozpadli a ji opustili. Swědčí nám dále schismata církwe pohoršliwá a záhubná, wolající hlasowé celé Ewropy o reformu, mezi nejdůležitější i zawedení řeči národní do služeb Božích, tolik upřímných proseb králowských, tolik neustupných papežů a jejich wšeobecných (? ) sněmů, a konečně welká reformace německá. – Národnost tu hrála zase welikau rolli. Wýborné w mnohém ohledu přeložení sw. písma od Luthra do německého jazyka a zawedení řeči národní do kostela nesmírně aučinkowalo pro rozšíření reformace, a málo se dbalo na to, že mimo kostelní latiny mnoho jiného se wyhnalo, co mnohý ještě želel jako k wíře patřící; lid widěl swé nejhlawnější potřeby uwedením národností do nowé církwe upokojené, baural sám a nechal baurati, cokoliw Římem zapáchalo. Sasi, Hessowé, Hanoveráni, Prušané, Šwýcaři, Badenští, Würtemberští, Šwédowé, Dáni, Norwegowé, Angličané a Skotowé přijali nowé učení, a Bůh wí, co by se w Rakausku, Polsku, Francausku a w Uhersku bylo stalo, kdyby wlády swětské nebyly dostatečně na odpor se postawily; welký počet Evangelíků w těchto zemích swědčí nám až podnes o welké náklonnosti, kterau reformace w nich našla. I Čechoslowané již dříwe nežli Němci mnoho pracowali od 14. století pro církewní oprawu a uwedení národnosti w církew, neb spíše církwe w národnost. Hlas muže wýborného dle charakteru a učení zazněl hluboko w srdcích po Čechách, Morawě, ano po celém swětě. Duch staré církwe začal w mnohém učení a přání národu českého se ozýwati. Ale církewní samowláda a despotie byla ještě welmi silná a od swětské podporowaná. Upálení wšak Husa neodstranilo w mnohém ohledu sprawedliwé žádosti ( jakých napotom sněm Basilejský uznal a popustil ), duch český powstal jako lew, Němce a wše, co skrze ně do Čech se wetřelo a duchem nenárodním zapáchalo, mečem a ohněm hubě; řeč a národnost zněla wšude jako strašliwá zbraň Husitů; ale mnohými stoletími založená politika a wášně powstáwající způsobily rozepře, jichžto následkowé truchliwí byli pro wlast a národ. Držela se wšak ještě dosti národnost, až po Bělohorské bitwě se Čechowé počali od uznaného prwé Husitismu obracowati na katolické náboženstwí, jako jedenkráte Prusowé a jiní menší kmenowé řádem německých rytířů a nábožných křižáků. Co nábožní wojáci Ferdinanda II. a towaryšstwo Ježíšowo (!?! ) nedostíhlo a do ciziny neušlo, uteklo se pod štít protestantismu, německého to plodu, proti hlubokému citu nábožnému, který w každém slowanském národu welmi panuje, a to pauze proto, že zde u protestantů w kostele trochu národnost se držela a swobodomyslnost. Jak neupřímě mnohý wěřil a zewnitř wyznáwal, čemu srdce odpíralo, swědčí toleranční patent Josefa II. Mnohý při auřadě o swé náboženské wyznání potázán, takowé za swé prohlásil, o kterém žádný dříwe nic newěděl. Přetwořil ubohý lid we swém potlačení wšeliké husitické učení památku s nějakým biblickým učením a přetwořené dále podáwal. Co se ještě národnosti dotýče, nejmíň se u Wlachů, Španělů, Francauzů a Portugalů o to tlačilo, aby řeč národní liturgickau se stala. Wše wystupowání cílilo jen proti despotii, kterau w církwi nalezali. Není se wšak tomu co diwiti. Nadřečení národowé mluwí řeči, které jsau dcerami latinské; tato jejich matka, z které se zrodily. Liturgie latinská jest jim lehce srozumitelná, jejich kněži přenášejí akcent národní i na latinská slowa liturgie církewní a činí je tím wíce srozumitelná. Oni si tedy latinské liturgie wáží, jak i my bychom staroslowanskau wážili sobě, kterau Cyrill a Methud zawedli, neb bychom ji dobře rozuměli a co skwostnau památku našich apoštolů milowali. Protož nadřečení národowé jsau hlawní síla římské stolice. Odtržené Anglicko ještě nejwíce ze římské liturgie podrželo, a tak silně za našich časů k ní se zase chýlí, poněwadž ji také lehce rozumí a protestantismus pro swau inkonsequenci a nábožní powrchnost mnohé zpátky uwádí. – Indifferentismus ( neb nábožní lhostejnost ) ležel za našich časů jako mrtwá rána na weškerém nábožním wyznání. Powstala tato lhostejnost z dlauhých bojů a hádek o nábeženstwí, z neústupnosti naproti rozumným žádostem lidu a časů a z potlačowání. Nic wšak méně welký saucit se ozwal za našich swobodomyslných dnů pro náboženské záležitosti. Rozumná reforma je wíce nežli kdy potřebná, aby katolíci w matrikách zapsaní obžiwli a církew odmladla. Obzwláště tluče národnost mocně na dwéře kostelní a zahání mrtwau latinu z církwe, která má býti ústaw žiwý a nic mrtwého we swé prawé myšlénce netrpí. Reforma, jaká nám s hůry kyne, bude nejspíše ze starého stanowiska Sancti Romani Imperii. Několik textů z písma a starých otců w příjemném a oblíbeném smyslu wzatých, marné a plané užíwání nějaké starokřesťanské formule, které se k našemu stawu jako pěst na oko hodí, trestání a napomínání, zawírání a sesazowání s pomocí swětského ramene, a tak běda nám! Neb nás Indifferentismus obecný zanese, neb lid trochu wěřící do cizého táboru přejde a se odcizí. – A my na beneficiích tak budeme seděti, jako angličtí pastorowé w Irsku u prázdného kostela příjmy swé trawí, neb wěřící žádné nemají; jen že se nám takowého štěstí snad ani nedostane.


21. říjen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [Výzva k amnestii], Autor: Havlíček, Karel
– Wčerejší číslo Ost-Deutsche Post přináší následující dopis: Ze Salcburku dne 16. října. Obecní radda we wčerejším sezení uzawřela na náwrh purkmistra pana Gschnitzra sauhlasně, že wznese nejpokornější prosbu na stupně trůnu císařského, by JMst nezadržowala déle slowa milosti pro politické wyšetřence we wšech částích říše, nýbrž wšeobecnau amnestií ráčila mysle upokojiti a utěšiti. Není pochybnosti, že se shledá na petici mnoho a mnoho podpisů. Jak doslýchám, hodlá obecní radda wyzwati druhé hlawní města, aby se buď přidaly k této petici nebo sam podobnau wyprawily. Owšem by bylo chwalitebné, aby alespoň naše slawná radda Pražská ani na takowé powzbuzení ze Solnohradu nečekajíc, hned tento krásný, w prawém smyslu wlastenecký krok učinila. Solnohrad zajisté náležel wždy ke straně rakausky smýšlející, a nemůže nikdy padati do druhu těch, které jistá strana tak ráda zatajné buřiče powažuje, jestli se jen osmělí, slowo o amnestii promluwiti. My jsme wždy byli toho náhledu, že není prawý a užitečný přítel wlády a dynastie ten, kdo jen wždy na rozmanité pochlebenstwí a demonstrace myslí, a wšechny, kteří tak jako on nejednají, hned za buřiče a tajné zrádce rád wyhlašuje: nýbrž naopak mnohý, který nejsa wždy jen pauhá chwála, časem i trpkau prawdu w dobrém aumyslu říci se neštítí, wětší službu wlasti a wládě prokazuje, třeba se wždycky neuznáwala. Strany krutých odpraw w Uhřích a strany rozsáhlého politického wyšetřowání na wšech stranách císařstwí našeho prohlásili jsme se již několikráte, a nyní opakujeme, že wěru každý, kdo si přeje oprawdu delšího šťastného trwání říše naší, newyhnutelně bolest cítiti musí, wida, kterak se newčasnau přísností a surowostí marně mysli odcizují a proti Rakausku podněcují. Zdá se nám tedy, žeby naše slawná radda, třeba k tomu nebyla wybídnuta od p. purkmistra, podobným uzawřením jako Salcburská dobrau službu společné naší říši proukázati mohla, dadauc spolu důkaz, že Čechowé sice proti nadwládě Maďarů celitost říše horliwě zastáwali, awšak poraženého nepřítele w neštěstí jeho docela zničiti a ponížiti úmysl nemají.


4. srpen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: X, Titulek: Medvěd, Autor: Havlíček, Karel (překl.)
Nedwěd. ( Pokračowání. ) Druhého dne seděla hraběnka we swém bytu w nadherném kabinetě, ozdobeném japonskými vásami a saským taufarem. Před ní rozwalil se w lenošce kníže Muchrobatow, a oba se welmi líbezně usmíwali. „ Wy jste moje dobroditelkyně “, prawil kníže. „ Již u Komského jezera cítil jsem k wám cosi zwlášťního, jako by to byla nějaká předtucha. Tedy mám naději – “ „ Holka má rozum “, odpowěděla hraběnka, „ bylo s ní těžké jednání, a tím wíce, poněwadž jest plnoletá a má swau wůli. Ostatně jsem já byla nad míru wýborná we swé roli. Wšechno se šťastně zkončilo. Mohu wám gratulowat k staré tetce. “ „ Prosím, račte být milostiwa na strýčka wám oddaného! “ wyřkl kníže líbaje wyschlau ruku, která mu ne docela bez potěšení nastrčena byla. „ Tedy jsme hotowi “, pokračowala tetka. „ Budete mít wýbornau ženu; jaká je dobrá a skromná – “ „ Jaká prostomilá! “ 246 „ Jaká prostosrdečná a nerozmazlená “ „ Není do swěta. “ „ Hledí na hospodářstwí. “ „ Jaké wychowání! “ „ Jak jest pracowitá! “ „ Jaká půwabná! “ „ Prawý anděl! “ Stařena i kníže wzhlednuli jeden na druhého, a málem že by se byli rozesmáli pro swé wynucené pochwaly, ostatně wšak zachowali slušnost. „ A tedy waše sestřenice není nikomu nakloněna? “ zeptal se kníže. „ Nikomu. “ „ A pan Ostruhowský? “ „ O! balní dětinstwí, wíce nic! “ „ Slyšel jsem ještě o jakémsi podiwném člowěku … nepamatuji jména … “ „ Ó, co se toho týče, buďte upokojen! Snad si nemyslíte, že mezi ním a wámi může býti nějaké saupeření? “ „ Proč pak ne? “ „ Zhledněte na sebe! “ – Kníže se uklonil. „ Abych prawdu řekl, málo jsem se ho bál … ostatně wíte láska je žárliwá. “ „ Můžete být zcela upokojen. “ „ A swatba? – “ „ Kdy bude líbo. Musí se zřídit wýprawa a záležitosti s poručníky wyjednat. Znáte mohowitost mé sestřenice? “ „ Půl druhého tisíce duší “ ( z lehka prohodil kníže, zaťal pysky ). „ O ne. Wšeho jenom osm set duší. Zapomněl jste, že má moje sestřenice ještě malau sestru. “ „ Ah! já wěděl “, prawil zarmauceně šwihák, „ že má sestru. “ „ Owšem, je ještě tak malinká … “ „ Malinká, wěru nic jsem newěděl. “ „ Ostatně osm set wýborných duší, w dobré krajině. “ „ Nezadlužených? “ zeptal se hrubě kníže. „ A, prosím wás, kdož by teď neměl dluhy na panstwích? … Owšem že zadlužené, jenom že poručníci řádně wyplácejí procenty. “ „ A co dělá kněžna? “ zeptal se starostliwě šwihák. „ Jaksi churawá. Nahlížíte zármutek … Takowé okamžení … Ostatně, jestli chcete, já pro ni pošlu. “ „ Ne, neobtěžujte ji; přijedu sem za dwě hodiny, ale teď musím domů. Teď jede do Londýna kurýr, chtěl ke mně přijet pro psaní … “ „ Aspoň musíte mně přiznat “, prawila hraběnka, „ že jsem wýborně wyplnila waši žádost. “ „ Ó božsky! “ odpowěděl kníže s příjemným úsměwem, a opět políbil ruku hraběnčinu. Pak se welmi mistrně poklonil, otočil se na jedné noze a wyšel na schody. Ale tam příjemný jeho úsměw zmizel, oči se zamračily, zakýwal zlostně hlawau, a wyřknul dosti podiwná na tak wzdělaného šwiháka slowa: „ Čert wezmi babu! “ VII. A wšak nawštíwme nedwěda. Jemu proběhly dwa měsíce jako střela. Byl tak šťasten, že ani nemyslel na to, aby si swé štěstí pojistil. Nemysle ani, že by newěrnost možná byla, nežádal ani slibů ani přísah. Kněžna milowala jeho, on milowal kněžnu: což by wíce žádal? Ani w společnostech, když se s ní setkal, neopowážil se urazit ji důminkau plachosti a lehkomyslnosti, a litowal jenom swau ničemnost, a s hlubokau pokorau záwiděl našim šwihákům wětroplašstwí. O ní nepochybowal nikdy: nebylali s ním spojena swatým swazkem wyznání? Což není jeho na wěky? Posuzuje wšechny podle sebe myslil si ubohý blázen, že jest takowý swazek nezrušitelný a swatý na wěky … A najednau kněžna kamsi na kwap ujela. Wedle jeho oken projel její kočár čtyrmi koňi w řadu. Wěru, byla to ona; zakýwala naň ještě swým krajkowým šátečkem. Ale nač takowý rychlý odjezd? proč mu o tom nic neřekla dříwe? proč se s ním neumluwila strany shledání? Prošel den, žádné spráwy; druhý, třetí, kněžna tu posud není; kdyby aspoň psaníčko poslala … Čtwrtého dne dostal oprawdu psaníčko, ale ne od kněžny, a přitom jemu podiwného obsahu: „ Hraběnka N. co nejuctiwěji Wás žádá, byste ji ráčil nawštíwit zítra w 8 hodin po obědě. “ Co to znamená, pomyslil si, jaká hraběnka a co je jí po mně, a co s ní mám mluwit? Nejsem zwyklý na takowé damy. Dlauho přemýšlel a wáhal. Konečně naděje, dowědět se něčeho o kněžně, pohnula jej odhodlati se. Druhého dne ráno wydal se do Petrohradu. Tentokrát byl oblek jeho podařenější. Bílý šátek s tím motýlkem byl již dáwno spálený; ale i w nynějším jeho obleku přece se zdálo, že si oblekl cizí šaty, a nebo že jest chodící štít krejčowského modního umělce. Poobědwaw w hostinci s tajným nepokojem duše, počal se procházet po Petrohradských ulicích, očekáwaje naznačenau hodinu náwštěwy u hraběnky. Práwě téhož dne se Petrohradští nedwědi jaksi rozdowáděli. Dwa auředníci kancelářští, dwa šlechticowé bez úřadu, dwa důstojníci a mladý člowěk, který z powinnosti obweselowal společnost, sešli se po důkladném obědu do bytu jednoho nedwěda. Pokoje byly při zemi, tak že se z otewřených oken mohlo rozmlauwat na ulici. 247 Nedwědi, jak bylo widět, naobědwali se řádně; začerwenalé obličeje, swlečené fraky a uniformy dokazowaly, že se šampaňského nešetřilo. Jeden z nich horliwě hrál na malau harmoniku cosi podobného walčíku, druhý pískal si recitativ z „ Roberta “, ostatní kauřili cigarry, a šprýmař tančil po cikánsku ustrojiw se fantastickým oblekem z obrácených fraků a kapesních šátků. „ Kníže jde! “ wzkřiknul kdosi. Wšichni se hrnuli k oknu. „ Kníže, učiňte nám štěstí! račte k nám! “ „ Waše Jasnost, nepohrdejte námi bídnými sirotky! Neprosím pro sebe – račte nahlížet – šest kusů dětí a sedmá osiřelá wdowa! “ „ Může být ostatně, kníže pane, že wám kněžna nedowoluje znát se k nám. “ „ Račte snad jet na bál, kníže pane, a tedy nemáte kdy? “ „ Račte být pozwán ke dworu, kníže pane? račte tančit mazurku s dworní damau? Račte se smilowat! prosím, račte k nám pobawit se! Jak myslím, ráčili jste si o bálech nožky ztancowat? ráčili jste se unawit? – Račte k nám Waše Jasnost! “ Musíme wědět, že od té doby, co náš ubohý nedwěd byl na bále, a patrně se kořil kněžně, ostatní nedwědi nazwali jej „ knížetem. “ Již jsme widěli, jak zlostně powažowali každé wystaupení ze swého bezejmenného řádu. Ohlušený křikem wešel nowý host k swým známým. Wšichni se proti němu wyhrnuli s posměwačnau úctau. Jeden se mu klaněl až k zemi, druhý žádal o protekcí, aby dosáhl čin Činy, stupně hodnosti, které se udělují za službu císařskau., třetí prosil o ochranu před nezaslauženým pronásledowáním, čtwrtý prosil, aby jej uwedl k hraběnce W., pátý prosil o dowolení políbiti mu ruku, a šprýmař počal před ním dupat mazurku a konečně uďál kotrmelec k wšeobnému wyražení. „ Páni, přestaňte žertowat! “ žalostně prawil ubohý mladý člowěk. „ Oho, jak bychom se směli opowážit žertowat! “ „ Ah! jak jste kníže pane oblečen! Cítíte pánowé, jaká wůně? – Kníže je napomáděn, na mau wěru, napomáděn. Citronowá pomáda, jak se zdá, kníže? Wždyť je to nejmódnější, wiďte? „ Ah, kníže pane, dowolte přiwonět! “ „ Pánowé, račte si wšímnaut! Kníže má žluté rukawičky. On jiných nenosí! “ „ Westa kašemírowá, páni! Pantalony trikó, prwního druhu. Ah, kníže, dowolte se podíwat. “ „ Jaký jste šwihák! “ Domnělý kníže se wšech stran obehnaný a bez toho uhnětený swým oblekem, stál w tuto chwíli co welmi plačtiwá postawa. Již pozbýwal trpěliwost, začínal zapomínat na obyčejnau swau tichost – tu najednau okázala se w okně čerwená figura, a tlustý bas wzkřikl s hlasitým smíchem: „ Co zde děláte, ničemowé? “ „ Ah, Feďa! pojd sem! uwaříme punč. Pojd sem Feďo! “ Feďa wstaupil, bylo mu let okolo čtyřiceti, husté licausy zastiňowaly mu tluté twáře, a obrowský zrůst dodáwal jeho zewnějšku cosi monumentálního. „ To jste zas pili bez rozumu “, prawil, wstupuje do pokoje. „ Dobrý den hoši! “ ( Pokračowání. )


13. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [zpráva o plánu založit v Čechách lesní školu], Autor: Havlíček, Karel
Z dobrého pramene se dowídáme, že w ministerstwu orby a hornictwí bylo uzawřeno založiti w Čechách theoreticko-praktickau lesní školu. Škola ta bude nepostředně spojená s některým státním lesnictwím a tak organisowána, aby kandidáti pro lesní auřady, jenž w ní cwičiti se budau, cwičení to za dwě leta odbyli. Pro každý roční běh bude přijato 12 posluchačů, jenž základní a pomocné wědy již na některém jiném učilišti budau musit si oswojiti, poněwadž se w dotčené škole bude obraceti zřetel nejwíce ku praxi. K tomu cíli jí bude některé státní lesnictwí odewzdáno k opatřowání, jehož dozorce bude zároweň i ředitelem školy. Co zwolení místnosti pro školu tu se týče, má se bráti zwláštní ohled k tomu, aby byla založena někde uprostřed Čech, Morawy a Slezska, poněwadž k společnému použití zemí těchto ustanowena jest. Učitelowé na škole té budau musit býti auplně schopni obau zemských jazyků. Toto uzawření ministerstwa bude co nejdříwe uwedeno we skutek.


3. květen 1848, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Tajnosti venkovské, Autor: Havlíček, Karel
Tajnosti wenkowské. Čech a Němec na wenkowě. Němci swým odporem poslaužili nejwíce nám Čechům, a kdyby byl na jich straně aumysl konat dobře, museli bychom my jim býti welmi wděční. – W prwních dnech naší swobody odpadlo starodáwné záští k Němcům na straně české, k němuž jsme měli nejednu sprawedliwau příčinu; zdá se mi, že w posledních časích byla tato neláska obrácená na Němco-Čechy, jenž za krajíc chleba prodali národ, za pentličku na prsau prowazy by pro swé bratry byli pletli; pak ale na Němce w Říši, jichž wypínawá nadutost hnula žlučí každému wzdělanci. Oni si přiosobowali a přiosobují nyní naší wzdělanost, jakoby měl Michl úpis na wzdělanost Waškowu; že se Wašek musel učit wšemu, nač si jen pomyslil, po německu, za to Michlowi jistě neděkuje mnoho, a Michla čerti berau, že widí, jak má Wašek trotz der deutschen Bildung swau hlawu. Wšak nejen u nás, nýbrž wšude u wšech národů dobyl si filosofický tento národ nekřesťanské lásky. Na swětě nemá on mnoho sympathie – to wí sám nejlépe, a je sám wšeho toho příčina. Před 15. březnem styděli jsme se my mnozí, jmenowati se poddanými rakauskými; při tom se ale jméno národu wyslowowalo hrdě a to budilo úctu; nyní je čest, býti w Rakausích mužem swobodným, nyní chceme tomu, aby bylo Rakausko silné w skutku, ne na oko, jako prwé. Tak i prwé nechtěl Čech s Němcem míti přátelstwí, protože tento w zemi pán, w cizozemsku také, s wysoka na Čecha zhlížel. Jak se ale wyřkla zásada: Rownost národností, byl jistě každý z nás Čechů hotow, Němci podat ruku. Brzo ale wztáhl ji tento nazpátek, nechtě o rownosti ničeho slyšeti. Když se má nowě zwykat, laučí se člowěk nerad od staré zwyklosti. Němcům auředníkům nechtělo pod wausy, slyšícím, že co dříwe mrtwý zákon bylo, nyní w žiwot wjíti musí, že se česky musí učiti, aby w Čechách dostali chleb. Trkalo je dobré bydlo. Pak se báli wídenští Čechoněmci a Němcočeši o swá místa we Wídni; byly tedy proti ministerstwu w Čechách. Je prawda, že odhodlaně wystaupili, chwála Bohu ale, že we swé zůřiwosti tak potmě a potměšile za swými aučeli pílí, že si sami podrážejí nohy. Bojují proti fantomu: my jim přejem wšeho dobrého. Jak se roznesla powěst w kajicný týden před Welikonocí, že pojede do Prahy deputace jejich, rozpálili se mysle wšech mírných, neboť widěli w tom rušení zemského pokoje, sotwa že se swornosti doma bylo docílilo. Přijeli do Prahy jako sbor studentů na swátky se odebrawší, přece ale rozešlo se jich tuze mnoho pod rukau do německých krajů, kde se sešli s emisary z Němec, aby wodu zakalili a w zakalené lowili; chytili jsau lososa. Wůbec – sluší znamenati, že se jich wlastní zbraň wždycky proti ním obracela. Němci 95 Brněnští chystali se na domnělau deputaci Čechů do Brna: sami jich přátelé přišli do Prahy. Roznášeli o nás we Wídni powěsti, že chceme republiku; sami ji prowoláwali. Wším tím získali nám nanejmíň půl millionu Čechů, a tak čeho půlstoletá literatura nedokázala, zmohla doba. Kdo miluje mír, drží s Čechy, kdo byl Čech lhostejný, stal se dokonalým, kdo prwé o národu ani newěděl, přidržel se strany té, kde widěl sprawedliwau a mužnau snahu. Kdyby byli Němci za hranicemi a doma nenatropili tolik hluku a poplachu ze strachu, byli bychme my i oni we swé swaté swornosti a pokoji žiwi. Ale takto roste odporem síla a síla silau. Na wenkowě, w jeho jednodušších poměrech widíme to zřejmě. Jednotliwí Němci drží se nás, a my nejsme terroristé proti nim. Každý rozumný widí, že se swým práwem nespojujem nic násilného. Kdyby nám wšickni Němci rozuměli, jistě by šli s námi jednau cestau a nechali swých rozbrojů, kterými mírné lidi proti sobě jen pobuřují. Wždyť kdyby byl člowěk holub, musel by se stát jestřábem. Starci, ženy na wenkowě jařily se proti ním, mužowé raději na jih a na wýchod by hleděli než na západ; za Prahu půjde wenkow do ohně! Wšak z těchto národních rozbrojů wykwětla nám posud zatajená wzájemnost slowanská. Národowé hlásí se o swá práwa, spřízněni hlásí se zároweň k sobě. Weliká je historie našich dnů! Kdo je wenkowu nebezpečný? – Auředník copem a proletář cepem. Onen se sice na mnoze již wycepowal; kdyby ale nynější naše drama ukončila opět Bílau Horau, byloby jistě tolik tleskotu po wší české zemi i dále s jich strany, žeby se selé podnebesí zatřáslo. Kdo newiděl a neslyšel, darmo usiluje o to, aby si předstawil, jak se někteří tito lidé we swé reakci drží systému; nejwětší síla jejich záleží w pokradmosti. Tu wymýšlejí nad Jezowity nejhrubší lži, přewracují každý krok, jenž se w Praze děje, na nejhorší stranu, tak že jejich praktikau z anděla se stane čert, a takowau přetworau poučují t. j. pletau s jedowatau chutí lid, který newí, na čem jest, komu nemá wěřit a za každým jde. Wyjde-li někdo, aby poučowal lid, není bez mála žiwota swého jist. Při nich je takowá strana, která bojíc se o swé, raději by přistaupila na to, aby je stará wláda systematicky, jen když mírně, byla přiwedla na mizinu, než aby nowému žiwotu, národu a swému potomstwu něco obětowali. Zdá se jakoby tito auředníci – Bohu chwála, že máme mezi nima wýtečné wýminky – w tajných hlubinách swých srdcí konejšíli tau blahau nadějí, že se wrátí staré časy. Ano, ale staré časy, ty starší časy býwaly wšelijaké časy!


15. září 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [Překlad dopisu z německých novin], Autor: Havlíček, Karel
Wčerejší Deut. Z. a. B. přinesla následující článek od Saských hranic, jejž my nemůžeme nepřijmauti do našich nowin. Pan ministr Bach, prawí dopisowatel, poslal po několika dnech po nastaupení proz. ministerstwa záležitostí wnitřních na wšechny krajské auřady oběžní list, který důklady hodné dáwá o tom, že ač i mnohokráte w nepřízeň a nedůwěru u lidu uwáděn, ministr Bach přece upřímně smýšlí o ústawním weřejném žiwotě. Wyňatek z psaní toho zní doslowně takto: „ Pan ministr wnitřních záležitostí z wěrohodnych pramenů dozwěděl se, že politické auřady dílem za příčinau špatně pojaté horliwosti, dílem že se starým zwykem rozlaučiti se nemohau a swobodného občana ještě pořád za poddaného powažují, jenž od panstwí docela záwisí, přechwaty si dowolují a proti wenkowanům zpupně a práwě w malicherných okolnostech panownicky si počínají. Takowé chowání, již i zásadám říšské ústawy naprosto odporující, tím méně snášeti se může, čím wíce nedůwěru rozsíwá proti dobrým zámyslům wlády a zlomyslnau příležitost podáwá, obwiňowati wládu ze záměru, jako by předbřeznowý staw lonského roku opět chtěla zawésti. Poněwadž ministerstwo zásady říšské ústawy a swobody občanům w nich pojištěné a jich práwa u wšeobecnau platnost uwedené míti chce, uložilo ministerstwo zál. wnitřních od 31. m. m. č. 3944 krajským auřadům za powinnost, auřední nakládání wrchností s předešlými jich poddanými pod přísnau míti dohlídkau a wštípiti jim, aby zákonům wždy a wšude auplnau platnost zaopatřili a s poddanými wlídně a přiwětiwě nakládali. “ Obsah tento, končí dopisowatel, sděluji wám hlawně proto, že ještě mnozí předbřeznowému stawu nawyklí patrimonialní auřadowé o bytí tohoto ministerského přípisu nic wěděti nechtí a za zločin pokládají, seznámiti s obsahem tímto někoho jiného, než předešlau swau milostiwau wrchnost.


10. květen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Tribune de Peuples o Slowanech, Autor: Havlíček, Karel
Tribune de Peuples o Slowanech. — Pařížské nowiny Tribune de Peuple píší takto o powaze a wlastnostech kmene slowanského. Národowé slowanští wzájemně se k sobě chýlejí; necítějí takowé náklonnosti k plemenu swému národowé ani germánští, ani romanští. „ Stát jsem já! “ powěstná slowa krále francauského Ludwíka XIV. W Ewropě se počítají tři celní kmenowé národní, a sice ( na západě Ewropy ): 1. kmen románský, totiž Španělowé, Francauzi, Wlachowé a Rumuni: 2. kmen germánský ( w prostřed Ewropy ) totiž: Němci, Holanďané, Skandináwci ( Šwédowé a Norvegowé, Dánowé ) a Angličané; 3. na jihowýchodě: Slowané, a sice Rusowé, Poláci, Čechowé, Slowáci, Jihoslowané. Slowané stále mají na paměti společný swůj půwod, tito pak powažují se za společenstwa politické docela od sebe oddělené. Protož také Slowané mohau dříwe přijíti k welikému cíli wytknutému od křesťanstwa, ke sjednocení rodu lidského. Wšak wýsledkem nynější revoluce nebude ještě toto sjednocení wšechněch národů, neboť by to nesauzwučelo se zákony pokroku, ale spíše wýskokem předčasnm, násilným i přírodě protiwným. Národy musejí se dříwe shodnauti a spojiti we welikých okresech jejich plemen, pak se sejdau k jednotě rodu lidského. — Ke spojení w okresu swého plemena pak jsau národowé slowanští sklonnější a lépe uzpůsobeni než druzí dwa štěpowé národů ewropejských ( germánského a románského ). Němci ještě dlauho budau mluwiti o jednotě německé, awšak oni nemají ani myšlénky, ba ani předtuchy o jednotě celého plemena germánského, o té lásce křesťanské, bratrské i politické, která je spojowati má s národy skandinawskými, s Holanďany, s Angličany. Sotwa Šwédowé, Dánowé, Norwegowé pomnějí na spolek skandiwský; myšlénka pak o bratrstwí s Němci, Holanďany, Angličany je jim dokonce cizá. Angličané by rozprostřeli panowání swé nad plemenem německým s tautéž chtiwostí, kterau pohltili Irlandy a Indie; politika francauská pocítila častokráte samolibau lásku národní k národům románským, ale citu toho w srdcech lidu nenajdeš. Jenom národowé slowanští táhnau se k sobě, a náklonnost tuto nezbudila w nich politika samowládců. Owšem samowládcowé rádi by kořistili pro wěc absolutismu swého z této náklonnosti, která je citem despotismu nejprotiwnějším — starají se owšem, by ji wodili k náhledům a zámyslům swým, ale nyní by nepochybně rádi byli, aby národowé wšichni wespolek se nenáwiděli. Wšak widěli jsme, kdo nejupřímněji děkowal Windischgrätzowi za rozehnání sjezdu slowanského. Awšak marné namáhání — žádná moc lidská není již s to, aby zničila swazek národů slowanských, neboť pramen jejich sympathií je čistý a aučel její swatý, a práwě z této příčiny widí se tato náklonnost wládě rakauské nezákonitau, a pokalené Ewropě falešnau a newěrojatnau. Cit tento líbil by se Mikolášowi, kdyby Slowané učinili akt společného podložení se úkazům jeho, a Ewropa radowala by se z lásky slowanské, kdyby sama podobné lásky w sobě cítila. Dynastie ruská je ale docela jinačí než powahy slowanské, a národowé druhých dwau plemen sobě se odcizili, wynášeje každý swůj wlastní Babel, tak že ani jedno plemeno ani druhé nemůže již rozuměti kmenowému spojení. Nadarmo Němci lehko brali sjezd Pražský, řkauce, že se Slowané nemohli na něm mezi sebau srozuměti: nadarmo mněli za to, že s jazyky slowanskými mezi sebau jest tak, jak mezi jazykem německým a šwédským neb anglickým — neboť kdo jen poněkud powrchně zná jazyky slowanské a německé, přeswědčí se snadně, že w tom ohledu národowé slowanští daleko míň mezi sebau jsau rozdílní než národowé germánští. A byť i tomu bylo tak, byť i jenom náklonnost Slowany spojowala, zdaliž by wzájemnost nyní od Němců neporozuměná nebyla nejlepším důkazem toho, že se Slowané wíce než Němci uměli přizpůsobiti podle prwotní wůle Stwořitelowy a blíž než Němci pokročili k cíli wytknutému weškerému člowěčenstwu? Proto také cítě učený národ tento, že w tom ohledu stojí níž než Slowan, wyhledal wšechno, čeho jen nenáwist a zkažená civilisace wyhledati mohla proti Slowanům. Ale prawdě to nemohlo učiniti ujmy žádné, a sjezd Pražský bude nawždy důkazem toho, že Slowané jsau wěrnější služebníci Krista, nežli mudrci a kupcowé němečtí. A čím to, bude se mnohý ptáti, že národowé slowanští jsau sobě wespolek nakloněni; čím to, že w tom ohledu stojí wýše než národowé románští i germánští? — Berauce dějepis na pomoc můžem odpowědíti na obě tyto otážky: Proto, že jsau wíce jednorodí. Národowé plemena románského podlehli wplywům tak rozmanitorodých žiwlů, že se následkem toho skoro docela setřel znak společného jejich půwodu. Iberowé, Římané, Wandálowé, Gotowé, Arabowé přišli do Španěl a utwořil se tam z nich národ španělský. Národ francauský powstal ze směsice Gallů, Římanů, Normanů a Franků. A kolikero národů sešlo se od Etrusků počínajíc a od Wolskůw i Samnitůw, od Normanůw až do toho příwalu národů, jež nazwáno národy barbarskými, než se z tohoto chaosu wyrodil na konci národ wlaský! A Němci, národ z celého plemena germánského nejwíce jednorodý, kolikráte museli se oni přetwořiti, a jak rozličným podléhali wplywům; národy skandinawské konečně, w kterých není ani památky o nějaké stopě římské neb celtické, kterak docela museli se oddálit od Angličanů, této míchaniny Celtů, Angličanů, Římanů, Normanů a Sasů. Národowé slowanští neprošli řetěz takowýchto přetwořowání. Jedna národnost rozdělila je před časem snad ještě historickým, ale části její zachowaly znak společného půwodu powždy nezmazaný a celistwý; nikdy je nezkazila ruda cizozemstwa a nejstrašnější revoluce ewropejské nezměnily prwotní jejich powahu. Owšem že část plemena slowanského nebyla s to, aby se opřela zničiwému wplywu národností cizích, jmenowitě nemohla odolati zněmčení četných kmenů na západě, ale pokolení tylo neslaučily se s wítězi Němci k nowému smíchanému národu; w nich wyhynuly wšechny. — We staré Pannonii a w poledních krajích slowanských panowali Římané, pustošili Goti, jařmili po dlauhé wěky Maďarowé a Turci, ale wšichni dohromady nebyli s to, aby wyhubili národy slowanské prwotně tam osazené. Srbowé, Bulhaři, Chorwáti zachowali do dnešního dne národní swé známky. Přese wšechny wplywy zůstali západní Poláci a Čechowé w celku přece Slowany, a Tataři ztratili se w bydlištěch sewerních slowanských národů. Prawdať, že Slowané podlehli tu i tam částečné záhubě cizým národnostmi, ale co jen bylo s to wymknauti se jí, zachowalo w takowé i auplnosti ryzost swého plemena, že žádný wýbojce nebyl s to, by je přetwořil na národ pomíchaný. I tatéž powaha, kterau se dosud Slowané značí, je nade wšechnu pochybnost příčinau národní wytrwalosti slowanského kmene. Nesli oni wždy trpěliwě dlauhau a těžkau porobu, ale nezapomněli nikdy na půwod swůj. — Powážíce, jak slabě se opíral cizozemcům a jak nesmírné již utrpěli ztráty, můžeme posauditi, že se dali wždycky wésti citem lidskosti i w ohledu na nepřátely swé. Wždy ode břehů mořských skrze cizé národy pro obchod a zisk odtlačeni, myslili si tuším Slowané: Berte, wydírejte, bohaťte se, odpauštíme wám, newíte co činíte! Ta wrozená trpěliwost, ta milostnost křesťanská uprostřed národů w průmyslních jejích záměrech bezohledných, w civilisaci diwokých, učinila Slowany hebkými a obdařila je řídkým citem lidskosti, jejížto cenu cizí národowé začali poznáwat. Trpěli Slowané dlauho a wždy pro swau budaucnost — wšak budaucnosti této za nedlauho jim se dostane!


17. březen 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: Jeremiáda o českém divadle, Autor: Havlíček, Karel
Jeremiada o českém diwadle. Ach! nastali nám přežalostní dnowé, W jednom hrají Němci w druhém Arabowé! – My chudáci nemůžem se žádného uchopit, Musíme swé české groše do obou dwou klopit. H. B.


17. červenec 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: Venkov, Titulek: [zaslaný článek], Autor: Havlíček, Karel
– Dostali jsme následující článek k uweřejnění: Z Pelhřimova. W osudných říjnowých dnech, když anarchie wšemu pořádku hroziti počínala, newáhalo naše město swau lásku ke konstituční swobodě, swau oddanost zakonému pokroky weřejně oswědčiti, uzawřelo statnému zastawateli swobodomyslného zřízení, hajiteli neodwislosti Rakauska, přízniwci národní rownopráwnosti, panu Alexandrowi Bachowi, ministru sprawedlnosti, čestné měšťanstwí podati, a doplnilo swau uznalost k tomuto wýtečnému státníku tím, že zwláštními poslanci skwostný diplom dne 7. t. m. doručilo, připojiwše listinu, w které zwláště i nynější zásluhy pana ministra o zorganisowání státu dle konstitučních zásad wytknuty byly. Pan ministr přijal listiny co nejlaskawěji, a deputace radostně seznala, jak šlechetně o stát, o wywinutí prawé swobody a upewnění zákonného pořádku smýšlí. Zwláště dojalo deputací chwalné zmínění se pana ministra o českém národu a jeho poslancích a přeswedčení, že sobě našeho jazyka wáží a se w něm při tolikerých státních pracích ochotně cwičí.


28. březen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: [polemika se článkem z vládních novin], Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Naše ministerské nowiny Pán Bůh již tak opustil, a přiwedly to již nyní tak daleko, že jejich články můžeme podáwati zrowna bez wýkladu swému čtenářstwu, ubezpečeni jsauce, že každý z těchto článků špatnější ponětí o ministerstwu dostane, než kdybychom my sebe wíce se snažili, prawé nám škodliwé úmysly ministerstwa odkrýwati. Přečtěte si tedy následující článek a poznáte ptáky podle peří: Ministerialní nowiny „ Rakauský Correspondent “ přinášejí nedáwno následující článek. Rozumní lidé předzwídaji často, když nastáwá nějaká krisis, i jednají dle okolností; krátkozrací wšak nedbají na nic, až na ně doléhá nutnost. — Potom wšak je již pozdě. Prawda těchto slow nechá se trefně applikowati na ministerstwa w březnu r. 1848 a 1849. Člowěk by newěřil swým smyslům, když slyší porownáwati ústawu od 24. dubna 1848 s ústawau letošní, a když slyší, že onu od 24. dubna za liberálnější wydáwájí!! Nebudemeť rozebírati jezowitské auskoky stwůry od r. 1848, která neznačí ani státnický důmysl ani důkladnau známost toho, čeho Rakausku zapotřebí; nechcemeť poukazowati, jak se w ní na práwa národů nohama šlape; nechcemeť ani rozebírati, jak tato slátanina z rozličných nowin a knih o konstituci sebrána jest; wšak nemůžeme tak lehce opomenaut, bysme se nezmínili o snahách opposice, která nemohauc z wěci samé nic uškubnauti, takowé předměty potahuje we swau diskussi, které tam nepatří. Neustále mluwí nyní tato strana o tom, co se stalo, o fait accompli, o rozpuštění sněmu; a tento krok wynutila přece jen na ministerstwu neodolatelná nutnost. — Takowý říšský sněm, jako byl náš, ačkoliw měl též ctihodné muže we swém středu, nebyl w stawu wypracowati ústawu, která by se byla hodila pro wsecky země rakauské; dříwe nebo později by byli Uhři, Chorwáti a Wlaši wystaupili proti takowé ústawě, o kterau oni se spolu neradili. Tomu se nyní jedině možným spůsobem předešlo. K čemu pak měl sněm ještě déle rokowati? Dobře byl powědomý staw wěcí, smýšlení provincií bylo známé, i nezmýlili jsme se w něm. Namítne nám snad někdo, a což Chorwáti, co ti tomu řeknau Čechowé? nejsau oni jen rozwážliwostí Borrošowau a Riegerowau zadrženi? nedržejí tito dwa uzdu w rukau, i potřebují jen trochu uzdu popustiti, a diwoká wichřice, neukrotitelné zbauřeni bude buráceti po krajích českých? Ba, je prawda w těchto slowech, které srozumitelně položená takto znějí: Národowé nedělají revoluce, nýbrž několik horkokrewných náčelníků, kteří si přiosobují mandát takowý, který by jim byl národ nikdy neswěřil, kdyby byl wěděl, kam ho theorie těchto prodáwačů swobody ( Freiheitsversilberer ) přiwede. Chorwáti, swedeni od několika německých demokratů, naříkají na ústawu, wšak oni by byli též naříkali na ústawu wypracowanau od sněmu ústawního, která by byla zničila sny jejich o nadwládí nad druhými kmeny. Kdo by u těchto náčelníků hledal nějaký cit pro práwo, marně by namáhal ostrowtip swého ducha, marně by použil k tomu teleskopů a mikroskopů zdrawého rozumu. Chorwáti, kteří udáwají, že oni jen zachránili mocnářstwí — kdežto my tuto zásluhu celému wojsku připisujeme — tito Chorwáti začínají nyní rýpati, kdežto ti, kteří dříwe toto řemeslo prowozowali, nyní umlkli. My jim nepřejeme, aby teprw zmaudřeli takowau zkušeností, jakau jsme zmaudřeli my. Češi sympathují nyní najednau s frankfurtskau lewicí, i okazují takowé smýšlení, které k našemu štěstí není smýšlení celého národu, nýbrž jen několika nespokojenců. — Zákon jest wydán, i jest swobodomyslný, tak swobodomyslný, jak to onomu státníku od 24. dubna ani we snu nenapadlo, neřku-li aby byl oprawdu tak smýšlel; jest též poměrům státu přiměřený, takowým zwláštním poměrům, w jakých se žádný jiný stát nenalézá; zákon tento wyšel z rukau mužů, kteří ne newědomí w theorii, wynikají zkušeností w praxi, z rukau mužů, kterých pád byl by též pádem celé monarchie, a sotwa by se pak poštěstilo českým a chorwátským náčelníkům lidu, ji ještě pohromadě udržeti. K Čechům, Chorwátům a wšem, kteří snad s nimi sauhlasí, zwláště Slovincům, které jeden doktor pobauřil, woláme tato slowa: A což potom, kdyby se Rakausko rozpadlo, což potom, kdyby se toto nejwřelejší přání mnohých wyplnilo? Pak se ty, krásná Praho, welice mýlíš, myslíš-li, že budeš sídlem českého krále; ne, ty budeš porobeným městem Němců, a budeš slyšeti hwízdot kaulí Peukerowých a Wranglowých na místě Windischgraetzowých. A ty blátem přetýkající Záhřebe, ty budeš museti wolati „ Živio! “ nowé dynastii Košuthowě. My wám Čechům a Chorwátům takowau alternativu nepřejeme; waše swoboda je Wám jedině pojištěna w sjednoceném mohútném Rakausku. Takowé Rakausko ubudowati a opewniti postawilo sobě nynější ministerstwo za úlohu, a budau-li národowé rozumnější, nežli někteří z jich náčelníků, tedy ministerstwo tuto swau úlohu i wywede. Prwní krok k jejímu wywedení bylo bezodkladné udělení ústawy, která by platila pro wšecky národy, která wšak jedině od mocnáře wyjíti mohla. Ministerstwo wí, co chce, i kráčí klidně swau cestau. Ministerstwo od března 1848 newědělo nikdy, coby chtělo, a když mu swrchowaný národ swau wůli projewil, přijmulo ji za prawdu, a náledky z toho? — Kdož je nezná! “ Tu tedy máme ministerské náhledy! Diwno jest nám jenom, jak může samo ministerstwo předešlau ústawu Pillersdorfowu tak hanebně tupiti a zároweň nás ( t. j. redakci N. N. ) dát obžalowat, že jsme jeho ústawu tupili. Nač dáwat tak špatný příklad? Že prý sněm nemohl udělat ústawu, aby s ní Chorwáté, uherští národowé a Wlachowé spokojeni byli?! Snad přece nebude naše ministerstwo dalece prawdu do očí tlauci, aby chtělo twrditi, že jsau Chorwáté, Uhři a Wlachowé s jeho oktrojowanau ústawau spokojeni. Co Chorwáté prawí, to wí ministerstwo, Košuth a Wlachowé wedau ale posud wojnu i po oktrojowané ústawě! A co by tomu asi tak řeklo ministerstwo, kdyby wšichni národowé žádali o ústawu od wýboru říšského sněmu wypracowanau?! Co se zdwořilostí nám Čechům a Chorwátům w tomto článku udělených týče, myslíme, že naše wěci přece ještě tak špatně nestojí a nikdy státi nebudau, jako wěci naší nynější wlády. Meť každý před swými wraty! Jestli ale myslí ministerstwo, žeby nám w Praze bombardowání a zněmčowání pruské trpčí bylo, než bombardowání a zněmčowání rakauské, newíme wěru, jaké k tomu má příčiny. My bychom se nejraději od nikoho nedali bombardowati a němčiti, to jest náš pewný aumysl.


17. duben 1846, Zdroj: Česká včela, Část: Žihadlo, Titulek: [Ze zahraničních tisků], Autor: Havlíček, Karel
U nakladatele G. Heckenasta w Pešti wyšla nedáwno kniha s maďarským titulem „ Jdegen szótár “, totiž slowník cizých slow. Časopisy uherské schwalují spis tento zwlášt nyní, kde prý se tak statečné úsilí jewí jazyk maďarský ode wšech cizých slow (? ) očištiti. Obsahuje prý asi 6000 cizých slow, a prodáwa se za 40 kr. stř. – Každý odběratel dostane také nádawkem: Úplný slowník čiště maďarských slow. H. B. „ Corsaire-Satan “, satyrický pařížský časopis, stěžuje si na Abdelkadera, že se nechce dát uplatit. Ministerstwo francouzské slibowalo mu prý řád čestné legie a důstojnost peerskou — ale ten barbar nic nepřijal. Jistý Wídenský časopis oznamuje již napřed blahoslawený dům, w kterém bude bydleti „ slawík šwejd - ský “ t. j. zpěwačka Jenny Lind’owa. Kterak záwidíme některým takowým Wídenským časopisům, že tak mnoho wědí! H. B.


12. srpen 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: X, Titulek: Skromná otázka k ministerstvu, Autor: Havlíček, Karel
H. B. — Skromná otazka k ministerstwu. Každý se jistě diwí nesmírné činnosti, jakau objewuje ministerstwo we wydáwání nowých prozatímních zákonů, a my sami žásneme až nad tau plodností. Awšak podle analogie wšeho ostatního býwají tak rychlé práce také obyčejně nedůkladné. Tak ku příkladu prohlížejíce drobet bedliwěji zákon obecní přišli jsme na dwa následující § §.: §. 81. Der Ausschuss.... ernennt alle im Solde der Gemeinde stehenden Personen und bestimmt ihre Genüsse etc. §. 118. Der Bürgermeister ernennt alle Gemeindebeamten und Diener.... etc. Tážeme se tedy we wší úctiwosti, jak máme tomuto zákonu rozumět, jestli ku prospěchu pana purkmistra neb wýboru? A nechce-li slawné ministerstwo widěti wšeobecné hádky w celém mocnářstwí mezi purkmistry a wýbory, z nichžto se každý bude odwoláwat na swůj §.: račiž tedy co nejdříwe tuto nepochopitelnau chybu naprawiti.


5. duben 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Pražský denník., Titulek: Hudbymilovný svět., Autor: Havlíček, Karel
Pražský denník. W pondělí dne 6. Dubna bude pro náš hudby milowný swět zajímawá slawnost. Společnost umělců hudebních k podporowání jich wdow a sirotků bude w sále na Žofíně ponejprwé prowozowati oratorium slowútného hudebního theoretika Marxa „ Mojžiš “, při čemž netoliko oudowé stawowského diwadla ale i akademie Žofinské a Jednoty Ceciliánské ( wesměs asi 300 osob ) oučinkowati budou. Koncerty spolku toho nejsou jako jiné některé dobročinné trýzněním obecenstwa ale jako hody připrawené přátelům hudby, jelikož wezdy nějakou welikou klasickou skladbu podáwají. I tenkráte můžeme něco zdařilého očekáwati, zwláště když solowé partie jsou w rukou zpěwců tak wýborných, jako jsou slečny Soukupowa a Engstowa a pp. Strakatý, Emminger a Brawa.


27. listopad 1849, Zdroj: Národní noviny, Část: [titulní strana], Titulek: [otisk spisu], Autor: Havlíček, Karel
– Byl nám zaslán k uweřejnění tento spis sl. zemské komisse pro wywazení gruntů. Doufáme že tím dotknutým osobám poslauženo bude. Wážení wenkowané! Čeho jste již dlauho sobě přáli, k čemu jste sobě dělali naději, o čem jste snad již i pochybowali, toto nyní stane se prawdau. Jako w roce 1775 naturální robota pořádána byla od komissí, ježto zem procházely, řízeny jsauce komissí hlawní; tak i nyní náhrada za robotu a za ostatní naturalní a peněžité dáwky, již zrušené nebo teprwé ke zrušení ustanowené, bude wyměřena, zpočtena i wyřčena od zwláštních okresních komissí císařských, k nimžto dohlížeti bude zemská komisse w Praze. Okresní komisse přijdau k Wám a budau s Wámi wyjednáwati po obcích, aby zpráwněncům i powinným, ježto se mají k řízení dostawiti před komissi, práci tuto ulehčiwše wěc samu tím uspíšily. Tyto komisse neudělají Wám docela žádných wýloh; ony budau působiti na státní autraty. Na dominie a města bude jediné náležeti, aby jim zdarma patřily potřebné místnosti auřední a osoby ku pomoci w přepisowání na čisto; obce pak powinny jsau zdarma obstarati posílky toliko, jichž bude potřebí. Komisse podle předpisu zákonního skládají se z auředníků politických z mužů, ježto zběhlí jsau w práwích, z ökonomů i w počtářstwí zkušených a z aktuarů. Komisse wyjednáwati budau s každým w jazyku jeho; ony každému w jazyku jeho rozhodnutí od sebe wydají austně a písemně. Zemská komisse pečowala o to, aby za audy komissí okresních s práwem hlasowacím zwolila muže takowé, ježto dokonale znají zřízení zemské a selské poměry zwláště, a o nichžto se domníwati mohla, že mají jak spůsobilost tak i upřímnau wůli, náležitě a swědomitě wyplniti powinnosti důležitého swého powolání. Tito mužowé tedy budau o swedení břemen s Wašich gruntů wyjednáwati, w prwní instanci wespolek se raditi a podle wětších hlasů rozhodowati. Titíž mužowé shromáždiwše se před krátkým časem w Praze u zemské komise obšírně byli poučeni o důležitosti řízení jim swěřeného, a slawnau přísahau se zawázali. Přísahali totiž: že wšecky záležitosti, ježto komisse zemská podle instrukce na ně wzloží, powedau a wykonají dle nejlepšího swého wědomí a swědomí; že budau bedliwě, opatrně a upřímně opowědi zkaušeti, náhrady a wýkupy wyměřowati, jakož i rozsudí jmenowati, když se jmenowání to stane z powinnosti auřadu; že chtějí sezením komisse okresní pilně a pozorně přisedati, nikdy jich se wzdalowati z aumyslu, při sborních poradách, přednášíce i hlasujíce, hlasowati pokaždé podle sprawedliwého swého přeswědčení toliko, pak podle zákonů a instrukcí, bez přijímání osob a nenadržujíce straně žádné. Dále přísahali, že nařízení a rozhodnutí komisse zemské budau plniti a plniti rozkazowati, wůbec pak služební úlohy komisse okresní se wší pilností wykonáwati, ujmu a škodu seč jsau odwraceti, a že ku plnění auředních swých powinností nikdy nedají se přiměti důwody nečistými. Wyjednáwání a pokusy o narownání mají komisse okresní před se bráti a ) s přiwzetím a u přítomnosti zpráwněnce neb jeho plnomocníka a b ) místního předstaweného a přísežných, anebo tří k aučelu tomu od obce zwolených důwěrníků z obce té, o nížto se wyjednáwá. Osoby pod b ) jmenowané mají u komisse zastupowati prospěchy powinných. Jak mile okresní komisse u některé obce pohledáwky zpráwněnců wyšetřila, jich zkaušení wykonala a je uprawila, a jak mile podle toho wyšetřila sumy náhrady neb wýkupu, na jednoho každého powinného wycházející, nejprwé sumy ty oznámí zástupcům obce, jížto se dotýče, we wýkazu tabelárním. Zástupcowé obecní mají o tom dát wěděti weškerým powinným, a we třech dnech komissi oznámiti, zdali co proti tomu bylo namítáno, čili nic, neb jaké snad jiné pochybnosti wznikly. Když se námítky činí, komisse okresní powinna jest, s každým, kdož takowé námítky činil, wyjednáwati zwláště, wše, co on udáwá, náležitě wyšetřiti, pokusiti se o narownání, a toto-li se nezwede, rozhodnauti, anebo podle powahy wěci spor odkázati k cestě práwní. Rozhodnutí komisse okresní, totiž wyřčení wyměřené sumy náhradní neb wýkupní, dodá se každému powinnému a také zpráwněnci písemně we spůsobu tabelárním, a ten, kdo se domníwá, že na tom přestati nemůže, má na wůli, w případech zákonem určených zadati rekurs k druhé instanci, t. j. ku komissi zemské. Rekurs ten musí se we 3 dnech ohlásiti, a we 14 dnech zadati. Aby pak každá strana sama lehčeji mohla se přeswědčiti o tom, zdali náhradní neb wýkupní suma, od okresní komisse určená, prawá jest, i aby mohla důwody, námitky neb stížnosti swé, má-li jaké, náležitě prowesti, komisse zemská dala udělati a wytiskauti početní klíče tak zwané. Tyto početní klíče jsau tak udělány, že muže každý powinný sumu budauci swé powinnosti lehce sobě zpočísti sám. Abyste wážení wenkowané wěděli, jaké asi tyto klíče jsau, přitištěn jest tuto wýtah z auplného klíče ke zpočtení roboty. Ty samé početní klíče spolu s jinými pomůckami a naučeními dají se také komissím okresním, aby se co nejwíce možné omyly předešly, a wywazení grunlů co nejrychleji prowedlo. Nad okresními komissemi jest komisse zemská u nížto prospěchy zpráwněnců i powinných zastaupeny jsau stejnau měrau. Tento auřad nemá pauze co druhá instance rozhodowati, nýbrž má působiti i administrativně t. j. k činnosti podřízených komissí okresních přísně dohlížeti a jí říditi, i má práwo, propustiti ty audy komissí okresních, kteří swau pilností neb swým chowáním we službě zadost nečiní. Z tohoto krátkého přehledu, wážení wenkowané, zajisté poznáte, jak neprawé by to bylo a nečasné, kdybyste jíž napřed chtěli pochybowati o skutečném a sprawedliwém prowedení wywazení gruntowního. I nedejte se tedy swesti od těch, kdožby snad rádi Wás na to namluwili, že z wywazení gruntů zase sejde, že se urbarialní powinnosti znowu Wám uloží, anebo že gruntowní břemena docela bezplatně se zruší. Ti, kdož takowé neprawdy roztrušují, nikoli s Wámi dobře nemyslí. Zřízené komisse okresní co newidět k Wám přijdau a přeswědčejí Wás skutkem, že oprawdu na tom záleží, aby grunty Waše wšech břemen byly sproštěny. Toto wywazowání gruntů může arci pro tu chwíli před se jíti jen w několika krajích, w těch totiž, kde katastralní ceny zplodin, na nichžto wyměření náhrady zakládati se má, již wyšetřeny jsau, anebo kde jich podle powahy pohledáwek opowěděných potřebí není. A wšak přec již jste slyšeli, že se i w ostatních krajích katastralní ceny k wywazení gruntownímu wyšetřují, a že jak mile ceny ty budau wyšetřeny, i okresní komisse po celých Čechách se rozšíří. Od komissí těchto zwíte auplnau jistotu, která břemena zrušena jsau bezplatně, která za náhradu a která se mají zrušiti spůsobem wýkupným. Míra náhrady i wýkupu ustanowena jest zákonem tak, že každého powinného, jinak-li jen trochu řádně smýšlí, zajisté uspokojí, a se wší wděčností od něj uznána bude. Přijmetěž tedy, milí wenkowané, komisse okresní příwětiwě; hleďte těžké jich dílo ulehčiti jim Waší důwěrau; k nim se obraťte, přijde-li Wám jaká pochybnost; jich hlasu pozorujte a poslechněte, když Wám radí k narownání w dobrotě. Tím toliko spůsobem, – „ spojenými sílami “ toliko dojdeme společného cíle, a dokonáme dílo, ježto má odstraniti i poslední zbytky nedůwěry, a we wlasti mír a pořádek upewniti. Jen jedno ještě budiž Wám, wážení wenkowané, w srdce wloženo. Podlé wýslowného nařízení předpisů wywazowacích budau museti powinní wšecky zadržalé robotní reluice, prawé desátky, urbarialní dáwky a wůbec wšecky zadržalé dáwky, za něž se má dáti mírná náhrada, zaprawiti nejen za militarní rok 1848, než i počínajíc od 1. listopadu 1848 až do té doby, kdy nowý náhradní plat wýroční bude wyměřen, čili wlastně budau museti platiti nowě wyměřený náhradní plat wýroční za nyní práwě dotčený čas již prošlý. 2000 Aby jim tedy potomní toto placení wedlé wybýwání powinností pořád jdaucích nebylo tuze obtížné, proto každému powinnému upřímně se radí, by již nyní na zaprawení těchto zadržalostí myslil a peníze, jichž k tomu potřebí, čas od času střádal. Powinný jediné takto bude moci sobě zjistiti prospěch poznenáhlého splacení, a odwrátiti od sebe wojenskau exekucí, jížto zadržalý náhradní plat wýroční budaucně dobýwati se bude, jako každá daň zadržalá. Platy, ježto pocházejí ze smluw emfiteutních, a wůbec wšecky powinnosti wýkupné ( wyjmauc laudemium a robotu dominikální ) mají se bez toho pořád a beze wšeho zpěčowání až do té doby, kdy budau wykaupeny, wybýwati spráwněním wrchním wlastníkům, farám, školám, špitálům atd. Pročež u řádného hospodáře nemůže řeč býti o zadržalých powinnostech wýkupných. I nedejž se nikdo z powinných k mínění swésti, že konstituční swoboda, od Nejmilostiwějšího Císaře Pána nám udělená, pozůstáwá w neplacení, – w neplnění záwazku práwních. Swoboda naše zakládá se w práwu a w zákoně, a při takowémto zřízení musí s upráwněným jako s powinným, s pohledáwkami jako s powinnostmi naloženo býti stejnau měrau sprawedliwau. W Praze 11. listopadu 1849. C. k. ministerní radda a předsedatel zemské komisse Klecanský m. p.


2. červenec 1846, Zdroj: Pražské noviny, Část: Žertovné novinky., Titulek: [Obžalovaný před soudem]., Autor: Havlíček, Karel
Žertowné nowinky. – W Nowém Yorku stál před saudem obžalowaný, že nočního času do domu wstaupil a kradl. Od swědků jasně a neodwratně bylo dokázáno, že schwálně udělaným otworem přední díl těla prostrčiw, a pak jen ruce natáhnuw, krádež zpáchal. Zástupce ( adwokát ) zlodějůw chtěje této okolnosti použít, řečnil takto ku přísežným: „ Jaká to skwrna, ještě jedenkráte prawím, jaká to skwrna padá na Waší wzdělanost a zdrawý rozum, že na takowé swědectwí mého klienta odsauditi žádáte! Zákon zní proti wedrání-se do domu. Možno-li ale říci o muži, že se wedral t. j. mocí wstaupil do domu, který polowici těla wnitřku, druhau polowici nohy swé wně má? “ – Na neštěstí ale neuznali pp. přísežní tento důkaz za dostatečný, a wyřkli swé „ winnen jest “ proti jedné polowici těla, t. j. od boku nahoru; druhá polowice od boků dolů za newinnau prohlášena jest. Saudce odsaudil winnau polowici na rok k zawření, a nechal obžalowanému na wůli, chceli si dát newinnau polowici buď uříznaut, aneb ji sebau do wězení wzíti. – Jeden občan z Amerického saustátí odebral se do poledních krajin, hodlaje tam klénotnický sklad otewřti. Celý jeho kapitál byl – železný špičák.