26. února 2003
Inga Khudyaková, 1. E

2. písemná práce

Téma: Můj oblíbený filmový hrdina
(Charakteristika)

Osnova: 1) Úvod: Pohled z očí do očí
2) Stať: a) Cesta k cílům
b) Vnější pohled
c) Chování ve společnosti

Když se na ni dívám, vyzařuje z jejich hnědých očí upřímnost, která je před nikým ano ničím nezastavitelná. Nebojí se ostatním ukázat svůj názor i kdyby pro ně nebyl přívětivý. Přes si totiž uvědomuje, že kdyby jim řekla to, co si přeji, brzy ba jím to mohlo nějakým způsobem ublížit a lepší je přiznat názor hned, než ho tajit. To ovšem neznamená, že by někdy trošičku nezalhala. „Proč ne, když to nikomu neublíží a když to nikoho nebude ranit?“ říká si. Ale dobrá lhářka z ní nikdy nebude. Neumí totiž lhát lidem do očí a nemá z toho dobrý pocit.
Je cílevědomá a tak přesně zná své cíle a za nimi si jde tvrdohlavě jako beran. Své cíle pokořuje tak, že se nejdříve snaží pokořit menší překážky, ale přesně ty jí pomohou překonat „velké“ cíle. Jedna z věcí, kterou u ní obdivuje je ta, že když jde za svými cíli, tak nepolevuje a tím se neustálé zlepšuje. Dokáže se vybičovat k maximálnímu úsilí a dosáhne toho, co chce. Po pádu se ale taky dokáže rychle postavit na nohy. Vždyť chybami se člověk učí a tak si ze svých prohřešků nedělá velkou hlavu. Není sobecká a přeje úspěch ostatním. Mnohdy se dokonce pro ostatní obětuje, aby jim pomohla splnit jejích přání, i když někdy až moc přehnané nebo moc praštěné.
Její hubené tělo, dlouhé až vyzáblé nohy a ruce a rovné, jemně někdy i zplihlé světlo-hnědé vlasy na první dojem prozrazují klidnou, milou, dobrou, zdvořilou a především naprosto vyrovnanou osobu, která jak se zdá nemůže být nikdy ve stresu. Každou situaci má pevně pod svou kontrolou, nevznáší se v oblacích, ale problémy řeší s nadhledem. Ráda přijímá rady ostatních, ale poté se nad nimi musí dobře rozmyslet, takže je hodně rozvážná. Obličej prozrazuje, že se jedná o tvrdou a možna i puntičkářskou povahu s velkým smyslem pro pečlivost. Na sebe je hodně tvrdá a kritická. Neraduje se dřív, než když ví, že je úplný konec. Z naprosto vzpřímených ramen a z rázné, vyrovnané chůze se pozná jisté sebevědomí, které ovšem nepřekračuje nepovolené hranice. Lze zde taky vycítit špetku ostýchavosti.
Ráda se nachází ve společnosti, ale není úplně ráda, když je středem pozornosti. Ovšem i pozornost si umí získat. Nečiní jí žádný problém seznamování s novými lidmi, ale nerada se seznamuje. Možna je to tím, že má raději svoji starou, dobře známou společnost, než nové lidi, kteří ji mohou nemile překvapit. U svých známích má ale velký respekt. Ráda se směje a dokáže každého rozesmát. Ještě raději se usmívá na všechny a tím si rozlamuje ledy kolem sebe. Někdy, když se na ni dostaví hodně pozornosti se chová ztřeštěně a nebo zamlklé. Nevím, čím jsou tyto stavy vyvolané. Všechny blízké kolem sebe má, ale hodně ráda a oni jí za to taky zbožňují.
Její pohyby a řeč těla prozrazují jakou si neobratnost ve sportu, nebo tanci.


Vlasák, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
a) Jaký bych já byl učitel/Jaká bych já byla učitelka

JAKÝ BYCH JÁ BYL UČITEL

Já bych byl učitel v technickém nebo v jazyce. Humanitní obor se mi příčí nejen svým zaměřením, ale i typickým přístupem k žákovi. Naučit se hromadu věcí najednou a hned to zapomenout. Můj přístup je následující. Nedával bych velké písemné práce, ale pravidelně malé v daných termínech. Odpovídal bych na otázky žáků. Nedával bych najevo žádné emoce. Zkoušel bych pravidelně a dal bych na výběr první téma. Písemné práce a zkoušení bych říkal dopředu, nikdy bych nepřepadl žáka nečekaným zkoušením. Snažil bych se nekřičet a řešit problémy v klidu. Kdyby bylo vidět z okna na silnici, uznal bych pozdní příchod. Nenutil bych žáky, kteří vynikají v jiném předmětě a můj je nebaví, aby v tom mém také vynikali. Řečeno shrnute, měl bych v učení dodržovaný systém a nebyl bych emotivní. V naší škole je můj vzor profesor chemie Blaha.


Umění

Výtvarné umění se mi líbí, protože je spousta malířů kteří malují nebo malovali hezky. Třeba panní učitelka Eva ke které chodím na výtvarný kroužek. Ona {už tam chodím asi pět let}<in> maluje hezky a já bych chtěla někdy malovat jako ona.

Malířství mi přináší třeba orázky do knížek nebo ecyklopedií. A poznání jak umí malovat ostatní<in>. Líbí se mi obrázky Josefa Lady a někdy je zkouším podle knížky<in> mMikeše namalovat.

Už jsme byli na výstavě panní uč. Evy a i jinde. Než jsem začala chodit k panní Evě vůbec jsem nevěděla co je portrét nebo zátiší teď už to, ale vím. <img malířský stojan, hlava>


Slohová práce školní
Zuzana Šperňáková
16. ledna 2007

Téma: Milí rodiče…
Milí rodiče…
Zajímalo by mě, jak se asi tváříte při otevírání dopisu ode mě, který začíná právě těmito dvěma slovy. Co se vám u toho honí hlavou, co vás napadá? Z jakého důvodu vám ho mohu asi psát, vždyť se neloučíme. Mohu vás předem ubezpečit, že neznamená nic špatného, naopak. Přece už jen to oslovení musí být předzvěstí něčeho dobrého. Chci vám touto cestou sdělit něco, co bych vám asi nikdy nedokázala říct přímo do očí. O co se jedná, poznáte v následujících řádkách.
Milovaní rodiče…
Chtěla bych vám tímto dopisem projevit svou hlubokou úctu a obdiv, který k vám chovám.
Za nejkrásnější období považuji své dětství. Bylo naprosto pohádkové. Měla jsem vše, co jsem potřebovala. Dostatek hraček, oblečení, ale hlavně toho nejdůležitějšího, lásky. Měla jsem stále kolem sebe milující rodinu a to je rozhodně nepostradatelné.
Lituji těch, kteří pocit rodinného zázemí nikdy nepoznali. V tomto období jsi pro mě byla nejdůležitějším člověkem ty, maminko. Byla jsi stále se mnou, učila mě všemu novému a projevovala mi svou lásku. Vzpomínám, jak jsem bez tebe nechtěla udělat ani krok. Chtěla jsem být stále s tebou, protože jen pod tvými ochrannými křídly jsem se cítila opravdu bezpečně. Samozřejmě nemůžeme zapomenout na tatínka, ani ten přece nesmí chybět. Jen ve fungující rodině, může být dítě skutečně šťastné.
Pak přijde čas, že se z toho malého človíčka stává větší a větší. Může se zdát, že jdou rodiče stranou, ale není to tak. Potřebovala jsem vás vždy a dnes tomu není jinak, jen to možná někdy nedávám tolik najevo. Jste hlavním článkem mého života, který si bez vás nedokáži představit.
Děkuji. Děkuji vám za to, co jste pro mě kdy udělali a stále děláte. Moc to pro mě znamená. Jste lidé, kteří nejvíce ovlivnili a ovlivňují můj život. Snažíte se, aby šel tím správným směrem a já myslím, že se vám to daří. Můžete být na sebe hrdí a snad i na mě.
Závěrem vám chci říct jediné. Jste ti nejlepší rodiče na světě a mám vás moc ráda!

Osnova: Úvod
 Stať: a) úcta a obdiv
 b) dětství
 c) současnost
 Závěr


Slohová práce školní
Eva Procházková
16. ledna 2007

Problém, který mě zaujal
Problém, kterým se zabývá snad celá naše planeta je globální oteplování. Co to vlastně je? Co je jeho příčinou? A jaké jsou jeho důsledky?
Globální oteplování je vlastně zvyšování průměrných ročních teplot v jednotlivých oblastech. Bohužel, tato teplota stoupá nebezpečně rychle. Není to už nejen o 0,1°C za nějaký 20, 30 let, ale bylo již zaznamenáno o 0,8°C za rok!!
S globálním oteplováním souvisí i pojem skleníkový jev (efekt). Z kosmu k nám proniká záření, které je částečně pohlceno půdou, vodní hladinou a některými plyny v naší atmosféře. Tyto plyny se nazývají „skleníkové plyny“ a pomáhají udržet stabilní průměrnou roční teplotu. Jejich nadbytek způsobuje oteplení Země. Záření se také částečně odráží a uniká zpět do kosmu.
Tyto skleníkové plyny (např. methan) produkují hnijící rostliny, ale především je vytváříme my naší lidskou činností. Vznikají při spalování lesů, v továrnách, jsou ve výfukových plynech. A to není jediné, čím přírodu ničíme a napomáháme tím globálnímu oteplování. Škodí i kácení lesů, různé skládky, odpady z továren a další věci. Vědci se domnívají, že ať už přebytek či nedostatek skleníkových plynů může způsobit katastrofu. Nedostatek by mohl odstartovat dobu ledovou, ale to není tak jisté, protože v minulosti bylo před dobou ledovou prudké oteplení. A přebytek by způsobil hrozivé teplotní rozdíly mezi dnem a nocí. Říká se, že v dnešních nejteplejších oblastech by byla přes den teplota ještě vyšší než dnes a přes noc by klesla hluboko pod bod mrazu. To by byly dramatické změny pro všechno živé. Důsledkem globálního oteplování bude tání ledovců, zvýšení mořské hladiny (naše planeta bude z větší části zaplavena, obyvatelná bude jen severní Evropa) úbytek zemědělské půdy, úbytek pitné vody, méně místa vymírání živočišný a rostliných druhů. A podle mne dalším důsledkem budou i války. Bude se válčit o zbylá nezatopená území.
Řekla bych, že když nás nezahubí příroda, tak se zahubíme sami. Dám za příklad „vesmírnou turistiku“. Dnes to není žádný problém, když máte peníze, tak můžete v kosmu ztrávit pěknou dovolenou. Vesmír ale ještě skoro vůbec neznáme. Nevíme, co tam je, nevíme, co od něj můžeme čekat. Může tam být spousta virů, baktérií a dalších mikroorganizmů, které neznáme a nemáme na ně léky. Lidé, kteří létají do vesmíru, tak mají sice ochranný oblek (skafandr), který naše viry nepropustí, ale viry ve vesmíru mohou být mnohonásobně menší a nebezpečnější. A co se stane, když zmutují s našimi viry? Na to, radši nikdo nemyslí. Je to nové odvětví, ve kterém jsou hlavní peníze..
Už jsem si mnohokrát položila otázku: „Můžu přinést do tohoto světa děti?“ Já děti určitě chci, ale nechtěla bych, aby zažily to, co se bude dít někdy v budoucnu s naší planetou. Nepřála bych to ani dalším generacím.
Myslím si, že si příroda vybere svůj dluh bez ohledu na nás. Prostě začne jednoduše od začátku, ale bez nás. Bude žít v symbióze s jiným živočišným druhem, který bude inteligentnější než my. Je to sice odvážné tvrzení, ale bojím se že to bude možná pravda.

Osnova:
Úvod
Stať: 1) Co to je globální oteplování?
 2) Skleníkový jev
 3) Skleníkové plyny
 4) Důsledky
 5) Škodíme si sami sobě
 6) Další generace
III. Závěr


7. března 2006
Martin Krameš, 3.E
2. písemná práce
Než zvolíte své kandidáty
(fejeton)

Všichni víme, že se blíží již dlouho očekávané volby 2006, období, kde zvolíme své budoucí „loutkaře či herce“. Ale máme už všichni jasno, kdo jimi bude? Český národ je líný a myslí si, že jeden hlas v těch 10 milionech vůbec nerozhoduje, a proto k volbám ani nepůjdou, aby se ušetřili v rozhodování, které tzv. „menší zlo“ zvolit (ano, „menší zlo“, dnes velice populární způsob rozhodování), ale je ten pravý? Proč se rozhodnout jen pro toho, kdo mi vadí nejméně, není snad lepší se rozhodnout pro toho, kdo je mi nejblíže? Režisér, při obsazování rolí, také nevolí podle toho, kdo mu vadí nejméně, ale podle toho, kdo se na tu roli nejvíce hodí, a tak bychom měli rozhodovat i v případě voleb. Ale když si každý třetí člověk řekne, že jeho hlas nerozhoduje, tak nakonec k volbám půjde opravdu malé množství lidí a zvýší se šance, těch ”špatných herců”, aby dostali svou roli, což není pro Českou republiku dobrá vizitka ani v zahraničí ani u nás.
Také mnohokrát slyšíme: „Mě politika nezajímá!“. A vybírá si koho zvolí podle osobnosti, kterou vidí každou neděli v nějaké televizní debatě, dle jeho charakteru a jak je mu kdo sympatický. Popřípadě, co o něm noviny píší, v jakých se zapletl aférách a mnoho dalších. Každého by mělo zajímat, zda-li se budou zvyšovat daně nebo snižovat rodinné, sociální příspěvky. A proto by se měl každý, kdo plánuje volit, seznámit s volebním plánem druhé strany a ne si jen říct, „Ten má pěknou pleš, toho zvolím!“
Je pravda, že moc možností člověk nemá, ale ukažme si „nejžhavější kandidáty“. Začneme se --- vládnoucí stranou ČSSD, v čele s člověkem, který připomíná starostu Quimbyho z animovaného seriálu Simpsonovi. Znovu je velkým kandidátem na výhru, především díky --- moravským a maloměstským občanům. Největším konkurentem této strany budou „modrý ptáci“ aneb ODS. Jediná česká pravicová strana, která má v současné době šance dostat se do parlamentu, díky voličům z našeho hlavního města, ale bude to stačit? Pak zde máme ještě všem známé „čerešně“, strana, která mohla nebo spíše měla být zakázána po roce 1989, která může spoléhat na své staré věrné voliče, kteří se vždy dostaví. Ještě tu je pak mnoho tzv. „menších“ stran, které nejsou příliš známé, a proto nemají mnoho voličů, většinou jimi jsou extrémisti nebo lidé, kteří se svým myšlením odchylují od ”normálu”. Nesmíme zapomenout na stranu lidovou, která slibuje, že se bude starat hlavně o rodinu a tradice, ale to jsou jen velký kecy, opravdu nevím, kdo by je volil. A proto prosím ty, kteří v přesvědčení jíti k volbám, aby nezapomněli, že oni jsou ti režiséři a zvolí si své herce tak, aby se na ten film šlo alespoň koukat.


12. dubna 2007
Markéta Dvořáková, 2.C
2. písemná slohová práce
Pohled z okna
(umělecký popis)

Když jsem se dříve zahleděla z okna, nebyl to pěkný pohled. Paneláková šeď píseckého sídliště, jen s malými ostrůvky zeleně, mě vítala pokaždé, když jsem ráno odhrnula žaluzie a zadívala se ven. Často jsem ale u toho okna sedávala a dlouhé hodiny na malém balkónku přemýšlela o mnoha životech a osudech, které mi můj skromný výhled nabízí.
Ráno sice nebylo moc času na pozorování venkovního šumu, ale přeci jen jsem občas v pár minutkách stihla „vyjuknout“. Vídávala jsem ospalé pejskaře, důchodce, kteří nemohli dospat, a tak se vydali na ranní nákupy a nebo malé i větší děti ještě školou povinné, jejichž křik a rozhovory často doléhaly i k mým nastraženým uším. Z kousků rozhovorů jsem se mohla dozvědět, jaké písemky je čekají, co mají mít za úkoly a jiné velice podstatné věci, které jsem „bohužel“ hned zapomněla.
Dopolední pohled z okna se mi naskytl opravdu jen zřídka, a to když mě do svých drápů „čapla“ nemoc a nebo simulace. V tom druhém případě jsem proseděla u okna třeba celý den jako sousedka odnaproti, která svůj nepříjemně naložený obličej ukazovala našemu sídlišti denně a často neváhala a hulákala nebo nadávala na každého procházejícího ubožáka pod jejím oknem. To ovšem nebyl můj případ, já jsem si pěkně zalezla na balkónek a tiše pozorovala. Ale dopoledne se toho stejně moc nedělo a až na vyšší koncentraci znuděných důchodců jsem si mohla všimnout jen maminek na mateřské nebo záškoláků, kteří labužnicky pokuřovali pod mým oknem. Vlastně ještě jedna skupina obyvatel mi doplňovala výhled, byli to romové. Ne nadarmo se tomuto sídlišti říkalo „černé“. Ale je já popisovat nebudu, mě spíše vždycky uchvátil pohled na to, jak se paneláky ve vykukujícím sluníčku potily až od nich stoupala pára. Nebo jak se i ty malé kousky zeleně probouzely k životu a krášlily tuto ponurou městskou část.
Když jsem vykoukla odpoledne, naskytl se mi pokaždé velice bohatý obrázek toho, jak žijí měštští lidí. Děti se vracely ze školy a chvilku po tom, co si odložily věci domů, už jsem je mohla vidět znovu jak nakopávají mičudu, prohánějí se na kole nebo sviští po skluzavce. Ti starší zase kouřili cigarety či jiné omamné látky, jak už je to u dnešní mládeže zvykem, a nebo posedávali na lavičkách a jen tak „tlachali“. Důchodci se stáhli k rádiům a svým oblíbeným televizním pořadům. A romové? Ti zde byli a budou pořád.
Večer, když mi do okna svítila lampa a lákala mě k oknu byl většinou kouzelný. Všechno se venku uklidnilo a sídliště se pomalu ukládalo ke spánku. Okna okolních paneláků barevně světélkovala díky zapnutým televizorům a stromy tiše šuměly ve větru. Místa, kde ještě před pár hodinami běhaly děli byla prázdná a pošlapaná tráva se zase opatrně rovnala do pozoru. Někde občas zaštěkal pes, ale jinak zde panoval zvláštní klid, při kterém se příjemně usínalo.
Když se podívám z okna teď, naskytne se mi pohled zcela rozdílný. Po přestěhování do Prahy jsem získala nový pokoj s novým oknem. Vidím z něj velikou, rozlehlou zahradu s mnoha listnatými i jehličnatými stromy, skalkou, záhony se zeleninou a dřevěný altánek. Většinou se tam nic neděje a můžu tam vidět akorát mamku, který pleje záhony nebo straku na vysoké borovici, ale i jsem ráda, že bydlím právě tam a že můj pohled z okna je jako malovaný obraz.


12. 12. 2008
Rumplíková Ivana
P3b

1. Písemná slohová práce
ÚVAHA
Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho taky nemusel najít.
Osnova:
1) Má každý smysl pro humor?
2) a) Každý jsme jiný
b) Lidé bez humoru
c) Já a smysl pro humor
3) Humor bychom neměli ztrácet!

Smysl pro humor. Dalo by se říct, že ho má každý... Ale opravdu ho každý má? A co to vlastně je?
K humoru určitě patří pobavení se a smích. Ale můžeme se smát všemu? Musí nás vše pobavit? Možná by mělo nebo nemohlo... Jenže... Každý se na to dívá jinak. Každého pobaví něco jiného. Každý se nemusí zasmát té samé věci, jako například já. Každý jsme povahou jiní... A né jen povahou.
Jsou lidé, kteří se neumí nebo nechtějí smát. Prostě smysl pro humor nemají... Dokonce se naštvou. Tedy, pokud se humor netýká jejich osoby... Pár takových lidí bohužel znám... Proč to tak je? Proč nemáme smysl pro humor všichni? A třeba stejný... Můžeme ho jen tak ztratit a zase ho najít? Asi těžko! Jsme tací, jací jsme se narodili. Má nebo měla na náš smysl pro humor vliv a výchova rodičů? Škola, zájmy...? Možná. Rozhodně bychom ho ale neměli ztrácet. Nikdy totiž nevíme, kdy se nám bude hodit... Občas bývá lepší se zasmát, než se urazit nebo naštvat.
Co třeba ti, co už ho ztratili? Jsou tací mezi námi? Určitě ano! Ale proč? Nikdy se ničemu nezasmějí, nikdy je nic nepobaví... Nevadí jim to? Takové osoby nemám ráda. Já sama se směju a bavím často a velmi ráda. Bohužel, né všichni jsou stejní, jako já...
Smích a vše okolo něj, by mělo patřit k životu každého jedince. Nikdo by ho nikdy rozhodně neměl ztrácet. Za jakékoliv situace! Protože pak by ho už nemusel najít... Je škoda, nemít smysl pro humor, nemyslíte?


31.10.2006
Ondřej Macháček, 2.D
1. písemná slohová práce
Pravidla kopané
(Výklad)

Osnova: I. Úvod – Charakteristika
II. a) Hřiště
b) Pravidla
III. Závěr

Chtěl bych vám stručně vysvětlit pravidla fotbalu, --- kopané. Je to považováno za nejpopulárnější hru na světě. Zejména je tomu tak v Evropě a Jižní Americe.
Kopaná se hraje už téměř všude na travnatém hřišti dlouhém přes sto metrů a širokém okolo šedesáti metrů. Hřiště je rozděleno na dvě poloviny o stejné velikosti. Každá polovina má vyhrazené území, kterému se říká pokutové území. Pokutové umístěno naproti středu. To znamená, že nedosahuje až do stran hřiště a je na konci podélné straně hřiště. U čáry vyznačující konec hřiště v pokutovém území je umístěna brána. Brána je zhruba dva a půl metru vysoká a šest metrů široká. Týmy se snaží dostat míč celým objemem do brány. Každý tým má jedenáct hráčů z toho je jeden brankář a ten může v pokutovém území chytat míč do rukou. Ostatních deset hráčů se nesmí míče dotknout rukou. Jinak se ho mohou dotknout celým tělem.
Týmy hrají zápasy rozdělené na dva poločasy. Každý z nich má čtyřicet pět minut a přestávka mezi poločasy je kolem 15-ti minut. Vždy na začátku prvního poločasu jeden tým rozehrává ze středu hřiště a na začátku druhého poločasu ten druhý. Všichni hráči jednoho týmu musí být před rozehráním na vylosované polovině hřiště. Stejně tak musí učinit i druhý tým. Po rozehrání mohou hráči běhat po celém hřišti.
Úkolem mužstva je dát co nejvíce gólů soupeři a co nejméně jich dostat. Když se však s míčem dostanou mimo vyznačené hřiště na širší straně, hází se zpoza postranní čáry. Hází ten tým, který se nedotkl míče jako poslední před překročením čáry. Když však míč překročí čáru u brány a odkopne ho tam hráč, který brání, kope se rohový kop. Ten se zahrává od místa, kde se setkává postranní a branková čára. Pokud se však míč dostane za stejnou čáru od útočícího hráče, odkopává se od brány.
Hráči jednoho týmu moho odebrat míč druhému týmu i skluzem. Musí však nejdříve trefit míč a až potom protihráčovi nohy. Pokud se tak nestane a bude to nebezpečný zákrok, který by mohl hráče zranit, může mu být udělena žlutá karta. To je jakési napomenutí. Pokud tento zákrok zopakuje a dostane druhé napomenutí žlutou kartou, dostane červenou kartu, což je automatické vyloučení ze zápasu. Může se stát, že hráč dostane červenou kartu aniž by měl žlutou. To je v případě, když zakročí extrémně nebezpečně a třeba i zezadu. Tyto napomenutí dává rozhodčí, který řídí zápas, posuzuje takovéto zákroky, rozhoduje kdo bude házet zpoza postranní čáry a kopat rohové kopy. Aby nebyl na hřišti sám, má po stranách dva pomocníky, kteří mu pomáhají v rozhodování. Hlavní slovo má však rozhodčí, který se pohybuje na hřišti a jen ten může udělit napomenutí. Žlutou kartu však může udělit i za jiné prohřešky než jen za nebezpečné zákroky. Je to za odmlouvání, řeči kolem jeho rozhodnutí, zdržování. Červenou kartu může udělit za hrubé napadení hráče, záměrné zranění nebo zfaulování hráče, který běží sám na soupeřova brankáře.
Když hráč zfauluje protihráče v pokutovém území, kope se pokutový kop neboli penalta. To se postaví míč na vyznačený puntík vzdálený deset metrů od brány a všichni hráči, kromě brankáře a hráče zahrávajícího pokutový kop, musí být mimo pokutové území. Brankář musí stát na brankové čáře. Pokud však k faulu dojde mimo pokutové území zahrává se volný přímý kop. To znamená, že se míč musí postavit na místo prohřešku a tým, kterého hráč byl faulován, přihrává spoluhráči nebo střílí na bránu. Nejbližší soupeř k nim smí být nejblíže devět metrů.
To je stručně vysvětleno to, co byste mohli při prvním shlédnutí fotbalového utkání potřebovat pro pochopení, co se na hřišti děje. Pravidel je však mnohokrát více a jsou tam popsány všechny situace, které by mohli při utkání nastat.


Téma: Tolerance – východisko z labyrintů násilí, nelidskosti a disharmonie ke svobodě člověka

Osnova: 1) Co je násilí, nelidskost a svoboda člověka

2) Přemýšlení nad činy cizích lidí

3) Svoboda člověka

4) Nelidské chování

5) Co je to za lidi?

6) Východisko

7) Můj názor, zvýšení kriminality

Co vás napadne, když slyšíte-li slova násilí, nelidskost a svoboda člověka? Násilí je s námi odjakživa. Do pojmu násilí se podle mého názoru počítá vše, co<in> způsobí nějakou psychickou újmu člověku či zvířeti a samozřejmě vražda.

Často si dávám různé otázky typu: „Jak může někdo udělat něco takového živé bytosti?„ nebo „ Dostane násilník příslušný trest ke svému činu?“ Ať si dám takových otázek třeba sto, vím, že tomu stejně nezabráním.

Pod pojmem svoboda člověka si představuji, že každý občan má na určité věci právo. Například svoboda volit, svoboda přednést svůj názor atd. Ale ne mít právo a svobodu na vraždu nebo týrání.

Jak tak slýchávám o různých případech nelids, tím víc si myslím, že to jsou osoby bez srdce. Dokáže-li někdo bez špatného pocitu a viny ublížit někomu, je to nelidské chování a připomíná mi to spíše divočinu.

Co je to vlastně za lidi? Myslím si, že většinou jsou to lidé s psychickými poruchami. Mohou to být ovšem i lidé, kteří někomu závidí úspěchy a nedokáží žít v domnění, že někdo je lepší.

Uvažuji, co by mohlo být východiskem? Co by mohlo zastavit činy násilníků a vrahů? Snad zvýšení trestů, nebo dokonce trest smrti? To je ovšem věc názorů. Někdo by řekl trest smrti, ale myslím, že pro viníka je smrt vysvobozením než doživotně být za mřížemi. Čím víc vražd a týrání, tím víc si lidé mezi sebou přestanou důvěřovat.

Dle mého názoru.

Můj názor je, nezvýší-li se tresty a nezpřísní zákony bude kriminalita nadále stoupat.


Vlaková příhoda

Osnova:

I. Hurá domů

II. a) že||by problémy

b) a bude húř

c) mMalý obrat k lepšímu

III. Konec čekání

Stalo se to při jedné z mých mnoha cest domů. I když vlakem moc rád nejezdím, vzhledem ke své finančni a věkové situaci mi nic jiného nezbývá. Ale abych<in> nebyl příliš kritický, jsou i horší dopravní prostředky. Ale abych se vrátil k tomu, co jsem vám chtěl říci. Byl nádherný letní den roku dvatisícetři, konkrétně pátek a to značilo jízdu domů, do Ostravy. Vyzbrojen dobrou náladou, dostatkem časopisů a pití jsem doběhl na nástupiště. Dochvilnost není silná stránka mého já, což vím stejně dobřée jako že ve<in> vlaku bude více lidí než je zdrávo, preventivně si zařizuji místenku. V okamžiku, kdy někoho poprosíte o uvolnění místa, na které ovšem máte nárok, vidíte na jeho tváři výraz vraha. Pravda, stát by se mi nechtělo.

Zbrocen potem a s nadějí, zě nejhorší mám za sebou jséem se usadil. Obsazení kupé bylo dobré, samí mladí li moraváci, většinou studenti. Dění v kupé jsem {ze začátku}<in> moc nesledoval, četl jsem totiž Spalovače mrtvol od Fukse. Zajímavé povolání, morbidnost mi nevadí, za pár let, ví bůh, čím se budu živit. V tom se vlak samovolně zastavil. Přestalo jít světlo, klimatizace. Normální, řekl jsem si. Ale když se zpoždění přehouplo přes hodinu, znejistěli jsme. Ale nejen my, neklid a nejistota byla cítit v celém vlaku. Průvodčí se radši někam ztratili, aby nemuseli čelit otaskám typu „proč nejedem?“ Venku bylo krásných čtyřicet stupňů Celsia, a tak jsme se brzo cítili jako ti nebožtíci v „pekárně“, o kterých jsem před chvílí četl.

Časem se stalo nevyhnutelné, lidé vzali útokem jídelní vůz. Kuchaři nestačili vydávat drobné za piva. Byl v tom jen jediny háček, lidé začali být agresivní a celkově snadno propadali emocím – hlavně beznaději. Po jednom telefonátu zpanikařila Eva, ktera začala motat něco ohledně evakuace. Skepticky jsem odsekl, že na takovou samotu, na které se zrovna nachazíme by netrefil ani vrtulník. Moc ji to neuklidnilo, ale ostatní (měli) aspoň měli důvod k smíchu.

Teplota v kupé přestávala být únosná, přeci jenom vlak stál už třetí hodinu na místě a {s|S}lunce ho bez milosti rozpalovalo. Navíc se potvrdily fámy o evakuaci, autobusy už prý byly na cestě. Moc nadšený jsem z toho nebyl, mám s touto náhradní možností nedobré zkušenosti a většinou je to poslední hřebíček do rakve lásky k čČeským drahám. Navíc, jak<in> poskládat 10 tisíc lidí do autobusů pro padesát. Jak ale uvidíte za chvíli, k tak tragickému scénaři naštěstí nedošlo. S Karlem, mimochodem taky ostravák, jsme si (šli) radši šli vyčistit hlavy. a víte vy, že to vůbec nebyl dobrý nápad. S pozdravem „máte nějaký problém!“ nás totiž oslovila parta mladíků. Jen s velkým úsilím se nám podařilo vymluvit se z chystající se rvačky. Alkohol se stresem z člověka romantika neudělají. Poučeni o nově nabyté zkušenosti jsme se radši vrátili zpět do kupé.

Už se blížila čtvrtá hodina čekaní, naše nálada už nebyla nic moc, každý už jen přemýšlel, kdy to všechno skončí. Nejnovější zprávy hovořily o zpřetrhaných (kolejích) trolejích. To dávalo aspoň malou naději na rychlé ukončení problémů. A ten sen se nakonec splnil. Po dlouhých, skoro až nekonečných pěti hodinách byl konec. Nahnali nás zpátky do vlaku a jelo se. Žádné poškození ani opravy na trati nebyly nikde vidět. A to zpoždění se jim málem na číselník nevešlo. Někteří z nás se už ani nechtěli hádat o vrácení jízdného, prostě už nato neměli sílu. A já patřil mezi ně. Toť vše, co jsem vám chtěl povědět o mém strastiplném cestování.


Vánoční přiběh

{Osnova:
1) Náštěva anděla
2) nNarození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Eegypt
6)}<dt cp osn>

Byla Byla jednou jedna Marie a ta měla manžela jJozefa. Když jednou šel Josef obdělávat pole jako to dělal keždý den. Zjevil se marie anděl.

{A|a} ten jí povídal, že se jí narodí boží syn. Hned to šla říct josefovi. A když se mělo dítě narodit musel jít Josef zaplatit daně do betléma. Marie jela s ním, protože by nechtěla být doma sama, až se jí narodí syn boží. Když přijeli do betléma hledali nějaké ubytování. Všude bylo plno, až se je jeden pán se jim nad nima jeden pán slitoval a nabídnul jim, aby přespali v chlévě a tu noc se narodil boží syn. Hned jak se boží syn narodil zjevila se pastýřům hvězda. Tan jim přikázala, aby pospýžili do betlém že se tamnoc tam narodil boží syn.

Hned jak se boží syn narodil zjevila se pastýřům hvězda. Ta jim přikázala, aby pozpýšili do betléma, že se tam narodil boží syn. A tak vzali dary a vyrazily.

Tuto novinu se dozvěděli i tři králové a tak vzali dary a šli. Byla to dlouhá cesta a tak se zasta zastavili u krále Herodese a všechno mu řekly. Hned jak se to Herodes dozvěděl zalekl se že by ho boží syn mohl sesadit z trůnu a tak třem králům řekl, že až {p|b}udou zpátky, tak, aby se u něj stavili a řekli mu kde se je boží syn nachází, aby m{o|u} moch taky poprát, ale jeho úmysl byl božího syna zabít. A tak tři králové vyrazili, když dorazili do betléma a našli jJežíška neboli božího syna dali mu své dary. tu noc se Josefovi zdálo

T Tu noc se jJosefovi zdálo, že ho anděl varoval, že zlí král Herodes chce zabít ježíška a řek mu, aby utekly do egypta a jak řek tak udělali. Král {Herodes}<ni> vyslal své vojsko do betléma a nařídil každé dítě do dvou let zabít, teprve když král Herodes zemřel mohli se Josef, Marie a Ježíšek vrátit domů.


Slohová práce školní

Michaela Zelenková 14. ledna 2008
2. A

DĚJINY MÝCH ÚSPĚCHŮ, NEÚSPĚCHŮ A PŘEDSEVZETÍ

Osnova:
Úvod
II. Stať: a) Plavání
 b) Tanec
 c) Škola
 d) Neúspěch
 e) Předsevzetí
III. Závěr

Své úspěchy i neúspěchy prožívám již od mladých let a to ve škole a sportu. Sportu se věnuji od dvou let. Začalo to cvičením s maminkami, kde jsem zjistila pohybové nadání, které jsem dále rozvíjela. Poznala jsem plavecký a taneční klub.
Plavání jsem se věnovala od čtyř let v oddílu Slavia. Propracovala jsem se až do závodního týmu. Jezdili jsme po plaveckých soutěžích v celé ČR. Můj největší úspěch byl v deseti letech. Závod se pořádal v městě Chomutov, kam se na mě přijeli kouknout i rodiče. Tehdy jsem plavala 100 m prsa. Z padesátí závodníků jsem obsadila 5. místo. Byl to můj první a zároveň poslední velký úspěch v tomto sportu, jelikož přišly zdravotní problémy a já musela skončit.
Po celkovém uzdravení jsem začala tancovat a věnuji se tomu dodnes. Třikrát týdně chodím do tanečního klubu Break Beat spolu s dalšími tanečníky už pátým rokem. Několikrát jsme vyhráli Mistrovství Jižních Čech. Jednou jsme obsadili 3. místo na Mistrovství Čech a ČR. Největší úspěchy jak v tancování tak s mým celkovým životě se dostavily tento rok. V dubnu 2007 jsme byly vybrány na Mistrovství Evropy, které se konalo v Chorvatsku. Odtud z 1. místa jsme postoupily na Mistrovství světa, probíhající v Hollywoodu v Los Angeles. Zde jsme vyhrály a byly označeny za Hip Hopové královny. Uvidíme, co nám přinese letošní sezóna…
Mezi své školní úspěchy patří přijetí na naše gymnázium a nyní mohu psát tuto slohovou práci. Obzvlášť potěšující zpráva byla, že nemusím dělat přijímací zkoušky. Na konci prvního ročníku mi hrozilo neklasifikování z fyziky. To by znamenalo učení mučení přes prázdniny. Nakonec jsem zakončila ročník jako ostatní spolužáci.
Po dvouhodinovém přemýšlení nad neúspěchem, který by stál za zmínku, mě napadl jeden. Bylo to v 5. třídě, kdy jsem zkoušela přijímací zkoušky na Gymnázium Česká. Nedostala jsem se. Dost mě to mrzelo, ale když se na to kouknu zpět, tak jsem ráda. Nepoznala bych své spolužáky a mohlo by být vše jinak. Takže ani toto se za neúspěch považovat nedá.
Mé tajné přání a předsevzetí je přijetí na Vysokou školu ekonomickou v Praze.
Při přečtení mých dějin si asi myslíte, že mým životem prošly jen úspěchy. Ale není tomu tak. Jen na neúspěchy nechci vzpomínat, však chci na ně zapomenout. Proč kazit si den?


TAK TADY ŽIJI

OSNOVA: 1) ÚVOD – TADY ŽIJI

2) STAŤ: a) AREÁL

b) MÉ POCITY

c) DNY ODMĚNY

d) PRO TOTO MÍSTO ŽIJI

3) ZÁVĚR – CO JSEM ZDE PROŽIL

RÁD BYCH VÁM PŘEDSTAVIL MÍSTO, na kterém Trávím podstatnou část svého života. Toto pro mne veledůležité místo se jmenuje sportovní (baseballový) areál a nachází se kolem cyklostezky České Budějovice – Hluboká nad Vltavou. Schází se zde A-tým hlubockého baseballu, zhruba dvacetičlenná parta mužů ve věku 19 − 30 let, kteří tomuto krásnému sportu dávají všechno, co mohou. Jsem nesmírně rád, že se mi kombinací talentu a tvrdé práce podařilo stát se součástí tohoto stroje, mašiny, která patří k nejlepším v České republice.

Kdykoli je v mém denním plánu trénink, což je během pracovního týdne čtyřikrát, těším se na něj, těším se na to, jak sednu na kolo a po asi 15-ti kilometrech spatří mé oči tento přenádherný areál. Tento stánek sportu je výborně umístěn u mnohahektarového golfového greenu a z každého místa je vidět na dominantu hlubockého zámku. Stojím-li kdekoliv uprostřed této zelené plochy, mé srdce zaplesá. Vidím dvě baseballová hřiště absolutní kvality, tři beachvolejballové kurty a veliký dětský areál, vše citlivě umístěno mezi čistou řeku a obrovské množství zeleně.

Jakmile se převléknu do tréninkového dresu a postavím se do kruhu spoluhráčů, stává se ze mě jiný člověk. Mé osobní, školní či jiné problémy jdou stranou a má mysl podléhá kouzlu prostředí a atmosféry. Všude kolem mne je krásná posekaná tráva, zpívající ptáci a zurčení řeky, která tak krásně chladí po těžkých zápasech. Mám kolem sebe dobré přátele, které představují mí spoluhráči, lidé, kvůli kterým bych se šel prát a o kterých vím, že každý okamžik prožívají se mnou a šli by se se mnou prát také. Podmínky pro výkon jsou nastaveny na optimum, tak jdeme do práce…

Jsou dny, kdy prší tak, že nevidím na dvacet metrů, ovšem můj vztah k tomuto sportu a místu, kde se v něm vytrvale zlepšuji, je takový, že sednu na kolo a jedu trénovat, stejně jako moji spoluhráči. Nezáleží na tom, kolikátý kilometr na hřišti už běžím, kolikátý nadhoz v bulpenu už háži, ani kolikátý míč v pálkařské kleci buším. Dřu na tomto hřišti každý den na to, abych se jen o kousek posunul kupředu. Vím, že se mi to vrátí, když pomáhám mému (našemu) hřišti, když dělám cokoliv v jakémkoliv počasí. Věřím, že jednou za čas přijde den, kdy se mi to všechno „vrátí“ a já budu moci prožít úžasné momenty s lidmi, které mám opravdu rád, na místě, které mi dává sílu jít vždy o kus dál.

Když onen den přijde, jsem připraven. Týmy z celé republiky se do našeho areálu těší, protože je zde vždycky úžasná atmosféra. Díky lokaci nemáme nouzi o diváky. Když Američan řekne: „I live for this“, mám na mysli to samé a vidím v očích mých „bratrů“, že každý z nás je připraven nechat tu veškerou sílu a energii, co v sobě má. Mnohdy, např. po prohraném zápase, v ošklivém počasí, po velmi bolestivém zranění nebo po celé zimě strávené v přítmí hal a posiloven, si vzpomenu na ony krásné letní dny, kdy nechávám své srdce na antuce a trávě právě tohoto místa na světě, které mám nejradši.

Mohu říci, že v těchto asi pěti hektarech jsem prožil své dětství, dospěl jsem v partě chlapů, stal jsem se členem národního týmu a věřím, že zde budu moci pracovat a zlepšovat se i nadále. Tady je místo mého života a já ho z celého srdce miluji.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Jakub Gottfried, 2. B
Téma: Jak vidím sám sebe (charakteristika)
Osnova
1) Úvod: Já?
2) Stať: a) vzhled
b) Oblékání
c) Vlastnosti
d) Koníčky
3) Závěr: Úplně normální kluk

Další slohová práce na obzoru a tentokrát charakteristika. Ano, ale čí? Profesorů, rodičů, kamarádů? To nikdo z nás nevěděl, ale paní profesorka slíbila, že nám to prozradí před hodinou. A také ano – budeme charakterizovat sami sebe. „Docela težké,“ pomyslel jsem si a můj mozek se hned zaplnil otázkami. Jak vypadám? Jak se oblékám? Jak se chovám? Jaké mám koníčky? Spousta otázek a zatím žádná odpověď. Snad mi pomůže zrcadlo.
Jak vypadám? Jsem malý a drobný. Měřím asi 150cm a vážím okolo 40 kg. Mám světlé, nakrátko ostříhané vlasy a modrošedé oči.
Jak se oblékám? Mám rád sport a s ním souvisí i můj styl oblékání. Nejčastěji nosím džíny, tričko, mikinu, na nohou tenisky a na zádech sportovní batoh. Nemám rád společenské oblečení, takže jít do divadla v obleku, je pro mě utrpení. Nelíbí se mi upnutá třička a úzké kalhoty, protože se v nich necítím dobře. Mojí oblíbenou barvou je modrá, proto většinu oblečení ladím do této barvy.
Jak se chovám? Jsem asi hodný a přátelský. Myslím si to, protože mám spoustu kamarádů. Nesnáším, když někdo lže nebo ubližuje ostatním. To se pak snažím tomu dotyčnému pomoci. Nemám rád, když se někam spěchá, proto se snažím mít včas hotové všechny věci do školy, abych pak nemusel na nic myslet. Říká se, že dochvilnost je výsadou králů, proto nerad chodím na poslední chvíli. Všichni říkají, že jsem zbrklý, protože dělám spoustu zbytečných chyb v testech. Asi mají pravdu.
Jaké mám koníčky? Mým hlavním koníčkem je sport. Již devět let hraji fotbal a baví mě to více a více. Také rád lyžuji, jezdím na snowboardu a na kole, plavu, potápím se, hraji tenis a squash. Občas hraji i počítačová hry, ale nepatří to mezi mé nejoblíbenější záliby. Nikdy bych nechtěl chodit do hudební školy, protože hrát na hudební nastroj je podle mě hrozná nuda. Ale každý máme jiné záliby. Protože nemám žádné sourozence, starám se o dvě akvária a dva osmáky.
Jsem úplně normální kluk, který rád sportuje, miluje kuřata od KFC a chtěl by jednou hrát fotbal za Chelsea.

P.S. Doufám, že jsem se moc nepřechválil.


Úprk

Osnova:

I. a) Musím pryč

b) Plán mi vyšel

II. a) Pronásledují mě

b) Prchám

c) Rukojmí

III a) Stále je tu cítím

b) Zasloužil jsem si to

Neměl jsem na vybranou. Jestli se s týhle díry mám ještě někdy dostat, tak jedině zítra při výměně stráží. S tou žiletkou se dá dělat hodně věcí, ještě že jsem ji nevyhodil.

Teď, teď je moje jediná příležitost. Rozmáchl jsem se skrz mříže žiletkou a zasáhl strážného do krku. Chytnul se za něj a začal strašně řvát jako pavián: „Já ti to vrátím ty lumpe,“ ale to již bylo to poslední co dokázal ze svého chřtánu vypravit. Určitě to slyšeli i hlídači z dalších sekcí. Dopytle, rychle jsem ho přitáhl k sobě a sundal mu z prstů klíče. Měl tam naštěstí jen ten od mé a vedlejší cely. Stačilo to jen vyzkoušet a to bych nebyl já, kdybych se trefil hned napoprvé.

Zaslechl jsem kroky. To není dobrý. Já vím, nebyl jsem tu zabáslej pro nic za nic, ale ten nový ředitel už mi fakt lezl na nervy. Už byli určitě blízko. Vytáhl jsem strážnému z opasku pistoli a rozběhl se k nouzovému východu. Ozvalo se hřmění poplachu. Bylo to v háji. V tom se ozvala střelba. Naproti mě bežel strážnej. Ozvalo se klapnutí a výstřel. Dostal to, mizera. Takhle dlouhá chodba mi naháněla strach. Nejenže se tu nemám za čím skrejt před kulkama, ale s tím vyvrknutým kotníkem se mi zrovna nejlíp neběhalo. Najednou záhyb. Tady se chodba rozčleňovala doleva a doprava. Nikde nebyl žádnej nápis, a tak jsem zvolil tu levou stranu, zdálo se jako by tam proudil svěží vzduch, znak toho, že někde musí být východ. Dveře! Na chvilku jsem se zastavil a dopřál oddych noze. Zvuky dupajících nohou se stále blížily a zvuk sirény byl k zbláznění. Rychle jsem rozkopnul dveře a skočil ven s pistolí před sebou. Stál jsem na střeše vězení a vrtulník mi kroužil nad hlavou. „Dejte ruce nad hlavu a stůjte, nemáte sebemenší šanci. Vrtulník je vybaven kulometem a na cestě je jednotka rychlého nasazení. Vzdejte to!“

Když už jsem dorazil až sem, nehodlal jsem to zabalit kvůli nějakýmu poldovi ve vrtulníku s kulometem. Rozběhl jsem se po střeše. Zazněl kulomet. Kousek ode mě l{í|é}taly kulky. Za mnou se prášilo a já ztrácel veškerou naději. Najednou se přede mnou z čista jasno objevily staré zadní schody. Tohle schodiště už nejmíň deset let nikdo nepoužil. Byla na něm nejméně pěticentimetrová vrstva prachu, ale mě momentálně to vůbec nezajímalo. Seběhl jsem rychle dolů. Poldové mi byli v patách. Nevím co to bylo za ulici, Prahu jsem už neviděl dvacet let, ale konal se zde nějaký průvod. To je super! Pomalu jsem se rozešel po směru průvodu. Všichni měli cedule v ruce a vykrikovali ruzné nespokojenosti. Když jsem se dostal na druhou stranu průvodu, nepozorovaně jsem odbočil do malé boční uličky. Po poldech ani stopa, asi taky museli schovat zbraně, aby nevypukla panika. Doběhl jsem na tramvajovou zastávku. Ozvalo se výstražné znamení, odjížděla tramvaj číslo sedm. Rychle jsem do ní skočil. Hned na další zastávce jsem vystoupil. Měl jsem problém. Všude byli poldové. Jedinou mojí možností byli rukojmí. Skočil jsem do samoobsluhy a vytasil zbraň. „Sedmičko z hlavní hlásí neprůjezdné koleje, někdo s osobním vozem naboural bočním nárazem do tramvaje. Je prý hodně zraněných, hned jsem pošlete polici a záchranku.“

To jsem nečekal. Nejmíň pět policejních aut stálo před zastávkou a policajti se všude rojili. Dvakrát jsem vystřelil do stropu a prodavačku s dítětem jsem vtáhl do zadní části samoobsluhy. Chlapci se z rukávu vysypaly tyčinky, asi se živil stejným způsobem jako tehdy já, jen na to ještě nedojel. Pak začli všichni vybíhat ven na ulici. Podíval jsem se z okna. Přijel černej tranzit a začali vybíhat lidi s kuklama a zbraněma. A sakra, začínalo se mi to vymykat z rukou. Podíval jsem se ven skrze výkladní sklo. Strážníci to tu všechno uzavřeli a obklíčili. Po lidech s kuklou nebylo ani stopy.

A přece jsem jednoho zahlídl. Ostřelovač ležel na střeše místní školy a mířil na mně. Bylo pozdě. Věděl jsem, že všichni mají rozkaz mě zabít. Chtěl jsem rychle uskočit dovnitř, ale palčivá bolest na krku mě od toho odradila. Neminul! Skácel jsem se k zemi a poslední co jsem si pamatoval, byla kaluž krve, vytékající mi z úst.

Sbohem všichni, Pankrácká věznice má o grázla míň.


Školní slohová práce
René Šebl
17. 6. 2007
3. C

Proč by se měl člověk zamýšlet nad vlastní budoucností? Připravit se na to co přijde a být pln očekávání. Budoucnost se nedá úplně naplánovat, ale můžeme se o to pokusit.
Co bych chtěl dělat do budoucna, toť je otázkou, která každého z nás trápí. A u mě to není jinak. Jako student gymnazia, bych měl udělat maturitu, jít na vysokou školu a mít se dobře. To se od každého studenta očekává. Já osobně chci jít na vysokou školu a chci si vybrat takovou, jejíž studium by mne, pokud možno, co nejvíce bavilo a která by mi poskytovala možnost perspektivního zaměstnání. Během uplynulého roku jsem uvažoval nad čtyřmi typy škol, ale když jsem se pro nějakou rozhodl, vyskytla se nějaká nová, zdánlivě lepší možnost. Jak už jsem ale napsal, vybírat si vysokou školu jenom podle zájmu je sice hezké, ale nemyslím si, že zcela praktické. Je třeba se dívat na uplatnění. Můj poslední výběr byla farmacie. Ještě přesně nevím jaký obor, ale syntéza a výroba léčiv by mohla být tou správnou volbou. Je to přínosné povolání pro společnost, zvláště, když mohu objevit nějaké léky, které pomohou druhým zachránit život. Ovšem na druhou stranu hledání pozdějšího zaměstnání bude mnohem těžší, protože firem zabývajících se tímto oborem je v republice velmi málo. Musel bych přemýšlet i nad možností hledat v zahraničí a to vyžaduje perfektní znalost cizího jazyka.
Do příliš vzdálené budoucnosti nemá cenu moc plánovat. Ale přesto je třeba na ty nejzákladnější věci myslet. Do života je pro mě důležité i založení milující rodiny, o kterou bych se dokázal postarat. To je přání snad všech lidí. Prožít ale život monotónně jenom z práce do práce, a nic mezi tím, to není život. Podle mě je třeba zažít také něco neobvyklého a užívat si dokud to ještě jde. Chytat ryby v Norsku, podívat se na majestátní koloseum v Římě, na symbol svobody v New Yorku a nádhery přírody v Grand Caňonu. Dostat do sebe adrenalin při skoku padákem, potápět se mezi žraloky a zdolat Mount Everest. Takto bych si představoval opravdu prožitý život. Lidem, kterým záleží jenom na kariéře a nedělají nic jiného nezbydou žádné vzpomínky. Možná je pro ně jejich povolání zároveň i zábavou, ale pracovat celý život? Neodsuzuji je, ale nesouhlasím s tímto názorem.
Součástí lidského života je i stáří. Co to slovo vlastně znamená? Pro některé slastné nic nedělání, pro jiné je to jenom další etapa v práci. A pro mě? I já bych chtěl ve stáří dělat něco, co už není tak namáhavého, ale není dobře vypadnout z koloběhu života a přestat se zajímat o své okolí. V takovém případě by totiž mohlo nastat to, že se mi odcizí a já zůstanu stát ve stínu stále se měnícího světa. Ať už společensky, technicky nebo politicky. Myslím že je dobré sledovat dění kolem v co nejširším rozsahu. Člověk pozná, jak se co změnilo v průběhu jeho života, a když vidí ten pokrok, co lidé dosáhli, musí být spokojen.
A nakonec přijde smrt. Pro někoho jenom další cesta. Může někdo s určitostí říct co bude po životě? Nebe nebo peklo? Možná budeme prostě jen odpočívat v temném a chladném hrobě zcela zapomenuti.

Osnova: 1) Úvod
 2) Stať a) blízká budoucnost
 b) vzdálená budoucnost
 c) stáří
 3) Závěr


OSNOVA:

I.ÚVOD

II. STAŤ: 1. věrná kamarádka

2. mí novýí přátelé

3. pozdrav, co potěší

4. setkání v Praze

5. skvělé prázdniny

III. ZÁVĚR

PTÁŠ SE, JAK SE MI TEĎ DAŘÍ

Ahoj Evo,

až při čtení Tvého dopisu jsem si uvědomila, že už půl roku spolu nesedá{vá}<in>me v lavici. Od té doby, kdy jsme přišly celé vystrašené do 1. třídy, uběhla spousta času. Přesto jakoby to bylo včera. Živě si vzpomínám na naše besídky a výlety, na náš nezadržitelný smích, ale i na naše hádky, které jsme naštěstí vždy překonaly a zůstaly dobré kamarádky.

Jsem ráda, že se Ti v Praze líbí a že si užíváš s novými přáteli. Přesto nezapomínej, že máš jednu kamarádku, která si na Tebe vždy najde čas, i když je na opačném konci republiky.

I já jsem si našla nové přátele, oblíbila nové kantory a zvykla na zdejší drift (naučit se najednou mnoho pojmů, napsat test a hned je zase vypustit). To bys neuhodla s kým sedím. Hádej?… S Evou, určitě ji znáš.

Taková hezká zrzka s úsměvem od ucha k uchu. I když mám Evu ráda, více času trávím s Evou. Připomíná mi tak trochu sebe, je taky blázínek s vírou, že všechno vždycky dobře dopadne. Je legrace pozorovat ji, jak se mnou brouzdá ulicemi a vůbec neví, kde je. Bydlí totiž v {název obce}<co> a ještě se tu nevyzná.

Abych nezapomněla, napíšu Ti to raději hned. Mluvila jsem s lidmi z naší bývalé třídy, všichni Tě moc pozdravují a máš se jim ozvat. Škoda, že si nemohla přijed na náš sraz, znáš Adama, trochu se napil a vyváděl hlouposti.

V neděli závodím v Praze ve Stromovce, tak mě napadlo, jestli se na mě nechceš přijít podívat. Prosím, prosím, smutně koukám… Ráda bych Tě zase viděla. Popovídáme si, probereme kluky a když rychle odvrhám koulí, tak můžeme někam vyrazit. Ještě Ti zavolám a domluvíme se.

A o prázdninách Tě čekám! Napadla mě už spousta skvělých nápadů, co musíme podniknout. Tak například vyrazíme na kolech k nám na chatu a jestli tam dorazíme, zapálíme si ohníček, opečeme maso a budeme si povídat, dokud poslední doutnající plamínek nezhasne.

Hlavně přežij zbytek školního roku, pozdravuj rodiče a bratra a až {se}<in> školní zvonek rozezvoní naposledy… hurá k nám.

Už se těší Eva


Slohová práce školní
Veronika Zíková
14. prosince 2007

Téma: O reklamě
Blíží se nám čas Vánoc a s ním i čas reklam. Možná patříte mezi zastánce komerce – v tomto případě vám však doporučuji nečísti dále… Hodlám totiž na následujících řádkách kritizovat a hanět již toliko oblíbenou formu propagace.
Nikdy jsem si neuvědomovala tolik jako v posledních letech, jak je každá lidská bytost ovlivňována reklamou a že i ona sama je vlastně jednou takovou chodící. Myslím, že nejhůře jsou na tom televizní konzumenti hltající každý paprsek vyzařovaný z jejich oblíbeného přístroje. Hltají filmy, seriály, reklamy… vždyť je to jedno. Paprsky jim vypalují šedou kůru mozkovou a hypermarkety si mohou mnout ruce – nebo pokladny? Proč jsem ale zmínila zrovna Vánoce. Je to krásný, nevinný reklamní tah. Snad každý se na ně těší – svátky klidu, míru a přetvářky. Občané se těší až si vezmou další půjčku na věc, kterou opravdu nutně potřebují a obchodníci a banky se zase těší až budou moci tyto půjčky rozdávat. Není to krásné? Všichni mají radost a všichni jsou spokojení. Maximálně na ulicích přibyde zase pár bezdomovců, ne?
Možná to beru až příliš negativně, ale úplně neskutečně mě dokáže iritovat přeplněný hypermarket, jehož letáky nám poštovní schránku zaplní tak, že nejde ani otevřít…Letáky – reklama – tolik stromů na to muselo padnout a přece jen je každý týden z té schránky dolujeme. Dám vám příklad na mé sedmdesátileté babičce (a není ojedinělý): Moje babička žije v jedné čtvrti v Českých Budějovicích (v které není podstatné) a jako správná důchodkyně nemá toho moc na práci. Listuje letáky od rána do večera, k tomu si pustí televizi, kde na ní nějaký pán křičí, že ten „cosmodisk“ mu opravdu pomohl a pak se milá babička rozhodne, že si dojde koupit chleba. Jak to dopadne, nemusím ani dopisovat. Babička pod náporem pěti igelitových tašek sotva dojde domů a hned nám volá, jaké že to má nevděčné děti, které ji s ničím nepomůžou. Reklama nás doslova ničí a babička z pěti tašek sotva spotřebuje jednu.
Jak ovšem z tohoto bludného kolotoče vystoupit? Těžko. Můžeme zajít do „Elektroworldu“ a rozbít všechny televize, podpálit všechny novinové stánky, zabít všechny roznašeče letáků, strhat všechny reklamní nápisy atd. Možná by to pomohlo, možná ne. Maximálně bychom se stali dalšími vězni… I když vlastně jen to neeé…!!! Vězni mají v celách televize a už jsme v tom znova.


Můj mobilní telefon
K popisu jsem si vybrala svůj nový mobilní telefon, značky Nokia, typ E51.
Telefon měří na výšku přibližně 11cm a již na první pohled vás zaujme svým elegantním, černostříbrným designem. Dále vás upoutá černá, čtvercová klávesnice s malými, ale dobře čitelnými číslicemi a písmeny.
Pokud je přístroj zapnutý, můžete na displeji, který má tvar obdélníku, spatřit datum daného dne a čas.
Na zadní straně se nachází kovový kryt s dobře viditelnými otisky prstů, který kryje baterii a SIM kartu.
Pod baterií se skrývá paměťová karta s pamětí 2GB, na kterou je možno ukládat fotografie, nebo hudební soubory.
Ze spodní části visí malá stříbrná hvězdička s průměrem asi 2cm.
Mobilní telefon je pro mě nepostradatelný předmět, který používám každý den.


7. března 2006
Daniel Prouza, 3.E
2. písemná práce
NEHAS, CO TĚ NEPÁLÍ
(fejeton)

Celkem čtyřicet let frustrace, závisti a nenávisti ve světě, kde tyto vlastnosti vůbec neexistují. Každý důsledek má svou příčinu. Dnes, když se mladý občan České republiky v přeplněném vagonu metra dusí pod kopanci těžkých bot, nás už asi nic nepřekvapí. Po čtyřiceti letech teroru nadešel světlý okamžik, světlá doba. Máme skoro všechno. A to, co nemáme si seženeme. Soukromé vlastnictví nám to povoluje.
Povím vám krátký příběh:
Je pátek večer. Skupinky lidí se jdou po pětidenní dřině (ať už v zaměstnání, nebo ve škole) odreagovat alkoholem do barů a hospod. V Praze, na Národní třídě to i v těchto pozdních hodinách žije. Najednou se ozve křik, který o trochu přehluší běžný hluk na ulici. Několik tváří hodí pohledem na zdroj řevu. Skupina pěti „bojovníků“, každý s IQ 88, dorážejí mladíka k zemi. Člověk by od kolemjdoucích očekával pomoc bezbrannému. Lidé však dělají, jako by se nic nestalo. Ba co víc, prostor se rychle vylidňuje. Toto je jeden z mnoha podobných případů. Mohli bychom říci, že se každý bojí o svůj krk, ale také bychom to mohli nazvat lhostejnost.
Rušný život v autobusu přinesl další krádež, další zranění, zlomenou ruku, či týdny strávené na Jednotce intenzivní péče. Je tohle vtipné? Ani ne. Cestující je najednou nesmírně zaujat dlažbou na ulici, špínou na okně, nebo je zrovna zažrán do článku v deníku Blesk s nápisem „Karle, ví o ní tvoje manželka?“. Výkřiky bolesti jsou odsunuty do pozadí v mozku, či utlumeny těžkými decibely ze sluchátek.
Těžko říci, jestli se tento prazvláštní jev (můžeme ho nazývat třeba Lhostejnost) vyskytuje i v jiných evropských zemích a těžko dohledat jeho kořeny. Dnes je doba, kdy se má starat každý sám o sebe. I politika tomu přeje. Ale jak to dopadne? Nepřehluší slogan „Nehas, co tě nepálí“ nakonec city, které držíme k druhým lidem? V tomto ohledu pro nás ztrácí pojem Člověk smysl. Bude naše chování stejné, i když se bude jednat o přátele nebo příslušníky rodiny? Do jisté míry je to možné zpozorovat už teď.
Co dodat závěrem? Snad jen, že by se výchova dětí, držící se hesla „NEHAS, CO TĚ NEPÁLÍ“ měla trochu změnit. Mohlo by se totiž stát, že všichni uhoříme. A pak už nebude, co hasit.


Ezop – Bajky

Autorovi bajky jsou psány velice stroze a jednoduše, tak aby se dobře chápaly a vždy vyplynul jen hlavní smysl děje a ponaučení.
Jsou psány tak, aby s postavami čtenář nenavázal žádný hlubší vztah, nebo aby si neoblíbil více a jednu méně.
Bajky jsou velice stručné a krátké, většinou aspoň trochu humorné a jednoduché k pochopení. Kniha má asi 200 bajek, a u každé bajky je na konci ponaučení, shrnutí nebo jakýsi dodatek.


1. slohová práce školní

									16. prosince 2004

Témata: 1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
	 2. Představ si, co se mi stalo... (dopis)
	 3. Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo ostýchám hovořit)

Ptáš se, jak se mi tu líbí?

Osnova: I. Úvod: České Budějovice
	 II. Stať a) Škola
		 b) Jídelna
		 c) Knihovna
	III. Závěr: Okolí Budějovic

Ahoj rodino,
je to tu celkem fajn. České Budějovice jsou překrásné město s mnoha historickými památkami. Mají tu jedno z nejkrásnějších náměstí co jsem kdy viděl. Bohužel je tu nespočetně stánků s vietnamskými trhovci, kteří se snaží prodat to své „značkové“ zboží. Naštěstí je veměstě i celkem dost obchodů, ve kterých se je spousta kvalitních a pěkných věcí. Ani o zábavu není nouze. Mají tu několik oddílů různých sportů. Počítačové herny jsou skoro na každém rohu, takže když nesportuji, chodím do herny. Také tu mají multikino a koná se zde nespočet koncertů. Divadel je tu také dost a tak někdy nějakou hru shlédnu. Našel jsem si tu mnoho kamarádů, se kterými mám mnoho společného.
Ani ve škole to není špatné. Je to krásná historická budova, která tu stojí už přes sto let. Neuvěřitelné viď? A pořád je neporušená. Dokonce je ve výborném stavu. Na škole je mnoho kroužků, jako například klub cestovatelů, pěvecký sbor --- anebo Internetový klub. Lavice a židle jsou trochu zdevastované a je na nich vidět, že něco prožili. Ale mají tu výbornou kantýnu. Docela dost mi vadí, že pánské záchody jsou jenom v přízemí a v 1. patře, ale ve druhém, kde máme třídu, nejsou. Mají tady také automaty na teplé a na studené nápoje. Někteří profesoři jsou bezvadní, ale jiní se u mě netěší velké oblibě. Většinou je to ale proto, že mě mají na předmět, který mě třeba nebaví.
Jídelna není ve škole, ale je pár set metrů od školy. Vaří tu výborně a máme na výběr ze tří jídel. Vybavení v jídelně je nové.
Z naší třídy máme výhled do parčíku mezi domy, kam z ulice není vidět. Mají tu výbornou knihovnu, kam jsem se přihlásil okamžitě, jak jsem přijel a měl k tomu možnost. Mají tu několik miliónů knih. Noviny v knihovně mají asi od roku 1945.
České Budějovice mají překrásné okolí. Můžu si kdykoliv mám čas vyjet po okolní přírodě. Už jsem byl v Třeboni a na mnoha jiných místech. Je tu všude mnoho rybníků a Šumava je krásná. Už se ale těším domů
									Ahoj Miloš


Kontrolní slohová písemná práce
(odborný styl – popis)

Témata:
Odborný popis vybraného předmětu <žákem opraveno na „zvířete“>
statický,
dynamický,
staticko-dynamický.
Supernovy
Právo a jeho druhy
Goniometrický, algebraický tvar čísla
Extrémní skupiny
Parlament ČR
Syntax – vytváření grafu
souvětí,
věty.
Architektonicky zajímavá stavba v Praze
Vybrané téma a druh popisu: zvíře (latimérie podivná)
Osnova:
úvod
stručný popis vzhledu a stavby těla
oči, ústa
nový orgán
závěr

Latimerie podivná

 Latimerie podivná patří mezi lalokoploutvé ryby. Lalokoploutvé ryby jsou zařazeny mezi ryby kostnaté, které se vyvinuly v Devonu – uprostřed prvohor. Vědci se domnívali, že latimerie již na konci prvohor (v Permu) vyhynuly, avšak v roce 1938 byla jedna ulovena v blízkosti pobřeží Madagaskaru.
 Latimerie podivná měří 1,9 metrů. Její pokožka je pokryta drobnými šupinami. Tělo i lebku má již téměř plně kostěné, jen některá místa zůstávají ještě chrupavčitá. Všechny ploutve, párové prsní a břišní a nepárové ocasní a řitní, jsou vystuženy kostěnými oblouky a mají lalokovitý tvar.
 Latimerie komorovýma očima rozeznává světlo a tmu, vidí i barevně. Její drobné nozdry jsou přímo spojeny s ústy, v nichž se ukrývají zuby kuželovitého tvaru.
 U kostnatých ryb, mezi něž patří i latimerie, se vyvinul nový, vývojově významný orgán, který pradávné ryby používaly jednak pro udržování statiky při pohybu, jednak jako orgán, který jim napomáhal při dýchání. Z tohoto kožovitého vaku posléze ve vývoji vznikly plíce.
 Skupina lalokoploutvých ryb, k nimž patří latimerie podivná – označována dnes za živoucí fosílii, je velmi významná z hlediska vývojového, neboť se z ní v dalším vývoji vyvinuly všechny skupiny vyšších obratlovců.


Slohová práce školní

Ludmila Polednová
2. A
14. ledna 2008

Osnova:
Úvod
Stať: a) začátek gymnastiky
b) světlounce modrá obálka
c) tréninky
d) první závod, moje třída
e) nejdůležitější závod, nehoda
f) pobyt v nemocnici
g) návštěva školy
h) babička a děda
Závěr

Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí
„Jmenuji se Anna Hronová a jsem gymnastka.“ To byla moje nejčastější věta. Proč? Protože jsem patřila mezi elitu sportovní gymnastiky. Ale teď? To už je minulost.
S gymnastikou jsem začala v pěti letech. I přesto že jsem byla malá, věděla jsem, že tento sport bych chtěla dělat a že bych v něm byla dobrá. Avšak rodiče o tom nechtěli ani slyšet, prý si zničím tělo. Ale po několika měsíčních nátlacích povolili a to se slovy: „Až poznáš, jaká je to dřina, odejdeš sama!“ A tak jsme šli na zápis.
Doma jsem každý den vyhlížela pošťáka, který by mi přinesl rozsudek z centra. Stále nic! Nikdo nepřicházel! Oznámení nikde! Po nekonečně dlouhých čtyřech dnech přišla světlounce modrá obálka s modrým logem. Jakmile jsem viděla ten obrázek, věděla jsem, že je to ONO. Vzala jsem si dopis, roztrhla a koukala na hustě popsaný papír. Jen maminka mi ho s úsměvem vzala z rukou a začala předčítat. Pak jsme šli oslavovat moje přijetí do nejprestižnějšího klubu sportovní gymnastiky ve městě!
Další týden byl trénink. Těšila jsem se, neuvěřitelné, že i teď si ten pocit dokážu vybavit. První tréninky byly velice náročné, celé tělo mě bolelo, ale touha stát na prvním stupni vítězů byla obrovská, a tak jsem držela a úmorné cviky přetrpěla! Výraz rodičů mi naznačoval, že ví, že nakonec skončím. Ale na to jsem byla moc hrdá a nehodlala jsem jim dopřát to potěšení. Na tréninky jsem chodila jako první a odcházela poslední, stále jsem se zdokonalovala a těšila se na první medaily. Možná i kvůli tomu jsem zjistila, že nemám žádné přátele.
První závod se dostavil velice brzo, ale bohužel nedopadl podle mých představ. Nervozita mě přemohla a v mé sestavě si vyskytlo mnoho chyb. S brekotem jsem jela domů. Jediné z čeho jsem měla ten den radost byla podpora tatínka, který zřejmě změnil názor na gymnastiku. To mi dodalo ještě více elánu a v tělocvičně jsem byla většinu mého času. Není divu že jsem si pak s dívkami ve třídě nerozuměla. Zajímaly je jiné věci a tělocvik je nebavil. Ale u mě to byl opak, tam jsem mohla předvést svůj život, několikaletou dřinu. Poznámky na moji osobu jsem radši neslyšela. S odstupem času se jim ani nedivím, byla jsem namyšlená, nestarala jsem se o pocity druhých a myslela jen na své úspěchy a na sebe!
Léta plynuly a vášeň do gymnastiky mě neopustila. Stála jsem toužila ho nových úspěších a mé cíle stoupaly výš. Tenkrát jsem se chtěla kvalifikovat na Mistrovství Evropy. Nepodceňovala jsem přípravu a v mé hlavě se mi honily myšlenky jen o tomto závodu. Konečně nastal můj vytoužený den. Nebyla jsem nervózní, neměla jsem strach, nezmatkovala jsem, cítila jsem se jistě, cítila jsem vítězství! Musím přiznat, že jsem byla opravdu v nejlepší formě své kariéry. Po příchodu do závodní haly jsem se nemohla nabažit tamější atmosféry. Ale čas mě tlačil a já se musela připravit. Po protažení jsem šla na dvojhrazdu. Ruce jsem si namočila v křídě a vyšvihla se nahoru. Jeden toč, dvojtoč, přeskok a zakončení, letěla jsem vzduchem, udělala poslední salto a …
„Anno, probuď se. Slyšíš?“ Bolela mě hlava, pomalu jsem otevřela oči. Moji --- přítele stáli kolem postele, která ovšem nebyla moje. Maminka měla oteklé oči od pláče. Mami, co se stalo?“ zvedla jsem se z postele, ale nešlo to, bylo to jiné. „Tati, já necítím nohy!“ V tu ránu jsem si rozpoměla, co se stalo! Přepadl mě pocit zoufalství, nenávisti, bezmocnosti, byla jsem na dně, můj život se absolutně zhroutil. Byl ze mě MRZÁK!
Po příchodu domů se na mě navalily vzpomínky, strhala jsem všechny diplomy, všechny medaile i poháry, vše, co by mi připomínalo gymnastiku! Byla jsem tak nešťastná! Uzavřela jsem se do sebe a skoro nemluvila. Naši v naději, že se vzpamatuju, mě odvezli do školy mezi „přátele“, ale byli tam nějací? Pochybuji, za celý pobyt v nemocnici nebo doma za mnou NIKDO nepřišel. Ve třídě na mě všichni koukali, na mě, na mrzáka, ale v jejich očích jsem neviděla žádné slitování. Vší silou jsem se štípala do ruky, abych se nerozbrečela. Věty jako: „Jsem zvědavá, co nám teďka předvede. Vždyť ani kotoul neudělá!“ bodaly do srdce a působily bolest.
Odjela jsem pryč, do přírody, kolem spousta lesů a rybníků. Bylo léto a to jsem vždy trávila u babičky. Pomalu jsem se ----. S dědou jsme „chodili“ na ryby a babičce jsem pomáhala v kuchyni. Ale pořád mi chyběli mí vrstevníci. Jednoho dne jsem uslyšela křik, popojela jsem, abych viděla z okna. Nevěřila jsem svým očím, před vraty stála moje třída. Po dlouhé době se ve mně objevila jiskřička štěstí! Zároveň jsem byla v rozpacích, chtěla jsem se jim moc omluvit za své chování, moc jsem si přála být s nimi kamarádka. Večer jsme si udělali táborák, zpívali a povídali, zdálo se, že mi odpustili!
Po návratu domů jsem byla konečně schopna se podívat na video z toho osudného závodu. Stále to bolelo, ale teď jsem našla další poklad mého života a to přátele! Díky nim má zase můj život smysl, díky nim se nestydím jet mezi lidi, díky nim píšu tento příběh a díky nim jsem opět šťastná! Až teď jsem si uvědomila, jaký pocit štěstí vnesli do mého života. A předsevzetí? Ať to zůstane, tak jak je. Děkuji!


29. března 2007
Pinka Michael, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě

Byla sobota, vstával jsem za zimních ostrých paprsků ranního slunce, které* Probouzel jsem se unavený, ale zároveň šťastný, že nemusím do školy. Má radost ještě vygradovala po zjištění, že šedé a špinavé chodníky pokrývá třpytící se sníh. Sešel jsem do kuchyně a první co jsem zaslechl – „Jedeme na výlet“ prohlásila máma. Zhrzený tímto zjištěním jsem protočil panenky a pozitivně odpověděl, i když mé mínění bylo opačné. Byl jsem nucen přijmout rozhodnutí mé máti. Otec z toho také nebyl nikterak nadšený. Sestra to neřešila, neboť unáhlené výlety byly téměř na víkendovém pořádku. Posnídali jsme, oblékli se, zabalili se, naložili a vyrazili. Celou cestu na ono místo jsem se střídavě snažil usnout, nebo tupě zírat z okénka. Mé pocity byly dosti smíšené. Myslel jsem na kamarády, kteří v tu chvíli na ledě zápolili se soupeřem, a na druhou stranu jsem byl rád, že se taky konečně dostanu do přírody a na čerstvý vzduch. Po dvou a půl hodinové cestě se již rýsovaly skokanské můstky. Máma zavelela: „ZASTAV“. Ot zastavil a my vylezli z auta. Protíral jsem si oči a nade mnou se prohýbaly stromy pod tíhou sněhu. Čerstvý severní vítr mi ošlehával líčka. Zvuk dovádějících dětí na bobech se rozléhal po údolí. Motory sněžných skútrů burácely a míhaly se na protějším svahu. Vysokotlaká a nízkotlaká děla jedou na plný výkon, neboť okolní teplota klesla pod bod mrazu. Z dalekých „sněhovyráběčů“ ke mě poletoval sníh a usazoval se na mých rukavicích. S údivem jsem zjišťoval, že každý sněhová vločka má jiný tvar. Slunce osvětlovalo vrcholky vzdálených hor na polské straně. V tu chvíli jsem nevnímal ani slastné    superlativy svého otce na zdejší krajinu. Jelikož to bylo z počátku listopadu, zimní sezóna se teprve rozjížděla a jindy ulice plná obézních občanů německého původu, byla teď úplně prázdná. V nedaleké restauraci jsme si pochutnali na obědě. Mé chuťové pohárky si dopřávali neodolatelné chuti kachničky se zelím a špekovými knedlíky. Po chutném a vydatném obědě jsme se vydali na 5km. procházku lesem. Procházka byla nudná, ale v autě jsme zkonstatovali, že byla příjemná. Kola auta ubírala kus po kusu cesty do Prahy.
* dopadaly na moje oční víčka.
Za výfukem se hory zatahovaly a já se opět snažil usnout. Tak končí cesta za poznáním přírody. Asi si teď pokládáte otázku, jaké to město. Bylo to moje nejoblíbenější severočeské město a zároveň lyžařské středisko HARRACHOV.


Ptáš se, jak se mi teď daří

Osnova: I. Úvod

II. Stať: 1. Základní škola

2. Noví spolužáci

3. Učení a předměty

III. Závěr

Ahoj Adame!

Hned ze začátku dopisu bych Ti chtěla poděkovat za Tvé poslední psaní. A zároveň bych se Ti chtěla omluvit, že jsi musel na mou odpověď čekat takovou dobu. Opravdu si teď nevymýšlím, ale Tvou adresu jsem založila tak důkladně, že jsem ji objevila až po velkém úklidu. Nezlob se.

A také mě teď velmi zaměstnává nová škola. Ty jsi v minulém dopise psal zážitky ze své nynější školy, tak i já se Ti s nějakými svěřím. Mluvili jsme spolu naposled o letních prázdninách, takže si jistě pamatuješ, jak jsem nechtěla opustit základní školu. Byla jsem zkrátka zvyklá na své spolužáky, spolužačky, na učitele a celkově na mé 9-tileté působení na dřívější škole. Jak jistě víš, mám základní školu velmi blízko od svého domova, takže i to mi vyhovovalo. Teď musím vstávat o půlhodinu dřív a jezdit každý den autobusem. Měl jsi také takový svíravý pocit, když ses se základní školou loučil, Adame?

Ale co se dá dělat. Prázdniny skončily a já nastoupila na gymnázium. Pamatuješ se, jak jsme se na něj o prázdninách byli podívat? Taková ta oranžovo-žlutá budova. Naštěstí jsem nebyla z {obec}<priv> sama. Na stejnou školu se přihlásil kamarád z bývalé školy, Adam. Toho asi neznáš... Přišli jsme do nové třídy a tam na mě čekal první šok – najednou jsem neměla 18 spolužáků, ale 31. To jsem docela koukala, ale už jsem si trochu zvykla, že je to živější a možná i lepší. Musím říct, že po těch necelých 5 měsících se mi někteří spolužáci jeví jako velmi sympatičtí, někteří už méně. Jak mě znáš, tak moc dobře víš, že se víc kamarádím s kluky, než s dívkami. Znáš mě. Naneštěstí se ale naše třída skládá z 22 děvčat a 10 kluků. Ale i tak mi některá padla do oka a ačkoliv jsem tomu v září nechtěla uvěřit, docela jsem ráda, že tu jsem. Pozoruji, že někteří lidé ze třídy mají stejné hodnoty v životě jako já, což mi na základní škole občas chybělo.

Jinak co se týká učení, je opravdu znát, že je to těžší. Ale to ty máš jistě také, viď? Psal jsi mi to, já vím. Ale zatím žádné zásadní problémy nemám, myslím, že známky zatím vycházejí. Kromě tedy fyziky. Máme docela náročného profesora, ale to vše Ti povyprávím, až se uvidíme, ano? Ale zase hodně mě baví biologie. Teď probíráme kytičky a víš, že to je moje, ale s přírodopisem na základní se to opravdu nedá srovnávat. Blíží se však pololetí, takže máme naplánované hodně písemky. Vlastně se teď učím na písemku z dějepisu, ale potřebovala jsem si oddychnout. A jak se vyvinuly vztahy u vás ve třídě? A jak zvládáš učení?

Tak asi budu končit. Ještě jsem Ti chtěla napsat, že moc ráda vzpomínám na prázdniny, hlavně tedy na vodu, kde jsme se tak skamarádili. A viděl jsi vůbec fotky z vody? Kdyby ne, tak napiš a já ti pošlu CD. Měj se tedy pěkně a zas někdy napiš!

Ahoj Eva

P. S. Mám Tě pozdravovat od Evy!


Psací stůl

Stůl paní učitelky je ze dřeva. Je sice starý, ale nově natřený a opravený tak, že je teď jako nový. Za stolem má paní učitelka křeslo v kterém se jí dobře sedí, když opravuje sešity. Na stole má paní učitelka kalendář sešity, kytku na okrasu, hrníčky na propisovačky, třídní knihu, klíče, botu na tužky, dárek z Tunisu a jiné věci. Ve stole je devět suplíků a z toho jeden na zámek a také tam je jedna nebo více poliček. <img stůl>


Lenka Hašková
Třída: VIII. B
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny
Dobrý voják švejk
Švejk se nikdy ničeho nebál. Byl dobromyslný, až bych řekla, že tato dobromyslnost přecházela v slabomyslnost. Díky těmto vlastnostech pusobil nebojácně, statečne a neohroženě. Jeho veliká ústa buď potraviny konzumovala, nebo aspoň v nich zpívala velký hlad u člověka doprovází velká žízeň, což se ani Švejkovi nevyplatilo, neboť pil jako duha.
Švejkova blbost způsobila mnohé katastrofy. Z jehné takové katastrofy, kterou sám nechtěně zavinil, vyvázl jako jediný bez úhony a ke všemu dostal medaili za statečnost a byl jmenová kaprálem.
Po této události odešel k letectvu. Švejk je typický českým literárním hrdinou a má vlastně veselého obecního blázna. Tyto vlastnosti mnohdy neprávem bývají připisovány celému našemu národu.
Také vyšla kniha „Dobrodružství Dobrého vojáka Švejka“ autorem této knihy byl Jaroslav Hašek


6.3.
Dnes měla mamka narozky a proto byla oslava. Přijeli kamarádi. Mamka dostala plno dárků jako např. bomboniéru,. tryko, kytku... atd. Ze všech měla obrovskou radost. S tetou jsme jí upekli 3. patrový dort. Mamka z něj byla vykulená, až jsem si myslela že jí oči vypadnou.

Celý den byl príima!
PS: mamce je 37 let.
7.3.
Dnes ke mně přijela kámoška Eva z Liberce. Měla totiž narozky. Bylo jí 12 let. Ode mne dostala šaty a kytku. kKoukali jsme na televizi a potom jsme šli ven na hřiště. Když nás to přestalo bavit, tak jsme šli domů. Nakonec u mě Eva spala.
8.3.
Druhý den jsme se vzbudili v 6h, protože Eva vlezla za náma do pokoje a tahala nás za nohy, tak jsme se šli koukat na televizi. Okolo 9h si pro Evu přijeli rodiče. Bylo mi líto, že odjíždí
a proto jsme si slíbili, že příští týden k nám zas přijede i když je to dálka! <img usměváček>
9.3.
Ve středu jsme se zálesákem šli na exkurzi do Teplárny. Dozvěděla jsem se, že komín měří 120 m a spálí 1000 tun denně. Potom jsme šli pěšky na prohlídku vodní elektrárny, která je u plovárny. Tato elektrárna se začala stavět roku 1921. Stavba trvala 9 let.
10.-11.3.
Ve čtvrtek jsem jela k tetě na Vltavu, protože jsem s nima jela do aquaparku v Praze, ale jeli jsme tam až v pátek. Vstávali jsme v 6:00 h. Když jsme doralzila, tak jsme se šli převléknout a hurá do bazénu. Nejčastěji jsem byla na tobogánech a taky jsem tam potkala Evu. Večer jsme byli už dost promočení, tak jsme jeli domů. Bylo to SKVěLé!
12.3.
V sobotu jsem byla s Evou na maškarnim v {obec}<priv>. Eva šla za berušku a vyhrála 2. místo za nejhezčí masku. Moc se nám to líbilo!

CELÉ PRÁZDNINY BYLY SUPER, ALE MOC KRÁtKÉ!


Hana Hejnalová, I. C
4. listopadu 2003

1. písemná práce
Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá
(Vypravování)

Osnova: 1) vlk a liška dávní nepřátelé (úvod)
2) vlk vystraší lišku
3) liška vymýšlí pomstu
4) liška navštíví vlka a medvěda
5) medvěd honí vlka
6)

Vlk a liška byli už od nepaměti velcí nepřátelé. Pořád si prováděli nějaké schválnosti. Nechtěli si ublížit, ale chtěli toho druhého zesměšnit před celým lesem, ve kterém žili spolu s ostatními zvířátky. Ta o jejich nepřátelství věděla a vždycky se dobře pobavila nad cizím neštěstím.
Jednou šel vlk lesem a zahlédl lišku. Schoval se za křoví a čekal. Liška spěchala a nedávala pozor. Najednou za ní zašustí listí a než se stačí ohlédnout, leží na zemi. Liška se hrozně vyděsila a začala křičet: „Pomóc, přepadení!! Zachraňte mě někdo! V lese jsou lupiči a chtějí mě okrást! Pomóc!!!“ Za chvíli se seběhl celý les. Všichni se lišce hrozně smáli, až se za břicho popadali. Když liška zjistila, že na ní neleží nikdo jiný než vlk, naštvala se. Vstala, otočila se a odešla.
Usmyslila si, že se vlkovi pomstí a vymyslí na něj tu nejhorší léčku. Chvíli přemýšlela a nakonec vzala lopatu a šla s ní k cestě. Vykopala hlubokou jámu a zakryla ji větvemi a listím. Potom sehnala plný hrnec medu, zavázala si nohu obvazem a belhala se k vlkovu domu.
Zaťukala na dveře a když vlk otevřel, začala si stěžovat: „Vidíš, vlku, co jsi mi způsobil, jak jsi na mě skočil? Nemůžu chodit, bolí mě noha a je to jen tvoje vina. Možná jsi mi ji i zlomil! Ach, co si já ubohá teď počnu? Slíbila jsem medvědovi, že mu přinesu tenhle hrnec medu na zimu, a ani dojít za ním nemůžu. Medvěd je, jak jistě víš, před zimou vždycky nerudný. Když mu nepřinesu med, rozzlobí se a kdo ví, co se mnou pak bude. Ach, já ubohá!“ Vlk byl od lišky zvyklý na hodně věcí, ale tohle od ní nečekal. Nemohl uvěřit vlastním očím – liška a málem mu tady pláče na rameni. A protože měl přece jenom trochu cti v těle a taky věděl, co je to úcta k nepříteli, zželelo se mu lišky a povídá: „Dej mi ten med a já ho medvědovi zanesu. Běž domů a odpočiň si, ať se ti noha brzy uzdraví. Až zas nebudu moci já, pomůžeš ty mě.“ Liška mu poděkovala a šla domů.
Sotva zahnula za první strom, sundala si obvaz, aby jí nepřekážel a běžela za medvědem. „Medvěde, medvěde, potřebovala bych pomoc.“ Liška a medvěd byli dobří přátelé, a tak se spolu rychle domluvili. Když jí medvěd slíbil, že udělá, co chce, běžela liška zase zpět k jámě na cestě.
Za chvíli se u medvěda objevil vlk. „Medvěde, nesu ti med na zimu.“ „Dej ho sem a ať už jsi pryč. Už tě tu nechci ani vidět.“ odsekl mu medvěd. Vlk se urazil a řekl medvědovi, že by mohl alespoň poděkovat. Medvěd se rozzlobil a už se řítí na vlka. Ten začne utíkat jak nejrychleji dovede. Běží po cestě a medvěd za ním. Najednou ale vlk zahne do křoví – medvěd za ním.
<dokončení v konceptu>
Nakonec se mu vlk ztratí v houštinách. Medvěd běhá podél cesty a hledá ho. Najednou se vyřítí přímo na lišku, která celá nedočkavá vyhlíží vlka. Medvěd si lišky nevšimne, postaví se na zadní a strašně zařve. Liška se strašně vyděsí a začne utíkat. Zapomene na díru a spadne přímo do ní.


Zlatý skarabeus/ Objevení pokladu
Je to už dávno, co jsem se seznámil se svým přítelem W. Legradem. Díky kterému
jsem nemalo zbohatl.
Ale nebudeme předbíhat a vrátíme se zpět na začátek.

Jako každý týden jsem šel navštívit svého přítele W. Legrada. Po chvíli chůze jsem došel k jeho chatrči. Nežně jsem zaklepal, ale nedočkal jsem se odpovědi. Udivilo mě, že není doma, přesto jsem vstoupil.
Po nějaké době dorazil Legrad se svým sluhou Jupiterem. A už od dveří si povídali o nějakém objevu „brouka“.
Víc jsem se však nedozvěděl snad zítra. Protože Legrad půjčil „brouka“ poručíku G, který ho chce řádně prozkoumat. Prý mi ho alespoň nakreslí. Podal mi kus papírku, ale v tu chvíli na mě skočil jeho pes.
Za chvíli jsem se probral, prohlédl si papír a řekl mu, že to vipadá jako umrlčí hlava. Legrad mi vytrhl papírek a vrazil jej ho stolu. Ucítil jsem, že je čas odejít.
Po pár týdnech mi přišel dopis, ať okamžitě příjdu Legrad. Nevahal jsem a šel. Legrad a Jup se připravovali na nějakou cestu. Legrad řekl, že můžeme vyrazit. Neváhal jsem a šel.
Po půlce dne jsme dorazili ke starému stromu. Legrad dal Jupovi brouka a poslal ho až nahoru do koruny stromu.
Za chvíli mezi nás spadl ten „brouk“.
Legrad začal něco měřit a řekl nám ať zde kopeme. Po hodině šel něco řešit s Jupem.
Začal znovu něco měřit a ukázal nám místa kde máme kopat znovu.
Asi po hodině jsme objevili truhlu. Otevřeli jsme ji a na nás ze vyvalil třpyt zlata.


Veronika, Boušová
třída: VII. B.
Datum: 19. 11. 2009

1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrazek: Jaroslava Lady

Zimní čas
Tento colorovanou malbu namaloval Josef Lada je na motiv zimi což bylo jeho velmi časté téma. Tato malba byla namalována roku 1947.
Toto dílo je v modrém rámu dále tam je bílí rám. Toto dílo se skládá z více menších obrazů s dějem.
První obrázek v levo úplně na hoře je na rámu malí květ. Obraz ukazuje na konec podzimu. Je tam vyobrazen chlapec s dívkou, kteří k nám stojí zády, pouští si oranžového draka. Děti stojí na mítince u cesty, nejspíše za vesnicí neboť je v pozadí vidět střecha doma a kus kostela.
Když začneme posouvat svůj pohled směrem do prava, dělá nám zde mezi dvěma obrazy mezi ozdobený vánoční stromek v květináči.
V pravém horním rohu je jméno autora a datum vytvoření. Ještě ještě vedle je ptačí zop pouze bobule. Na této malbě je polozřícenina hradu a ten leží na kopci. Pod kopcem se nachází ústřední motiv a tím jsou dva nejspíše chlapci klouzající se po zamrzlém rybníku. Že je to rybník sem usoudila protože v popředí se nachází vrba.
Posuneme svůj pohled níže. Zde je vyobrazen zajíc ve své noře.
Pohlédneme o kousek do leva a máme přímí střed malby. Tím je tradiční betlém.
Na levo je kočka vyhřívající se na peci, která kouká do místnosti.
Níže je jednocelkový obrázek, který je s vyobrazením muže odcházejícího z lesa, tipický sněhulák a muž nejspíše mladík, který táhne na saních dříví.
Po sněhulákem je kachna v níž je zapíchnuta porcovací vydlice.
V rohách u rámečku jsou jablko a ořech.
Celý obrázek od pozdimu do února vypráví o tom jak to v té době vypadalo.
Dílo se mi velice líbilo.


23. 3. 2006
Hana Kunzlová
2. písemná práce
(subjektivně zabarvený popis)

Přichází noc v našem městě. Začíná se stmívat a město dostává tajemnější nádech, vypadá to jako kdyby všude poletovalo plno prachu, který se neustále víří. Vykouknu z okna ven a uvidím pouliční lampy, připomínají zářivé světlušky, které nám v noci usnadňují cestu k našim obydlím. Rozsvítí celé město, dají mu život, který je jiný než přes den. V noci mám pocit člověka s křídly, co může kdykoli odlétnout. I atmosféra se změní, lidé se začínají bavit, svoje starosti hodí za hlavu, alespoň do té doby než zase slunce nový den přivede.
Ráda se v noci procházím městem. To město vnímám úplně jinak. Dokážu vnímat okázalou krásu, z které čerpám energii. Když jdu kolem řeky cítím závany větru, které nesou vůni města. (Takové procházky mám ráda také z důvodu, že si srovnám v hezkém prostředí své myšlenky.) Tohle město má i druhou tvář, je tady i noční život. Často chodím přes hlavní ulici, v noci mi to tu připomíná bzukot včel, které neustále poletují sem a tam. Město stále žije, přesto jsou některá místa ve městě dost nepříjemná.
Vzpomínám si jak jsem se jednou ztratila a hledala jsem mezi spletitými uličkami cestu zpět. Všude bylo ticho a já jsem vcházela do tmavé úzké uličky, která jako by mě vedla do záhuby, procházela jsem ji s nejistotou. Když jsem z ní vyšla a dostala jsem se zpátky na hlavní ulici, polil mě pocit úlevy a spadla ze mě nejistota.
Tohle město je neskutečně různorodé, nikdy neusíná, stále se tu něco děje. Proto k němu mám nádherný vztah.


Andrea Abrhamová
VIII. A
4. 11. 2009
1. slohová práce charakteristika literárního hrdiny

„Čert“
Velmi různorodá postava většina pohádek má ve svém ději nějakého toho čertíka. Na jeho hlavě najdeme kudrnaté černé vlasy k kterých uvidíme trčející rohy. Pod jeho umouněným obličejem se skrývá vychytralá bytost, která zlé chytá a když nic dělat nemusí tak leží u kotle v kterém se vaří hříšníci. Celé jeho tělo je dále pokryto kožichem, jelikož čert je velmi zimomřivé stvoření. Od ramen mu dolů sahají ruce, které jsou velmi šikovné díky tomu má co chce. Samozdřejmě že ručičky podávají nějaký ten pamlsek do pusy takže rychlost jeho rukou mu velmi prospívá. Od pasu dolů se mu nachází noha s botou a pak noha zakončená kopytem díky tomu je kulhání na denním porádku. Když si čerta otočíme tak nad jeho hýžděmi nalezneme ocas na který je velice opatrný a rád sním čaruje. Paličatost to je jejich velká vlastnost, která z nich vystupuje. Naopak higiena to je to nejhorší slovo žádný čert by se neměl namočit natož se mít. Čerta také často vidíme po boku anděla a Mikuláše. Na zádech nosí pytel a obchází domy kde odnáší zlobivé děti do pekla. Řekla bych že každý rodič vyhrožoval dítěti čertem. Ale co by to bylo za svět kdybi si to ty raraši čas od času neukázali a tu zlou duši nepotrestali.


1. listopadu 2005
SOUDNEJ, 3.E
1. PÍSEMNÁ PRÁCE
(Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším přispěním, neexistují samy o sobě) M. Ghándí
(Úvaha)

Narodil jsem se v křesťanské rodině (po otci) a proto jsem byl vychováván ve víře, že bůh existuje, že se nám všem odmění v nebi. Samozřejmě jsem ale v poslední době začal pochybovat, boha nalézat, ztrácet a znovuobjevovat. A nelitoval jsem toho, že má víra je taková. Vždyť je to tak správně, víra má být živá, ne ustrnulá. Teď už však nežije. Přelom ve věření a nevěření nastal po tom, když jsem byl téměř svědkem násilí, zla, a hlavně bezpráví. Když jsem viděl plačící Dárfuranku na fotografii více než malé, ta dívka okolo 14 let, pětkrát znásilněná. Zůstával mi rozum stát nad touto nevinnou obětí. Chtělo se mi plakat, chtělo se mi řvát, chtěl jsem se mstít. Křičel jsem do nebes: Bože, jak tohle můžeš dopustit? Jak si může za svůj osud? Čím se provinila?“
Že umírají američtí vojáci v Iráku ve mně soucit neprobouzí, ti jsou sami odpovědni za svůj osud. To, že při hurikánu Katrina zemřely tisíce lidí mě taky nechává chladným, protože za to si ostatně můžeme opět my sami. Ale ty oči, ty velké oči plné otázek, strachu a bolesti. Mám zlost. Ale na koho? Mám proklínat Tebe? Že jsi tohle nechal dopustit? Na ně, na pravé původce bezpráví? Nemohu dále věřit v Tvou existenci.
A otázky mne ze sna budí dál. Co tedy mohu udělat já?
V první řadě hraje roli informovanost. Již jeden filosof řekl: „O jak sladká je nevědomost.“ Na pilu přitlačil A. Camus, který ve svém románě Mor ústy jedné z hlavních postav říká, že největší neřestí lidí je víc než cokoli jiného právě nevědomost. Dobře tak si koupím každé pondělí Respekt a přečtu si jak ten svět jde do ****** a to mi má stačit? Povědomí o problémech světa je vyřeší? Tak co tedy mohu dělat já?
Začni od sebe. Začni mluvit pravdu, přestaň krást, zabíjet ty sám. Šiř okolo sebe pozitivní energii, pěstuj altruismus. Alespoň toto minimum můžeš udělat pro dobro lidstva. To je to samé jako vegetariánství, o kterém jsem psal. Odmítnutím jezení masa člověk odmítá i násilí páchané na zvířatech. Přímo tomu a tomu zvířeti nepomůžeš, ale logicky dojdeš k závěru, že čím víc lidí přestane maso konzumovat, tím míň zvířat bude umírat.
Ten samý případ je šíření nenásilí (které ostatně šířil i sám Ghándí) a altruismu. Je nad slunce jasné, že každý nemá tu možnost spáchat atentát na Kim Čong-Ila nebo na Fidela Castra, ale každý může začít pozitivně myslet, soucítit s druhými, na místo zla šířit lásku. Možná to zní naivně, ale proč to nezkusit.
Sám Ghándí je symbolem šíření nenásilí. Držel hladovku za zažehnání krvavé revoluce v Indii. Dalším představitelem tohoto chování je dalajláma. A připadají si tito dva pánové naivní?


Inga Khudyaková, 1. E
5. listopadu 2003

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova: 1) úvod: Patrikova vzpomínka
2) stať: a) Krásný den
b) Koupání
c) Záchrana
3) závěr: Patrikova vzpomínka

Každý člověk má hodně vzpomínek. Některé bývají špatné, jiné bývají dobré. Většinou si pamatujeme ty krásné, ale i těch tragických bývá hodně. Vzpoměla jsem na jednu smutnou vzpomínku, která se stala Patrikovi.
Byl krásný, sluneční, květnový den. Sluníčko hřálo a počasí připomínalo spíš červnový, než květnový den. Vypadalo to, že bude pěkný výkend, podobný těm ostatním, ale na ten výkend Patrik u v životě nezapomene.
Tehdy byli můj strýc s tetou a bratrancem Petrem pozvání na oslavu narozenin jednoho známého. Oslava byla pořádaná v přírodě a měla mít podobu pikniku. Vše bylo až pohádkově krásné. Petra napadlo, že když je takové pěkné počasí, mohl by se jít vykoupat do nedalekého jezera. Slunce pálilo skoro jako na Sahaře, ale voda se ještě po zimních mrazech nestačila ohřát. Petr pozval svého kamaráda Patrika a spolu se vydali k jezeru. Když přišli k vodě, Petr dlouho nečekal a začal se svlékat, aby mohl jít do vody. Pobízel taky Patrika, ať jde s ním. Ale Patrik to odmítal: „Ne, bež sám, mě se zdá voda příliš studená a nechci nastydnout. Budu tě sledovat ze břehu. A Petr na to: „Tak jak chceš, nevíš o co přicházíš!“, a rozběhl se do vody. Chvíli se koupal, ale z vody brzy vylezl a řekl Patrikovi, že je to tady moc mělký a že to pujde zkusit trochu dál. Patrikovi se ten nápad moc nelíbil: „Pojď už, musíme se vrátit!“ Petr ho neposlouchal a snažil se najít lepší místečko. Patrik kamaráda nenechal samotného a následoval ho. Petr vešel do vody a tam už se mu to zdálo dostatečně hluboký a tak po chvíli začal skákat šipky. Najednou skočil pořádnou šipku a byl pod vodou nějak dlouho. To se zdálo Patrikovi divný a když se delší dobu neobjevoval na hladině, začal na něj volat. To ale nepomáhalo a tak se za Petrem rozběhl do vody. Skočil do vody a snažil se tam kamaráda najít, ale bez výsledku. Vynořil se a zkusil to o kousek dál, ale všechny jeho pokusy dopadly stejně. Pořád to bylo marné. Ve chvíli Patrik vylezl z vody a rozhodl se, že přivede pomoc dospělích.
Za chvíli přivedl dospělé na ono nešťastné místo, kde se Petr koupal. Někteří začali skákat do vody a snažili se ho najít, jiní zavolali potápěče. Ti přijeli během pár minut a začali Petr hledat. Ta chvíle se Patrikovi zdála nekonečně dlouhá, jako kdyby plynuly roky. Najednou se z vody vynořili potápěči a v rukou nesli Petra. Patrik se k nim rozběhl, ale uviděl jen mrtvé a bezvládné tělo. Začal křičet a naříkat: „Ne, proč se to stalo Petrovi!?, ne, ne, ne!“. “Proč se mi ho nepodařilo zachránit!“ V tu chvíli si Patrik uvědomil, že ztratil dobrého kamaráda a z očí mu začaly téct slzy. A taky si uvědomil, že on se zachoval dobře, ale měl taky přemluvit Petra, aby nešel plavat.
Možná by těd tady byl Petr s námi. Smál se, dováděl, dokázal pobavit. Ale už to bohužel zůstane pouze v Patrikově vzpomínce.


„ZLO, BEZPRÁVÍ A NÁSILÍ PŘEŽÍVAJÍ JEN S NAŠÍM PŘIZPĚNÍM, NEEXISTUJÍ SAMY O SOBĚ. (M. Ghándí)

Zlo. Odkud přišlo? Jak vzniklo? Tyto otázky si odnepaměti lidstvo pokládá. Snažilo se vysvětlit vznik zla ve své mytologii. V mytologii si lidé vymýšlejí příběhy o věcech, kterým nerozumějí. Nejznámější je biblický příběh o Adamovi a Evě: „Bůh stvořil muže a ženu. Nechal je žít v ráji, kde neznali záporné lidské vlastnosti. V ráji neexistovalo žádné zlo ani smrt. Mohli jíst ovoce ze všech stromů, jen ze stromu poznání ne. Eva nedokázalo odolat hadovu našeptávání a snědla zakázané jablko, které potom nevědomě snědl i Adam. Nejdřív se před Bohem schovávali, protože poznali, že udělali něco špatného. Nakonec je Bůh vykázal z ráje, aby poznali reálný život se vším, co do něj patří.“

Poznání. Vše se ve skutečnosti točí kolem poznání. Jak můžu poznat dobro, když neznám zlo? Jak poznám bílou barvu od černé, když neznám její protiklad? Jedno bez druhého nemůže existovat. Bílá tvoří černou a zároveň černá tvoří bílou. Většina kultur toto poznání nějak pojmenovává a dále rozvíjí. Někdy se to nazývá koloběh života jindy náboženství. V mnoha případech si lidé snažili vytvořit návod jak podle tohoto principu<in> žít. Například křesťané mají bibli. Má to být jakési ulehčení.

Hledání ulehčení je největší problém lidstva. Raději budu dělat to, co mi někdo řekl, než abych myslel sám. Někdo řekl, že toto je dobré, tak to taky budu dělat. Největší nebezpečí tohoto jednání je v církvi. Kněz něco řekne v kostele a to je pro mě neposkvrnitelné, i kdyby to byla hloupost.

Můžu říct, že bez zla by to bylo lepší. Vše by bylo dobré samo o sobě. Vše by se tak stalo samozřejmostí. Bez zla bysme neměli možnost volby. Bez volby bysme se nemohli rozvíjet. Bez vývoje bysme nepotřebovali všechny ty lidské vymoženosti, které lidstvo vymyslelo. Proč se lidstvo tedy celá staletí namáhalo? Mohlo přeci zůstat na stromech a žít jako opice.

Zlo je prapůvodní příčinou všeho záporného. Bezpráví a násilí vznikají až druhotně lidskou příčinou. Nikdo nás nenutí, abysme páchali zlo. Zlo je naše svobodná vůle. Zlo pouze našeptává, ale nic samo o sobě nemůže učinit. Jeho nástojem jsou lidé. Lidé, kteří neodolali našeptávání zla. Pouze lidé ho činí. A také pouze lidé jsou za něj zodpovědní a ponesou si za něj následkýy.

Spoustě lidem přijde lepší páchat zlo. Je to přece jednoduší a lehčí. Nemusíme se snažit a ničím se zabývat. Protože jsou lidé živočichové mají sklon jednat pudově. Pokud jim někdo něco udělá, tak mu to<in> oplatí a dají něco přídavkem. A nic víc neřeší. Je mnohem těžší překonat se a neoplatit stejnou mincí. Je mnohem těžší udělat správnou věc a dokázat odpustit.

Pouť životem člověka mnohokrát zkouší. Každý člověk během života alespoň párkrát podlehne. Mnoho lidí se nedokáže vyrovnat s tím, že mnoho zločinců má vše a oni se neustále snaží, a přesto se jim nic nevede. Řeknou si: „Jaká je tohle spravedlnost!“

Proč se tedy máme za života tolik naz snažit, když nikdo neví jestli za to budem odměněni? Nikdo neví, co b se stane po smrti. Co když doopravdy existuje peklo a ráj a každy bude po zásluze potrestán či odměněn?


Panešová, Kristýna, V. B, 07/08

3. října
Vypravování – reprodukce textu
reprrodukce = převyprávění vlastními slovy (např.: přečtu si knihu a její osah sdělím ostatním)
úkolem je zachytit podstatu příběhů (nejdůležitejší okamžiky)

Příhoda z prázdnin
Osnova:
1. U louňovického rybníka se Tomášovi stala příhoda.
2. Petr vešel do vody a začal se topit.
3. Tomáš zachránil Petrovi život.

Příběh:
Příhoda se Tomášovi stala jednoho letního večera u louňovického rybníka. Petr byl u rybníka asi poprvé a neuměl plavat. Sešel do vody zrovna tam kde se břeh prudce svažuje a začal se topit. Tomáš skočil do rybníka, chytil Petra a dotáhl ho ke břehu a tam už Tomášovi s Petrem pomohli. A Tomášovi všichni až do dneška připomínají že Petrovi zachránil život.


Tak tady žiji

Na jihu Čech se nachází, kdo chce leží, město. Není velké, není malé, dalo by se říci, že je tak akorát, střední velikosti. Pro srovnání, a i obhájení toho rozměru beru ostatní města České republiky. České Budějovice, jak se město jmenuje, založil panovník tehdejší doby – Přemysl Otakar II, roku 1278. A teď Vám něco napíšu o místě, kde bydlím.

V Českých Budějovicích bydlím už něco málo přes 16 let, budu přesný, 16 let, 5 měsíců, dny neřeším. Kousek od centra, mám to na náměstí 10-15 minut volné chůze, leží ulice, jejíž jméno je {ulice}<priv>. Tímto jménem se pyšní díky blízkosti areálu Výstaviště, na kterém se každoročně pořádá nespočet akcí, čímž obyvatelé (netvrdím, že všichni) někdy lehce trpí. Víte, pokud nejste fanatici do tzv. „dechovek“, tak sem, na toto místo, se radši nestěhujte. Já obzvlášť trpím jako zvíře, jak se tak vtipně říká!! Představte si, že ráno, po krásném snu otevřete oči, chtěli byste si vychutnat dohru toho fantastického snu a místo toho uslyšíte: „Kdyby ty muziky nebyly...!!!“ To je hrůza a hlavně na zabití! Takové milé probuzení (ironie) dokáže zkazit den už od rána. Nepřeháním. Pokaždé, když se na Výstavišti koná podobná „akcička“, jsem buď zavřený u sebe v pokoji nebo vypadnu doslova a dopísmene z baráku. Poslední varianta, záchrana, je mp3 přehrávač, zapnutý „na plné pecky“. Vše jen abych neslyšel ty lidové hrůzy.

Zase aby to nevyznělo, že se tady nedá žít, to vážně ne. Tohle místo mám hrozně rád, je klidné, pohodové. Ano, jsou tu jisté drobné vady na kráse, ale to má každé místo. Přece jenom, není nad to, když v 3 ráno jde podnapilá individua z hospůdky naproti přes ulici a vyřvávají nebo ještě hůř prozpěvují si nějakou vulgární píseň. Taky velmi vtipný je hlas imaginární slečny, která oznamuje: „U parku“. Věřte mi, v 5 ráno bych jí nejradši...!!! Nemusím to snad rozepisovat. Zastávka a hlavní {ulice}<priv> je 50 metrů od mé hlavy.

Přesně na opačné straně naší ulice stojí obrovská LÍPA. Dalo by se s lehkou nadsázkou říci, že je to takový nekorunovaný symbol ulice. Někdy ve večerních květnových hodinách scházejí mladé páry u tak dominujícího symbolu celé ulice. Když se nekoná žádná akce na Výstavišti, je naše ulice vcelku poklidna – žádný provoz, bez pouličních „bitek“, vraždy u nás taky nefrčí.

Jak většinu míst i toto má své osobní kouzlo, za tu dobu co tady bydlím mi hodně přirostlo k srdci. Dřív, v mládí, jsem to kolik nepociťoval, ale teď to už chápu. Zrovna včera večer, asi kolem půl 9 jsem seděl na balkóně a koukal, jak rudé usínající slunce pozvolna zapadá za vysoké topoly, které slouží v této oblasti z jednoho důvodu jako větrolamy a z druhého jako „zvuková izolace dechovek“. – aspoň já to tak beru. Ten pohled na slunce byl hrozně uklidňující, k tomu zpěv či brebentění ptáků. Už jenom kvůli tomuhle tohle místo miluju.

Možná by někomu mohlo přijít, že v některých odstavcích je můj vztah k tomuto místu neosobní, to by se ovšem mýlil. I když má chyby, má víc kladů, a co je nejdůležitější – je to můj DOMOV.

Osnova: I. − Úvod

II − Stať − a) kde

b) plusy, mínusy

c) symbol

d) klid

III - Závěr


Moje školní taška
Každý den si nosím moji praktickou a neomylnou školní tašku.
Můj kufr na školní pomůcky je ušit z modročervené a stříbrné látky. Jeho tvar mi připomíná vysoký obdelník, který má navrchu i po stranách také černé zipy zakončeny jezci. Zepředu vykukuje červený znak jako rudá krev s nějakým nápisem. V zadní části mám dva popruhy, aby mi držela taška na zádech.
Když rozepnete všechny zipy tak se dostanete do všech šesti kapes. První přihrádka do té si dávám učebnice a sešity ze kterých se na každou hodinu pečlivě učím. V druhé mám výbornou svačinu i větší věci. Třetí mi slouží k pantoflím, mobilu ten si na každou hodinu vypínám. Neposlední rada jen si tam dávám jedny nůžky dvoje lepidla, pravítka na geometrii.
Můj bágl mi slouží už dva roky a nedal bych ho za nic. Mám ho moc rád.


Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: 1) Jiný svět?

2) Realita je nudná

3) Můj názor

4) Rozveselení

5) Co je k tomu vedlo?

6) Pod vlivem drog

7) Narkoman

8) Ubližovat si? Páchat trestný čin?

9) Pomoc

Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Jiný svět? Určitou část společnosti doopravdy nebaví žít v dnešní době normální život.

Realita je podle nich nudná, nehezká, odpudivá, znechucující, vyčerpávající, depresivní a zlá.

Myslíte si to také? Můj osobní názor na realitu Realita je krutá! Ale nesnažím se před ní utéct. Problémům se vždy stavím čelem, snažím se řešit problémy s klidnou hlavou. A věřím, že všechno zlé je k něčemu dobré. Já osobně jiný svět nepotřebuji. Ale znám pár lidí, kteří ano.

Můžeme je nazvat několika způsoby, ale význam||bude pořád stejný. Ubožáci, slaboši Jsou to narkomani. Nebo-li feťáci či smažky. Toto jsou lidé, kteří si sáhli na dno. Podle nich se přeci občas každý něčím rozveselí. Nějaký ten pervitin, kokain, extáze nebo nějaký ten haš.

Co je k tomu vedlo? K útěku od reality. Při položení této otázky mě napadá zpousta odpovědí. Rodinné vztahy, nešťastná láska, problémy v práci či nějaké jiné vedlejší faktory ovlivňující náš pocit štěstí a spokojenost s realitů. Tito lidé se snaží utéct od reality. Chtějí si vytvořit svůj vlastní svět. Svět ve kterém nejsou problémy, žádné povinnosti, stres ani deprese. Člověk se prostě uzavírá do vlastního světa. Který je dokonalý!

Pod vlivem drog je realita skvělá a zábavná. První zkušenosti z drogou jsou ve většině případů z pouhé zvědavosti a touhy. Ale později se z touhy stává potřeba. Z potřeby realita. A ta je více než krutá!

Narkoman to nevidí, myslí si, že vše je v naprostém pořádku. Vůbec ho netrápí myšlenka, že vytvářením svého vlastního světa ubližuje sám sobě a páchá při tom trestný čin.

Ubližovat si? Páchat trestný čin? Nesmysl Jelikož pro narkomany je droga již potřebou, nepovažují to za jakýkoliv trestný čin. Potřeba přeci trestná není! A ublížit mi také nemůže!

Jsou tito lidé jen psychicky slabší než my? Měli by jsme je litovat a snažit se jim pomoci? V drtivé většině případů je užívání drogy dobrovolné. A ve velké většině si ani pomoc nenechají, jelikož už nejsou schopni se smířit s normální realitou. Pokud tedy pomoc odmítají, nechte je žít jejich vysněný<in> život, který je jen směskou umělé radosti, falše a naivity.


5. prosince 2008
Petra Páleníková
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Já v roce 2058

Osnova: 1) Co bude?
2) Vzhled
3) Rodinný život
4) Profesní život
5) Budoucnost
6) Snad to vyjde

V roce 2058, pokud se toho dožiji, mi bude 66 až 67 let. Osobně doufán, že Svět bude v té době lepší. Nikde nebudou války, rozhádané státy se usmíří. I ty náboženské problémy budou pryč. Ale možná je to jen velmi naivní představa. No uvidíme.
Tak tedy, jelikož je mi už poměrně dost let, jednoduše a přirozeně na ně vypadám. Mám krátké tmavé vlasy, v obličeji přibylo pár vrásek, asi jako každému v mém věku. Postavu mám stále stejnou. Snažím se žít aktivně a dělat jen to, co mému tělu prospívá.
Nyní žiji v malém městečku, kousek od Prahy, kde se ale nezastavil čas. Mám krásný, bílý dům s velkou zahradou. Všude je spousta překrásných pestrobarevných květin, přes které, hlavně na jaře a v létě, poletují nové druhy motýlů. V tom bílém domě samozřejmě nežiji sama, ale se svým již třetím manželem, myslím, že ten je opravdu „ten pravý“. Máme spolu dvě krásné děti a ještě hezčí vnoučata, ty mi dělají opravdu velkou radost. Jsou to chytrá a milá dítka. Mám prostě skvělou rodinu, a tedy jsem šťastná.
Stále chodím do práce, velmi mě baví, líbí se mi být v kolektivu, vytvářet stále nové věci, které se ostatním líbí. Snažím se, aby můj život nebyl nudný, možná i proto jsem před několika lety vystudovala vysokou školu. Abych nezapomněla, jsem ředitelkou muzea. Je to krásná práce, naprosto splňuje mé představy a požadavky. Jsem prostě stále velmi aktivní. Nechci, aby ze mě byla senilní, zabšklá babka, která jen vysedává po čekárnách a nemůže se dočkat nového druhu prášku.
Ano, musím připustit, že někdy je té práce na mě mnoho, proto přemýšlím nad tím, že přenechám svou funkci někomu mladšímu a já si budu užívat zaslouženého odpočinku. Ráda bych se podívala do jiných zemí, protože si chci ještě trochu užít. Těším se na to, že budu mít volno a také čas na své zájmy, děti a vnoučata. Mám představu, jak si každé odpoledne s manželem uvaříme výbornou kávu, v pohodě na zahradě ji vypijeme. Myslím, že nám bude krásně.
Osobně musím říci, že se mi tato představa poměrně hodně líbí. Teď jen mohu doufat, že se vyplní.