Čas odejít

„Píp, píp“ Zvoní hlasitě budík, který budí Martina každé ráno v pět hodin dvacet minut. Martin rozespale hledá po nočním stolku telefon, aby mohl to nesnesitelné pípání vypnout. Po chvíli snažení se mu to daří. Nevstává však hned, ale ještě chvíli si vychutnávál poslední vteřinky postelového teplíčka, které za chvíli bude muset opustit. Po chvilce přemáhání sebere síly a vstává. Už velmi známou trasou se pohybuje po bytě s ještě skoro zavřenýma očima. Jako každé ráno, jde nejdřív na záchod, pak je na řáadě koupelna a pak se opět vrací do pokojíčku, aby naházel věci do školy do tašky. „Tak, teď už jen svačinu, pohladit psa, říct rodičům ahoj a můžu vyrazit.“ Dělál {to}<ni> každé ráno než odejde z bytu.

Teprve až na ulici se začíná probouzet. Je docela přívětivé počasí podzimního rána a Martin si to šine v ranních tmě, oděn celý v černém; ulicí na tramvaj. Na nohou má, jako vždy, své oblíbené těžké boty s červenou tkaničkou na pravé a se zelenou tkaničkou na levé botě. Jak si tak šlape temnou tichou ulicí, ozývá se jen rytmické klepání jeho okovaných botek. Zaposlouchává se do tohoto příjemně znějícího rytmu. Líbí se mu to, ušklíbne se a pro sebe si říká, jaká je to paráda, tyhle boty. Ranní tramvaj číslo 16 stíhá jen tak tak. Posadí se, pustí si hudbu. Napadá ho, co všechno včera stihnul do školy a co ne. Dochází k závěru, že by přeci nemusel být tak špatný den jak si myslel včera. Když nebude nějaký vražedný trénink, tak by to mohlo být ok.

Avšak opak byl pravdou. Když přicházel na bazén, tak už z dálky viděl rozuřeného trenéra. Netrvalo dlouho a začala pořádná mela. „Vy kreténi,“ začal křičet trenér. „Jak je možný, že máte tak špatný známky ve škole?“ Včera jsem byl na pedagogické radě a tak jako včera jsem se v životě ještě nestyděl. Jste fakt blbý, že jste si ty čtyřky nedokázali opravit, nebo co? A co já svámi teď budu dělat? Co? Neporadíte mi? Co?“ Martin jen mlčky seděl na kraji bazénu a spolu se svými kamarády naslouchal rozuřenému trenérovi, který je v histerickém záchvatu vzteku zasypával dalšími nadávkami a hloupými otázkami. „Máte zakázaný ranní tréninky.“ Řekl nakonec trenér. To všechny zarazilo. Martin do nastávajícího ticha, po chvilce šoku, se nevěřícně zeptal: „Co že máme?“

„Zakázaný tréninky“ odsekl trenér. „Ale já to tak nenechám.“ Dodal. „Budete chodit do školy každý den od 5:45 do 7:15 na trénink. A kdo bude mít víc jak dva pozdní příchody, tak toho vyrazim. A teď si dělejte co chcete, protože na vás nemám náladu. A pamatujte, že tím trestáte hlavně mě, protože budu muset vstávat o 15 minut dřív. A nejsem už přeci jen nejmladší. Já odcházím. Zejtra, až přijdu, tak ať jste už ve vodě: Jasný?“ Trenér si sebral věci a vzteklým krokem odešel. Martin zůstal chvíli strnule sedět, pak vstal, ušklíbl se a říkal: „Co je to za blbost, jak něco takovýho může vůbec říct? Prej o patnáct minut dřív. Prej, že trestáme jen jeho. A co my? Já budu muset vstávat tak přibližně ve čtvrt na pět. Co vy?“ Otočil se na své kamarády a pokývl hlavou směrem k nim. Nejblíž byl Adam. „No já taky tak nějak. Je to pěkně v háji.“ Ostatní se buď nevyjádřili a nebo souhlasili, že jsou na tom stejně.

Martin celý den nad tím přemýšlel. „Sakra, do jakýho průseru jsem se to zase dostal, sakra. To snad neni možný. Nevím jak dlouho vydržim vstávat ve čtyři, ráno plavat, pak do školy a zase na trénink. A budu rád, když půjdu spát kolem desátý. Sakra! To jsou fakt hovada, kdybych chodil od osmy do školy, tak to by mi tak nevadilo, snad právě naopak, aspoň bych měl víc času. Ale to ne, oni se nedokážou milostpáni dohodnout, to musím ještě před tim na trénink. Ale co, tak uvidíme jak se to bude vyvíjet.“ Od Odpoledne přišel trenér na bazén v úplně stejné náladě, jako z něho odešel. Martin věděl, že je zle. Věděli to všichni. „Tak vy blbečci, je to úplně jednoduchý. Pojedeme 45 dvoustovek a budu vám to měřit.“ V tu chvíli bylo na všech vidět, jak se jejich psichyka utápý někde na druhé straně bazénu. „Co to zase je?“ Říkal si Martin. „Jestli se rozhodl nás tímto trestat, tak to tedy abych si popřál hodně štěstí do budoucího života.“ Dvě a půl hodiny trápení skončilo. Kdyš se Martin doplazil domu, bylo něco okolo sedmé. Cestou domu musel myslet jen na jednu věc. A to, že byli třídní schůzky. A když se tak hodně rozčílil trenér, jak asi budou naštvaný rodiče?!

„Ahoj, jsem doma.“ Žádné odpovědi se ale nedočkal. Ani ho to nepřekvapilo. Tak trochu s tím počítal. Rodiče byli v obývacím pokoji a koukali na televizi. „Mno, tak se jdu podívat co máme k večeři. Cože? Žádná večeře? Ježiš, mám tohle zapotřebí? No nic no, tak si jdu udělat něco k večeři. Budete večeřet někdo se mnou?,“ zavolal z kuchyně do obýváku. Žádné odpovědi se ale opět nedočkal. „Tak si trhněte nohou,“ zamumlal si pro sebe.

„Píp, píp“. Začal zvonit budík. Ale tentokrát ne v pět, ale o třičtvrtě hodiny dřív. Martin spěchal, aby stihl tramvaj, která mu jela za dvacet minut. Trénink byl opět strašný. Nejen, že byl takhle nelidsky brzo, ale trenér byl stále naštvaný a trénink byl podobný včerejšímu odpoledni. Ve škole je nahnalyi do učebny a nechali je, aby se učili to co potřebovali. První hodina celkem šla, ale při té druhé byla na všech Martinovi vyidět únava a ke konci hodiny začal Martin usínat. Odpolední trénink byl úplně stejný jako ráno. Když přišel z tréninku domů, opět zjistil, že ho čeká další večer tiché domácnosti. Večeři si neuvařil, protože se mu nechtělo nic dělat. Když se v jedenáct večer ukládal do postele, napadlo ho: „Jestli to půjde takle dál, tak já to asi nepřežiju.“

Dny plynuly a nic se nezměnilo. Ani doma, ani na tréninku, ani ve škole. Pak přišel víkend a Martin dostal pozvánku na třídní sraz lidí ze základky. V sobotu v osm hodin večer, byl tam, kde být měl. Přišlo docela dost lidí. I takový, které Martin neviděl skoro 3 roky. Všichni se začalyi celkem dobře bavit. Hladina alkoholu v krvi stoupala. „Tak co, Marťas, ještě plaveš? Vypadáš celkem ztrhaně.“ Ptal se Martina bývalý spolužák Tomáš. Už na základce známý tím, že měl vždycky blízko k různým lehkým drogám a pak i k drogám tvrdším. Ale vždycky to byl fajn kámoš. „Ty vole,“ začal mMartin. „Já jsem teď v nezkutečnym průseru. Doma blbý, na tréninku a ve škole ještě horší. Vstávám brzo a chodím spát pozdě. Takhle je to skoro 14 dní a podívej se na mě. A to vstávání bude minimálně do pololetí. Fakt hrozný.“

„Můžu ti pomoct,“ najednou řekl Tomáš.

„A jak prosim tě?“

„No asi takhle. Táta začal v nemocnici rozdávat nějaký nový prášky. A ty prý mají nespavej účinek. Prej je užívaj i v armádě, aby udrželi v pohotovosti. Ale ještě nejsou úplně vyzkoušený, ale zatím si nikdo nestěžoval.“ Martin chvíli mlčel a pak řekl: „Ty jo, to já nevim. To je už moc, ne? To přeci nemůžu.“

„No jak chceš. Kdyžtak na mě číslo máš.“

Večer se celkem vydařil, a mMartin se pod vlivem alkoholu odpotácel domů a ulehl do postele. Celou neděli proležel. Chvíli si četl, chvíli spal, chvíli se učil, chvíli spal. A taky pořád přemýšlel co mu včera řekl Tomáš. Následující týden byl snad horší než ten minulý. Martin začal vypadat jak smrtka. Krvýí podlitýé oči, kůže úplně zešedivěla a z jeho obličeje se vytratily veškeré známky úsměvu a radosti. „Haló? Čau. Tome. Hele přemejšlel jsem nad těma práškama. Je tu ještě {ta}<ni> možnost?“

„Ahoj, já věděl že se ozveš. No jasně, mám je tu pro tebe. Zejtra buď na Míráku před kostelem.“

„Tak jo, a za kolik to bude?“

„Že seš to ty, tak za tisíc je krabička tvoje.“

„Tak dobře.“

„O.K. Zejtra v osm před kostelem. Měj se.“

„Čau.“ Martin položil telefon a se zvláštním pocitem si šel lehnout. Schůzka proběhla podle plánu. „Ber si to podle toho, když prostě nebudeš chtít spát jo?

„Jasný. A je určená nějaká denní dávka?“

„No, asi ne. Nikde to tam napsaný není. A co prachy, máš?“

„Že váháš. Nejsem přeci svině, ne?

„Kdyby něco, tak dej vědět jo?“

„O.K.“ Pak se rozloučili a šli oba svou cestou. Hned jak přišel Martin domu, vzal si jednu tabletku a čekal co to s ním udělá. A opravdu, neměl potřebu spát a druhý den nepociťoval žádnou únavu. „No, tak to je super.“ Vychvaloval si pro sebe Martin. Dny a týdny ubíhaly a mMartin zjišťoval, že mu jedna tabletka na den nestačí. Začal si zvyšovat dávky. Zjišťoval, že skoro vůbec nejí. Doma si toho nevšimlyi, protože se s ním nikdo z rodiny nebavil. Ale to nebylo to nejhorší. Nejhorší vedlejší účinek tablet a narůstající závislosti na nich, se měl teprve dostavit. Stalo se to asi po šesti týdnech užívání prášků, které umožnili Martinovyi překonat únavu a ospalost. V době, kdy se toto stalo byla Martinova denní dávka tak okolo 10 tabletek za den. Večer před osudným dnem, se Martin cítil pod psa. Už dávno nejedl pilulky jen kvůli tomu, aby zahnal spánek, ale bral je, protože musel. Ten večer si dal za úkol napsat referát na ekonomii. Jako vždy to dělal na poslední chvíli a tak věděl, že se to protáhne do pozdních ranních hodin. Asi tak kolem půl druhé, když si vzal jedenáctou pilulku, pocítil zvláštní pocit. Takový, jaký ještě před tím nikdy necítil, ani nijak jinak nevnímal. Měl pocit, že se vznáší. Jeho ruce a nohy byly jako z rosolu. Všechno se točilo. Všechno bylo najednou tak lehké. Hlavně on sám. Vznášel se nad psacím stolem, nad židlí. Bylo to celkem příjemné. Ale bylo tu ještě něco. Po delším vnímání tohoto poletování zjistil, že má ruce zaťaté v pěst, jako by chtěl někoho uhodit. Co uhodit?! Jako by chtěl někoho vlastníma rukama zabít. Tak hodně je měl zaťaté. Pořád se vznášel, ale už to nebylo vznášení příjemné, ale spíše nervózní vznášení připomínají kroužení hladového mrchožrouta nad svojí mrtvou obětí. Teď už to bylo vznášení pouze agresivní, plné zlosti. „Křach,“ ozvalo se najednou. Martin náhle přestal létat a ucítil jen pichlavou bolest ve své pravé ruce. Vruce, ve které svíral propisku. Propiska byla rozlámaná na kousky a jeden, ten největší kousek, trčel z Martinovi ruky. Do jeho zarudlích a vyděšených očí vhrkly násilně slzy bolesti. Udělalo se mu špatně od žaludku. Šel zvracet. Poté si ránu přelepil náplastí a šel dále pokračovat v referátu. Byl úplně otupělý. Nechápal co se to vlastně stalo. Naštěstí byl schopný pokračovat v práci. Nakonec to vyšlo tak, že vůbec nespal. Dopsal referát, sbalil věci a šel rovnou na trénink.

Cítil potřebu vzít si další tabletku. Ani už sí nevzpomínal na to co se stalo ráno. Vzal tabletku, s úlevou jí polknul a šel na bazén. Byl těžký trénink, jako vždy. Ale tohle ráno to bylo trošku jiné. Pocit vznášení se opět vrátil. Martin neplaval, on lítal. Ostatní vůbec nevnímal. Vlastně si dělal co chtěl. Trenéra to naštvalo a tak ho vyhodil. Až v šatně se dostavil pozdější efekt vznášení. A to neskutečná zlost na všechno, na co se podíval. Ale co nejvíce zatěžovalao jeho mozek, byla myšlenka na Ttrenéra. Při pomyšlení na něj, začal Martin kopat do své skříňky a začal vyvádět jako vzteklé zvíře. Naštěstí se jeho kámoši začali vracet z tréninku. „Ježiš, co to děláš? Dělejte pojďte sem všichni, honem!“ Začal volat Adam na ostatní. „Co to s ním je?“ Křičel jeden přes druhého. „Honem, honem! Na zem! Povalíme ho na zem! Dělejte! Vy za nohy, my za ruce. Teď kluci, teď!“ Naváděl kluky Adam. Povalili ho na zem a všichni si na něj sedli. „Hej, Marťas. Co je s tebou, řekni něco. Hej, slyšíš mě?“ Křičel Kuba. Martin se začal pomalu probírat ze záchvatu vzteku. Nemohl dýchat, jak na něm všichni seděli. „Slezte ze mě! Slezte mi z břicha, hovada. Nemůžu dejchat.“

„A budeš klidnej?“ Zeptal se Adam.

„Jo, ale už sakra slezte“.“

„Co to s tebou bylo?“

„Já nevim, asi mě naštval ten kretén, jak mě vyhodil.“

Pak se začali všichni převlíkat. Martina začala neskutečně bolet hlava. Ale neřešil to. Věděl, že je to jen další signál těla, které si říkalo o další pilulku. Tu hnusnou pilulku, po které se z něj stává šílené zvíře. „Ne, teď ne. Před klukama ne. To víš, že ti dám další, ale teď ne. Až budu sám. Před klukama ne.“ Říkal si pro sebe. Ale připadalo mu, jako by spíš mluvil s někým, kdo se skrývá v něm. Něco v něm vyrostlo. Vyrostlo to z těch prášků. A on to začínal pomalu, ale jistě cítit. Cestu do školy ani tak nevnímal. Udělalo se mu cestou strašně špatně, ale vydržel to do školy. Utíkal na záchod. Zvracel. Zvracel, ale přitom vlastně neměl zvracet co. Zvracel ze sebe akorát tu hnusnou drogu. Tělo se chtělo zbavit té odporné nestvůry uvnitř, která se živila tabletkami proti únavě, které Martin užíval. Martin už nemohl vydržet to nechutné dávení. „Tak jo! Tak jo, ty hajzle. Tak na, vem si! Nažer se! Přežer se toho a chcípni ty hajzle! Chcípni!“ Křičel Martin a u toho se částečně dávil vyvolaným zvracením. Z kapsy vytáhl krabičku s prášky. Nasypal si jich pár do hrsti. Spolkl je všecky. Mohlo jich být asi šest. Náhle zvracení ustalo. Vše bylo najednou lehké. Tak krásné. „Á, je to tak pěkný se vznášet. Můžu letět kam chci a nic mě nezastaví.“

„Cink, cink.“ Martin otevřel oči. „To už je ráno?“ Ptal se sám sebe. „To přeci není můj budík. Kde to jsem? Vždyť jsem doma. V posteli. Ježiš, mě bolí hlava. A co škola a trénink? To si snad nic nepamatuju?“ Začal uvažovat Martin. „Cink, cink,“ ozvalo se od dveří do bytu. Martinova máma šla otevřít. „Dobrý den. Paní Nováková?“ Zeptal se jeden ze dvou mužů ve dveřích.

„Ano, to jsem já<.>“

„Dostál, kriminálka. Těší mě.“

„A já jsem Milan Bartoš, Martinův trenér.“

Martinova máma zůstala chvíli nepohnutě a mlčky stát. „Můžeme jít dál?“ zeptal se Dostál. „Ano, pojďte.“ Karle, pojď sem, je tu nějaký pán od policie a Martinův trenér.“ Zavolala máma na Martinova otce. Z obývacího pokoje vyšel dvoumetrový hromotluk. „Dobrý den,“ řekl otec. „Co se děje? Co zase ten průserář udělal?“

„O tom právě s vámi chceme mluvit. Můžeme se posadit?“ Navrh Dostál. Sedli si v kuchýyni ke stolu a zavřeli dveře. „V kolik přišel váš syn domu?“

„No, normálně kolem půl sedmé,“ odpověděl otec.

„A nevšiml jste si něčeho divného na Martinovi?“ Klad dál otázky Dostál.

„Dneska přišel, nic neřek a šel si rovnou lehnout. Ale to chápu, má toho poslední dobou moc a skoro vůbec nespí,“ odpověděla matka, která se dále váhavě zeptala: „Stalo se něco? Co provedl?

„Víte, pani Nováková,“ začal Bartoš. „Martin dnes nebyl na odpoledním tréninku, ani ve škole nebyl. Ale kluci mi řekli, že ho před bazénem viděli. Do Po tréninku jsem přišel k autu a všechna okna byla rozbitá, lak poškrábaný a kola propíchaná. A pak mě někdo praštil ze zadu nějakou tyčí.“

„A co s tím má společného náš syn?“ zeptal se otec.

„No, měl jsem štěstí,“ pokračoval Bartoš,, že kolem jela policejní hlídka, která mě téměř hned ošetřila.

„Pachatel už tam nebyl.“ Vmísil se do řeči Dostál.

„Ale všude kolem plaveckého stadionu jsou kamery,“ začal opět Bartoš.

„Tak jsme si zašli s pány policisty pro záznam. A taky jsme přineslyi ze záznamu pár fotek.“ Dostál otevřel brašnu a položil pár fotek na stůl, před oba rodiče. Ti se na ně podívali. „Ale vždyť tu je pachatel zády.“ Jak můžete vědět, že je to Martin?“ Začala naléhat paní Nováková. Dostál se na ní vážně podíval.

„Podívejte se na jeho boty paní Nováková.“ Těžké boty. Jedna tkanička červená a jedna tkanička zelená. Právě takové má váš Martin. A ty jsem taky viděl u vás v předsíni, když jsme přišli.“ Začal argumentovat Bartoš.

„Já ho zabiju. Já toho kluka zabiju.“ křičel otec.

„Klid pane Novák, nekřičte. Ať se mMartin nevzbudí. Bude to tak lepší. Teď budete muset jet s náma a podepsat nám, že jste na fotografii poznali svého syna.“

„Podepíšu vám všechno. Zavřete ho až zčerná, grázla jednoho. Hajzla hnusnýho.“ Zuřil otec. Matka brečela. Dostál pokračoval: „Teď ho nechte spát, pak si pro něj přijedem. Je lepší, že teď nic nevýí. Aspoň neuteče.“

Ale v tom se Dostál spletl. Po tom co za sebou zavřeli dveře do kuchyně, se Martin vyplížil z pokojíčku a celou dobu stál za dveřmi. Nevěřil, nechápal. Jeho kolena se podlomila. Došoural se do pokojíčku, aby ho neviděla odcházející návštěva, odvádějící si jeho rodiče, aby udali svého syna. Ležel na postelyi. Všechno se na něj sesypalo. Měl pocit, že mu bouchne hlava. Sk Skrz jeho rudé, krvý podlité oči se draly na povrch slzy zoufalství. Nechápal co se to děje. Jak je to možné. Šli na něj mdloby. Po chvilce se mdloby změnily v nechutnou pachuť v ústech. Zvedl se mu žaludek. D Běžel na záchod. Opět zvracel. „Zase ty? Ty vážně, to si udělal ty. Že jo?! Ty hajzle. Nesnášim tě, nesnášim tě!“ Křičel Martin. Křičel a křičel hodně. Křičel, brečel, zvracel a zase křičel. „Ty hnusný svinstvo. Ty hnusnej živote. Ty hajzle, co si to ze mě udělal. Máš hlad, viď? Máš, co? Nažer se. Nažer se, ty svině. Na, vem si!“ Martin spolknul hrst prášků. „Doufám, že jsi spokojený. Ne? Tak si vem ještě. chcípni. Chcípni.“ Martin spolikal poslední prášky co měl v krabičce. Najednou nastalo úplné ticho. Úplný klid. Martin se do toho ticha zaposlouchal. Opravdové ticho. „Nádhera, doufám že se přežral a chcípnul.“ Škodolibě se zašklebil. „Musím to rodičům nějak vysvětlit, ale oni tu nejsou. Napíšu jim to tu. Kde mám papír a tužku? Jé, já se tak krásně vznáším. Je krásný se vznášet po bytě. Á, takový krásný teplo na pravý ruce. Hele, to jsem já. To jsem já, a jsem krásně rudej. Rudej jak krev. Mám rád krev. Je tak krásný se vznášet. Já lítám. Já lítám. Je mi zima. Kdo to je tam vzadu? Jo aha, to je život. Můj život. Můj nepřítel. Konečne jsem mu utekl. Sbohem živote. Je mi zima. Á, je tak pěkný se vznášet. Můžu letět kam chci a nic mě nezastaví.“

Když se Martinovi rodiče vrátili i s policií, byla už před barákem sanitka a pohřební vůz nakládal Martinovo tělo. „Jak se to stalo?“ Vymáčkl ze sebe Martinův otec. V očích měl slzy.

„Asi vyskočil. A vykrvácel. Měl totiž pořezanou pravou ruku.“

„Měly byste se jít podívat nahoru do koupelny. Nechal vám tu vzkaz.“ Volal z okna ve 4. patře Dostál.

V koupelně na zrcadle bylo krví napsáno:

V koupelně, se ďábel po zdi prochází, když ruku rozechvěli žiletkou rozpůlý. Jak {pihy}<ni> na zemi, vypadaj prášky rozsypaný a kruhy pod očima řeknou, že už je po vůli. Je totiž čas odejít.


Koulová Lucie
I. E
25. února

2. písemná práce
Soused
(Charakteristika)

Osnova: 1) moje osůbka
2) a) popis obličeje
b) popis postavy
c) popis charakteru
3) proč ji mám tak ráda a proč ji popisuji

„Moje osůbka“ teďka téměř neslyšně sedí vedle mě. Je to něco neobvyklého, protože je vcelku živé povahy. Zabýrá převážnou část naší společné lavice, kterou zdílíme skoro již od mala, a snaží se, stejně jako já, napsat nějakou originální charakteristiku, kterou by všechny zaujala.
Její hnědé, kulaté oči, které v sobě mají onu pověstnou jiskru, „kmitají“ po zatím poloprázdném papíru. Jsou ozdobeny ne moc výraznými řasami, které moje sousedka občas přibarví řasenkou, aby získala ten správný kočičí pohled. Rezaté vlasy, které si snad nikdy nedáva za uši, jí lehce padají kolem jejího oválného obličeje. Pěkná ústa, která jsou většinu času roztažena v přátelském – šibalském úsměvu, zdobí její tvář. Za své zuby se nestydí (nemá také proč), a proto je ukazuje, jak je to jen možné. Celý obličej má posetý pihami, podle kterých by snad každý řekl, že je nesmělá, opak je ale pravdou. Tyhle pihy, které se jí samotné zas až tak nelíbí, ji ale dělají jedinečnou. Její nosík, který je velmi roztomilý, ji dolaďuje celý obličej.
Postavu má typicky ženskou. Hodně lidí, včetně mě, jí její míry závidí. Není žádná anorektička ani metráček – při svých 170cm má podle mě ideální váhu. Jak už jsem se zmínila je vyšší postavy, což jí dost přilepšuje při hraní jejího oblíbeného volejbalu. Velikost nohy 42 je možná trošičku nezvyklá, ale pro ní úplně přirozená. I velikost dlaně o dost převyšuje tu moji, která je v porovnání s její trošičku miminkovská.
Její další „zvláštnůstkou“, na které si vcelku dost zakládá, je piha ve tvaru mapky České republiky, kterou má nad levou pánevní kostí a kterou se každému pyšní, že je správná Češka.
Je živé povahy – někdy až moc. Při jízdě veřejným tramvají, kdy se na nás všichni cestující otáčejí, se občas za ní musím stydět, ale to je právě to, co ji dělá skvělou a oblíbenou. Je chytrá, ale nikdy nemluví jako encyklopedie. Když se jí zeptat prakticky nacokoliv, dokáže mi odpovědět nebo to alespoň zahraje do autu a začne mluvit o něčem jiném, čímž se jí její malé nedostatky podaří zatajit. Je dost paličatá – musí si vždy stát za svým a nikdy neustoupit (a když ustoupí, tak jen je-li to krajně nezbytné). Ať už jde o to, jestli se nějaka událost vážně takto stala, nebo o to, kdo půjde první do dveří, vždycky si „vede tu svojí“. Znám ji už prakticky od té doby, když jsme byly malé holčičky a hrály si na písku s bábovičkama nebo doma, pěkně, rovně usazené, na školu. Těch 10 let přátelstvi je na nás asi hodně znát, protože někdy třeba začneme obě mluvit ve stejnou chvíli nebo když si jedna z nás nemůže vzpomenout na nějaké slovo, ta druhá ji doplní. V průběhu těch 10-ti let se ani moc nezměnila. Je stále přátelská, milá, stále usměvavá. Nikdy se s ní nenudím. Dokonce i při hodině matematiky, kdy většina normálních lidí spí nebo alespoň dělá, že dává pozor, ona vždycky něco vymyslí, abychom tu hodinu přežily bez velkého znudění a spánkem zalepených očí.
Vybrala jsem si ji na téma sousedka, ne jenom kvůli tomu, že mi „zabýrá“ místo v lavici, ale i proto, že jsme skoro 15 let bydlely ve stejném domě, patře a skoro i bytě. Jelikož zdi mezi našimi bytečky nebyly zrovna moc robustní (spíš papírové než z betonu) a můj a sestřin pokoj zdílel společnou zeď s jejich obývakem, mohli jsme „špehovat“, jak je to dneska u nich doma.


Helena Veverková
25. února

2. písemná práce

Moje přítelkyně
(Charakteristika)

Osnova: 1) Úvod: Seznámení se s neobvyklou přítelkyní
2) Stať: Vzhled ďáblíka
Jeho povaha
3) Závěr: Vždy mě dokáže rozveselit

Moje velmi dobrá přítelkyně se jmenuje Sisinka. Je to úplně obyčejná mourovaná kočička. No, kočička – dalo by se jí říkat „malý ďáblík“. Sisinku jsem si pořídila loni před prázdninami jako malé, ani ne půlkilové koťátko se stále vystrašeným pohledem.
Ale brzy z tohoto neviného kotěte vyrostl ďábel, který se ničeho nebojí.
Sisinka má docela velké žluto-zelené oči. Kolem růžového čumáčku má bílé vousky, které jsou občas špinavé od pavučin, mléka, smůly či jiných věcí, které očichává. V tlamičce se nachází několik ostrých zoubků, které žvýkají všechno, co se dá – gumičky, plyšové hračky, ponožky... Sisi má narozdíl od jiných koček velmi velké uši. Mezi těmito „plachtami“ se na její srsti rýsuje černý ornament připomínající „lebku se zkříženými hnáty“. Na krku má Sisinka nakreslené dva tmavé náhrdelníky. Srst má tento malý divoch zbarvený do tmavě šedé až černé barvy, jen na bříšku a na hrudi se nachází bílá lysinka. Sisinka si udržuje lesklou a huňatou srst.
Sisi je moc chytrá a inteligentní, a proto si občas dělá, co chce.
Její každodenní činnosti jsou předení, vrnění, mňoukání, pletení se pod nohy, škrábání koberců a křesel a hlavně lenošení.
Tato moje přítelkyně je velmi přátelská. Když k nám přijde návštěva, která našeho ďáblíka nezná, hned u vstupních dveří se vyděsí. Sisinka se totiž rozběhne a ze samé radosti skočí návštěvníkovi přímo do náruče. Sisinka je také velmi energická. Dokáže bez přestávky běhat po bytě a shazovat všechny předměty, co jsou v dosahu. Pokud nějaký vrátíte na své místo, uraženě se k vám otočí zády a mrská ocasem. Ale to netrvá dlouho. Za chvíli už je zase na skříni, na poličce s kytkami nebo „vybaluje“ nákup, co právě maminka přinesla.
Ale abyste si nemysleli, že tento ďábel pořád běhá a zlobí... Sisi má i docela velkou trpělivost. Je ráda v přírodě, ale protože bydlíme v panelovém domě, nezbývá jí nic jiného, než se na přírodu dívat s nadhledem. Z našeho devátého patra dokáže třeba i čtyři hodiny pozorovat okolní stromy, kolem kterých dennodenně pobíhají pejsci.
Říká se, že kočky mají 9 životů. Já si ale myslím, že Sisi má život jeden, ale zato pořádně dlouhý. Vždyť jí není ještě ani rok! A podívejte, kolik věcí už umí, kolik má povinností a kolik dokáže pobavit lidí!
I přesto, že mě tato neobvyklá přítelkyně někdy pořádně poškrábe nebo pokouše, je s ní stále velká legrace. Vždy, když jsem s ní, zvedne mi náladu.


Slohová práce školní

Marcela Housková
2. A								14. ledna 2008

Příčiny vzniku, šíření a zániku nacismu
(Problém, který mě zaujal)

Osnova: I. Úvod
 II. Stať a) Příčiny vzniku a šíření
 b) Proč právě Židé
 c) Příčiny zániku
 III. Závěr

Druhá světová válka a s ní spojený nacismus je i dnes po více než šedesáti letech citlivým tématem pro většinu světa. Paradoxem je, že na počátku jednoho z nejčernějších míst v dějinách lidstva stál jeden člověk toužící po moci, po zviditelnění a dokázal až neuvěřitelným způsobem zfanatizovat nespočet lidí ze všech vrstev společnosti. Nabízí se zde otázka, jak se to mohlo povést?
Jednou z hlavních příčin je jistě velká ekonomická krize, kterou v Německu zapříčinily tvrdé válečné reparace po prohrané 1. světové válce. Díky nim klesli němečtí obyvatelé až o několik majetkových tříd níže, někdy až na samý okraj společnosti. Dalším důvodem byla nestabilní politická situace, kdy o moc bojovali tři politické strany – Hitlerova NSDAP, křesťanští socialisté a komunisté. Nutno také dodat, že v zemi ještě téměř neexistovala demokracie. Nemalou příčinou byl jistě fakt, že Němci po podpisu Versailské smlouvy ztratili svou pověstnou národní hrdost, proto stále více toužili po nastolení pevného řádu a po pevné autoritativní moci. Takto rozvrácená společnost byla pro Hitlera snadným cílem. Díky své knize Menin Kampf, kde vytvořil mimo jiné teorii o nadčlověku, dokázal Němce výborně ovlivnit a vrátit jim jejich národní cítění. Mnoho psychologů se také domnívá, že za jeho úspěchem stojí výborné rétorické nadání a jeho nápadný lehko zapamatovatelný zevnějšek (černý úzký knírek a patka).
Další často pokládanou otázkou bývá, proč si Hitler vybral právě Židy? Existuje zde opět velké množství teorií. Sám Hitler vše zdůvodňoval tím, že Židé představují opak učení o „čisté rase“. Živí se lichvou a tím vykořisťují čistou německou rasu. Také vštípil svým stoupencům spojení židovského obyvatelstva s bolševickým režimem, který byl v nacistické ideologii nepřípustný. Díky těmto okolnostem představovali Židé hrozbu pro vznikající Třetí říši. Pravý důvod byl však mnohem prostší. Hitler se toužil zmocnit veškerého židovského majetku.
Z předešlých řádků se může zdát, že nic nebránilo tomu, aby Hitler dovedl své plány do zdárného konce. Stálo při něm téměř celé Německo, jeho armáda byla velice dobře vycvičena a zaznamenávala četné úspěchy. Ale nic netrvá věčně. Stále více rostl vliv hospodářství na civilní obyvatelstvo. Veškerá výroba v zemi se téměř okamžitě převrátila na výrobu válečné techniky. V důsledku s tím se základní potraviny stávaly nedostatkovým zbožím. Lidé tak přestávali věřit, začali se od ideologie odvracet. Tím se režim začal oslabovat zevnitř. Převaha soupeřů rostla stále více. Německo tedy zaznamenávalo mnoho ztrát na životech, zničena byla i velká část vojenské techniky. Boje však pokračovaly intenzivněji, proto nebyl dostatek času na vycvičení nových jednotek. Do boje se proto posílá kdokoli, kdo umí chodit, bojují tedy i děti a starci. Situace se pro Německo nevyvíjela vůbec příznivě, bylo jasné, že Německo prohraje. Proto se řada vysokých důstojníků a hodnostářů rozhodla vzít si život. Nakonec se k stejnému kroku rozhodl i sám Hitler. Jeho smrt se stala poslední ranou. Lidé ztratili svého vůdce, neměli již tedy ke komu vzhlížet. Zanedlouho po jeho smrti se Němci vzdali. Za definitivní konec nacismu se označuje Norimberský proces.
Myslím, že na otázku nacismu si každý musí udělat svůj vlastní názor. Většina z nás již tak činí. Někteří ho naprosto odsuzují, nechápou jej, jiní však i dnes vzdávají hold největšímu vrahovi v dějinách, hrdě se hlásí k jeho myšlenkám. Je jasné, že se nikdy všichni neshodnou na stejném názoru. Jisté však je, že minulost nikdo nezmění, jen se z ní můžeme poučit a nedělat stejné zbytečné chyby.


Štika, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
a) Jaký bych já byl učitel/Jaká bych já byla učitelka

Jaký bych já byl učitel

Nad touto otázkou jsem snad nikdy neuvažoval, protože se domnívám, že nikdy učitelem nebudu. Kdybych se však učitelem stal, nebyl bych moc přísný, snad jen co se domácích úkolů a jiných povinností žáka týče. Úlohy bych příliš často nezadával, ale to by jistě záleželo na předmětu, který bych učil. Vybral bych si zeměpis. Zeměpis mě baví učit se, a proto by mě bavilo i učit ho. Rozhodně by to nebyla matematika, protože tam moc silný nejsem. Myslím si, že učitel je velmi těžké a stresové povolání, a proto dám přednost něčemu jinému.

Letošní poslední zvonění

Letošní poslední zvonění bylo trochu jiné, než na která jsme byli zvyklí. Bylo to dáno hlavně tím, že hlavními „AKTÉRY“ nebyli, jako obvikle žáci, ale učitelé. Ti totiž obstarávali hlavní míru zábavy a prokázali, že jsou taky jen lidé. Co se dělo? Učitelé vytvořili páry, které potom usedly na „horká křesla“ (ve skutečnosti prachobyčejné židličky) a odpovídaly na otázky ze známé hry „Chcete být milionářem“.
Jak postupovali soutěží dále, vyhrávali stále hodnotnější (dá-li se to tak nazvat) ceny. Na žáky tedy zbyla trochu nevděčná úloha diváků, kteří v přestávkách při výměně učitelů napjatě sledovali, zda padne právě jejich číslo v tombole plné hodnotných cen.


7. března 2006
Veronika Křížová, 3.E
2. písemná práce
Skládanka v srdci Evropy
(fejeton)

V té naší skládance zvané Česká republika se rozmohl nový fenomén. Pokud jste moderní rodina a rodiče dnešní doby, je možné, že dorazil i do vaší domácnosti.
Kde jsou ty časy, kdy se rodina snažila každou volnou chvíli trávit společně doma, na procházkách v přírodě, zkrátka, aby se dozvěděli o členech své rodiny to, na co přes rušný týden není mnoho času?
Ne, pro většinu moderních obyvatel České republiky je takto strávená doba jen ztrátou času. Mnoho českých rodina, a stále jich přibývá, tráví volné dny trochu jinak a jinde.
Taková česká rodina 21. století nasedne v sobotu ráno do automobilu a vyrazí za zábavou a dobrodružstvím. Do nákupního centra plného překvapení a gigantických slev.
Poté, co do „ráje“ dorazí, se všichni členové rodiny rozprchnou s tím, že v půl jedné se sejdou v místní restauraci, kde se jako spořádaná rodina společně a v klidu naobědvají. Maminka mezitím „prošmejdí“ všechny obchody, nevynechá ani jeden, co kdyby náhodou. Tatínek se nejprve statečně drží maminky, přesto toho má po čtvrt hodině tak akorát dost a jde sledovat zimní Olympijské hry 2006 na velkoplošné obrazovce, kterou tam pro něj připravili --- majitelé nákupního centra. Dítka samozřejmě zamíří do svého „dětského ráje“ – hračkářství. Tam si, přes nevůli místních prodavaček, zkouší hračky a zahrají si i na honěnou. Jak odbije půl jedné, jsou ovšem všichni připraveni s táci a příbory v restauraci a vybírají si dnešní menu. Poté, co si „ukořistí“ v nabyté jídelně stůl pro čtyři, si při jídle vypráví, co prožili během náročného dopoledne. Maminka prý viděla úžasné šaty s ještě úžasnější slevou, takže z 9600Kč nyní stojí pouze 6800Kč! No a tomu se přece nedalo odolat. Tatínek je naopak celý rozčílený a to i bez maminčina výhodného nákupu, českým hokejistům se totiž nevede a hrají jako ponocní. Ratolesti se zase překřikují a zasvěcují své rodiče do tajů novinek od firmy EPPE, protože nová panenka Baty Amore umí dýchat jako skutečné miminko a také dokáže opravdu sát z lahvičky. Chlapce dýchací a sající panenka příliš nezaujala, ovšem hračky inspirované nynějším filmovým trhákem King Kong ho chladným nenechají.
Po půlhodinové polední rodinné pauze se rodina opět „rozptýlí“. Maminka pro jistotu znovu projde všechny obchody, co kdyby náhodou přehlédla nějakou další úžasnou slevu. Tatínek se jde odreagovat do kavárny, kde si dá kafíčko a koláček. Děti, které již všechny hračky prozkoušely, si mohou jít zabruslit, protože přímo v areálu nákupního centra se nalézá ledová plocha, kde je bruslení zcela zadarmo. Brusle si můžete za malý poplatek půjčit.
Po náročně stráveném odpoledni se celá rodinka sejde v podzemních garážích u svého auta. Všechny jejich poklady jsou totiž již schované za mřížemi. Při cestě domů opět živě diskutují a těší se na další volný den, který budou moci opět trávit společně v nákupním centru.
No, není se co divit, že ten způsob trávení volného času je tak oblíbený. Vždyť v chaosu nákupního centra zapomenete na všechny své starosti. Sice neslyšíte vlastního slova a delší dobu strávíte hledáním svých blízkých a vyhýbáním se honících se děcek, ale zapomenete tu, alespoň na pár hodin, i na takovou pandemii jako je ptačí chřipka.


17. prosince 2008
Lucie Zdrábalová
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudná, dejte mi jiný svět

Osnova: 1) Úvod – důvody
2) Stať a) – přednášky o drogách
b) – rodičovství a povinnosti
c) – peníze
3) Závěr – jiné světy

Každý člověk žije svůj život, ale né každý podle etiky, dobrého rozumu a úsudku. Jsou lidé, kteří se snaží mít harmonický a klidný život bez útrap. Stále se to sice nedaří, ale pokaždé si najdou světélko v temnotě. Chytí se ho a vyřeší své problémy. Toto by chtěl asi každý z nás, že. Však mnoho lidí si to takto zařídit neumí. Ať už je to kvůli sociálnímu zabezpečení, povinnostem, rodině, někdy i škole. To jsou totiž nejčastější důvody, před kterými se lidé schovávají. Často je to dovede až k návykovým látkám, nebo k jiným zlozvykům, díky kterým se odstávají do jiného světa.
Je správné toto téma rozebírat? Podle mně ano. Se školami chodí žáci neustále na přednášky o drogách. Je to dobré nejen pro žáky, ale i pro lidi, když si připomínají hrozbu a následek těchto věcí. Však by se mělo těmto osobám pomáhat dříve než k tomu dojde. Mnoho z nás na tuto problematiku má zajisté spoustu dalších argumentů, leckdy rozdílných.
Rodičům by se mělo tak často, jak jejich děti chodí na přednášky o návykových látkách, říkat a připomínat problematika rodičovství a povinnosti, jež je zavazují k dětem. Takto by se mělo pomáhat rodičům. Protože potom by se to kladně promítalo i na dětech.
Ptám se: proč se musí stát pro mladého hocha realita nudná a mnohdy nicotná? Proč se pokouší utéct do jiného světa? Snad kvůli rodičům? Většina nemá totiž na potomky čas, nebo si ho nechtějí udělat. Snaží se je odbýt penězi. Když ale dítě má vše, po čem toužilo, tak ztrácí svůj cíl něčeho dosáhnout. Vždyt má vlastně vše v budoucnosti jisté. Tak hledá něco, kde by peníze utratil a měl z toho požitek. Nahradí peníze lásku? Parta mu rodičovskou lásku nikdy nedokáže dát, ale společnost ano. Tak se uchylí k tomuto řešení. V partě dělají mnoho věcí, které on by třeba sám nikdy neudělal. Jak to pak dopadá? To si většina z nás umí představit. Najednou rodiče zjistí, že se z děťátka stal třeba zločinec nebo narkoman. Uvědomí si svou chybu? Často se to nestane. Jeho prostě ten svět, tak jak byl, už nebavil a utekl do jiného. Ve kterém mu je dobře, alespoň zlomek chvíle.
Proč dopadá takto stále více příběhů? Snad že jsou lidé chamtiví a neváží si toho, co mají. Kdyby Eva nekousla do zakázaného jablka, tak by třeba..... to jsou zase všechno idee, ve kterých utíkám zase já do něčeho vysněného. Proč se to všechno děje? Je to složité. Každý se musí sám zamyslet a usoudit, co je nejlepší. Avšak se musíme snažit neutíkat před reálným světem do jiného. Neříkám, že to není někdy dobré, ale měli bychom se snažit žít co nejlépe a hlavně s rozumem.


Slohová práce školní

Zuzana Špencáková 12. ledna 2006
2. C

Téma
Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
Kalamita (Volný slohový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno (Volný slohový útvar)
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Osnova:
 I. Úvod: výběr tématu
 II. Stať: a) význam slov úspěch, neúspěch
 b) první krůčky, slova
 c) úspěchy a neúspěchy v pěti letech
 d) první třída
 e) studium na této škole
 f) předsevzetí
III. Závěr: důležitost úspěchů i neúspěchů

Dějiny mých úspěchů, neúspěchů, předsevzetí
Zamyšlení nad tímto tématem pro mě není úplně jednoduché. Někdo by mohl namítat a ptát se, proč jsem si vybrala toto téma zrovna já, když je mi teprve 17 a o nějakých velkých úspěších či neúspěších nemůže být v mém dosavadním životě ani řeč. Přesto mě právě toto zaujalo a rozhodla jsem se o něm psát.
Úspěch, neúspěch… jsou to pouze slova, ale pro každého znamenají něco jiného. Pro někoho je úspěch dostat jedničku z písemné práce, neúspěch pětku. Pro jiného úspěch symbolizuje dosažení nějakého titulu nebo vysoce placená práce. Záleží na tom, jaké má člověk cíle, s čím se spokojí atd. To je velice různé. Mohla bych to o tom psát hodiny, ale raději přejdu k mým úspěchům, neúspěchům, předsevzetím.
Vezmeme to pěkně od začátku. Možná úplně první úspěch nastal v jednom roce mého života a to byly první krůčky. Určitě víc než já to prožívali mí rodiče, ale když se ohlédnu zpět i po malé dítě to znamená mnoho, snad ten největší úspěch, kterého mohl dosáhnout. Stejně tak je to i s prvními slovy. Co může být pro rodiče víc než když jim poprvé dítě řekne máma, táta? Tento okamžik je k nezaplacení, stoprocentně to berou i oni jako svůj velký úspěch. A co neúspěchy? I těch je v tomto období života mnoho. Třeba když se chce malé dítě samo postavit na vlastní nohy, ale neustále padá. Jenže to zkouší dál a jeho vůle dokázat to, by mu mohl kdejaký dospělý člověk závidět.
Teď už se posuneme trochu dál. Když mi bylo pět let, považovala jsem za úspěch všechno, co se mi povedlo a za neúspěch to, co jsem nedokázala. Možná jsem to až přespříliš prožívala. Plakala, když jsem něco nesvedla, byla šťastná, když se mi naopak nějaká věc zdařila. Navštěvovala jsem v té době balet a za veliký úspěch jsem považovala potlesk lidí, když se jim vystoupení líbilo. Motivovalo mě to k neustálému zdokonalování sebe sama.
No a je tu šestý rok mého života a s ním přichází i nástup do první třídy. Tento den byl v mém životě velmi významný. Něco nového začínalo a to staré skončilo. Končilo bezstarostné dětství, začaly povinnosti. Úspěch byly první napsaná písmena, slova, číslice a vysvědčení, když jsem viděla tu velikou jedničku a věděla jsem, že první třídu mám za sebou. V té době jsem měla pocit, že dokáži vše. Celou základní školu jsem prošla s úspěchy i neúspěchy, tak jak to bývá i v životě. Jednou se něco povede, podruhé ne. Tak to je a bude.
A co považuji za svůj největší úspěch teď? Studium na této škole. Možná právě díky všem úspěchům, ale i neúspěchům, jsem nyní tam, kde jsem a dělám to, co dělám. Myslím si, že úspěchy i neúspěchy mají jedno společné. Vyhecují člověka k ještě lepším výsledkům. Nebo alespoň některé lidi, ti co mají vůli a snahu učinit z neúspěchů úspěchy.
A co předsevzetí? Kladete si otázku, kam se ztratila? To z toho důvodu, že si dávám jen novoroční, ale ta nejsou důležitá, protože je nikdy nedodržím, a tak jsem si je přestala dávat.
Když bych to měla shrnout, tak si myslím, že by měl být člověk rád za každý úspěch i neúspěch, který ho v životě potká. I zlé je k něčemu dobré!!!


14. ledna 2009
Ondřej Kinský
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Úsměv stojí méně než elektřina a dává více světla

Osnova: Úvod – a) K výbuchu stačí málo
b) K radosti stačí málo
Stať – a) Pošli to dál
b) Važme si úsměvu
Závěr – a) Úsměvem nestrádáme

U kasy č.7 sedící mladá žena, nabroušená hrubým kamenem mumlajícího funebráka, si nepřeje než odejít domů, z fleku tady s tím seknout, ale nejdříve vystřílet celý tenhle ultrasuperhypermarket a na tom dědkovi, ať už jí řekl cokoliv, si vyzkoušet sadu ještě nerozbalených nožů v akci.
Ve stejnou chvíli se u přepážky č.13 usmívajícímu, pohlednému muži podařilo vnést světlo, pod stereotypem sklopené oči postarší prodavačky, která si i přez ty roky strávené posouváním potravin zprava doleva, jistě řekne, že lidi dokáží být i milí a práce ji bude těšit.
To jak se chováme k ostatním, nejen že ovlivňuje jak nás budou vnímat, nebo mít rádi, ale většinou tím udáváme přinejmenším pár chvil jejich rozpoložení, pozměníme jejich náladu a zanecháme v nich kus naší vlastní. Alespoň dokud nepřijde jedinec s dominantnějším projevem citů, špatných, či dobrých.
A může vůbec člověk, vyrůstající pod pokličkou násilí, zloby a neustálého boje, být schopen vystupovat jako vychovaný, sympatický člověk? Třeba právě v takovém jedinci milé chování zanechá nejvíc, přinutí ho spitovat své svědomí, chovat se jako nikdy, líp než ostatní.
Ať už nám nebýt zahořklý, nepříjemný, umět se usmívat, přinese nové místo, usnadní dosažení našich cílů, objeví nové přátele, nebo jen pomůže poslat trošku světla dál, mezi plující dav, jistě tím nic nezkazíme. Naopak, kdyby se nám podařilo rozjasnit jen jeden mrak na černočerné obloze, jistě nás to naplní oprávněným zadostiučiněním.


Sapožniková, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
a) Jaký bych já byl učitel/Jaká bych já byla učitelka

Ucházení o práci učitelky

žáci z prvních a druhých ročníků základní školy Litvínovská, nemyslíte si, že bych pro vás byla ta nejvhodnější učitelka? Už od počátku vzniku škol zde figurovaly převážně ženy, jelikož jsou matky dětí a milují je. Jsou oddané své práci naučit děti prostřednictvím svých vědomostí psát, číst, kreslit, počítat atd. Ženy jakou učitelky jsou mnohem mírnější než muži učitelé a děti měly a mají učitelky za to rády. Vždyť ženy jsou více vázané citově na děti než muži.
Myslím si, že já bych pro vás byla tou nejvhodnější učitelkou, jelikož nejen, že mám vlastní děti vašeho věku a dokážu kvůli nim pochopit dětské problémy, ale kdykoli bych si vás vyslechla a pomohla vám výborně ovládat učivo.
Na závěr vám chci připomenout, že ženy se na tuto práci hodí více než muži, protože muži nikdy neporodí děti a nezažijí si ten krásný pocit.
Já jelikož ho matka pěti dětí ten pocit znám a dokážu se do duší dětí vcítit, které jsou tak křehké a zranitelné.
Byla bych své práci oddaná, pokud by jste si mě zvolili za učitelku ve vaší třídě.


Stačí se špatně narodit...

Byla sama. Sama se procházela. V zimě. Bavilo jí nechat se ničit mrazem. Spousta sněhu a ledu kolem ní jí připadala krásná. Těšila se, že ucítí tak intenzivní zimu, která jí d zabije mozek. Rozhodně netoužila po ničem jiném, něž po smrti. Moc jí bavilo přemýšlet o tom, jak umře. Nejefektivnější by bylo prostřelit si hlavu. Líbilo by se jí mít mozek a všechny myšlenky po zdech okolo sebe.

Bavilo jí trpět. Přestože trpěla tak, že chtěla umřít. A taky se straštně ráda litovala. Chtěla být tou největší chudinkou na světě. Nemyslím si, že neměla pravdu. Kdo jiný to může být, než ta, která si říká „ta nejvíc mrtvá mezi živými“.

Byla jí pořád zima, a tak byla chladná a zlá na ostatní. Bezcitná. Stejně bez citu jako mrtvola. Představa jí sama jako mrtvoly jí přitahovala. Stejně neměla na co jiného myslet. A tak vymyslela, jak umře. Ještě víc efektivně než kdyby si prostřelila hlavu. Na Vánoce. Stejně je nenáviděla. Utopí se. Nechá všechen odporný život v sobě umrznout. Nenáviděla všechnu živočišnost kolem sebe. Nenáviděla všechny lidi kolem sebe. Hloupé a ubohé.

A pak jí to jednou přestalo bavit. Sama sebe stavěla do depresivní pózy, která jí už nudila. Asi protože ji jednou napadlo, že je ta nejvíc šťastná, co může být. Chvílemi jí přestávala být zima. Nebyla jí zima ani když nahá ležela na kuchyňském pultě.

No a tak skoncovala se smutkem, chladem a žila dál. Až do osmdesáti. A moc jí to bavilo. Jak by ne, když měla s kým. A taky si řekla, že o tom jednou napíše. Povídku. Zrovna v den, kdy jí označili za těžce depresivní. Tak to napsala a umřela. Efektivně. I když byla šťastná. Prostě žila ve špatném státě. Ve státě, kde žijí cedulky pověšené lidem kolem krku, ne lidé. A ty cedulky o vás říkají kdo jste. Nikoho nezajímá, kdo jste doopravdy.

A jak tady můžete žít, když máte cedulku těžce depresivní?

A jak tedy mužete žít, když jste těžce depresivní?


Vánoční příběh

V době, kdy Marie s Jozefem očekávali narození miminka, vydal tehdejší císař Augustus příkaz, aby se v celé říši provedlo sčítání lidí. Každý se musel vydat do města, ze kterého pocházela jeho rodina. A tak Jožef s {M|m}arií opustili Nazaret a viydali se na ná ročnou cestu do města Betléma. Netrvalo dlouho a Marií nasta la chvíle, kterou ka ždým dnem očekávala – porodila miminko a s Jozefem mu dali jméno ježíž – tak jak jí to v Nazaretě řekl andělí Gabriel. Maria děťátko zabalíla do plínek a {J|j}ozef mu připravil postýlku v jeslích vystlaných měkkým semenem. Na paství nách v<in> okolí Betléma odpočívali u ohně pastýři a hlí dalí svá stáda|ovcí. Najednou se kolem nicl vše rozzářilo a před nimi se oběvil anděl velmi se polk{lek}<in>ali, ale anděl jim řekl: „Nebojtese! Mám pro|vás i pro sšechny lidi, radostnou zprávů. Dnes v noci se ve stáji u Betléma se narodil Boží sýyn! Když se kolm pastýrů opět rozhostila tma, nemeškali, a rozběhli se hledat tu stáj, o kterém jim řekl anděl. V jesličkách opravdu nalezli novorozené dětátko. Protože věděli, že je to syn boží, po{k}<in>lonili se mu a pak Marii a Jozefemu povědeli vše, co jim řekl anděl. Pak se vrátili ke svým stádům a radostně oslavola Boha. V té době táké do Izreale přisli z dalekých zemích moudři muži, kteří vědeli o znanení, které se má {objevit|oběvit} v době, Kdy se narodí židovský král. Lím znamením by la jasná hvězda na noční obloze. Když Mudrcové dorazili do města Jeuzeléma, začali se, vyptávat, kde maj XXX XXX, které se má stát králem Zidů.

ŘÍKALI: viděli jsme jeho hvězdu a přišli jsme se mu předklonit.“ Dozvěděl se o tom i zlý král Herodes, a protože se začal bát o svůj trůn, dal|si mudrce předvolat. Řek jim: až to dítě najdéte, oznam te mi, aby i já se mu mohl poklonit. Mudrci se potom vydali na cestu. Potom se výydali na zpáteční cestu. V noci se jim ale zdá sen, ve kterem je anděl varoval před hroXXX zlobou. Mezitím Jeruzeleme čeká Herodes na Mudrce, ti ale nepřišli a tak se Herodes, který se bá o svůj trůn o svojí moc, velmi rozlobil, že ho oklamal<.> Pošle své vojaky a roozkáže, aby v Betléleně a okolí pozabíjeli všechny malé děti, a Postupně svět od boha. Marie s Josefem a miminkem utíkají do Egypta.


Cesta k odpočinku

Osnova:

I. Podzim

II. 1) Hřbitov

2) Nemocnice

3) Zima

III. 1) Vánoce

2) Parte

Byl zrovna podzim. Takový ten slunečný, jasný a barevný podzim. A mně táhlo na čtyřicet. Bydlela jsem v menším, vcelku nenápadném městečku. Manžel mi zemřel před deseti lety. Nešťastná náhoda. Prostě ho jednoho dne, spíše deštivého, neměl takové štěstí, srazilo auto. Asi opravdu náhoda. Každopádně jsem ho stihla nechat pojistit, a tak mi po něm zbyla docela slušná hromádka peněz. To není vůbec k zahození, ale peníze si s vámi nepopovídají. Přitom jsem v tom byla opravdu nevinně. Vysvětlete to ale sousedkám. Drbny jedny. A tak jsem nakonec zůstala sama. Jediná osoba, kterou jsem na tom božím světě měla, byl syn z prvního manželství. Bohužel se nesnesl s manželem. Utekl od nás. Od té doby o něm nevím.

Nakonec jsem tedy zůstala sama. Jen ten podzim, to slunce a svěží chladný vzduch mi zůstaly. Musela jsem si najít nový smysl života. Odedávna se ráda procházím po hřbitovech. Naplňují mne jakýmsi vnitřním klidem. Člověk má spoustu času, aby přemýšlel nad osudy. Většinou se ale příliš upíná na ten svůj. Když si prohlédnu hrob, přečtu si na něm jméno, datum narození a smrti, někdy i povolání. Můžu si představovat, jak ten člověk asi vypadal, jaký měl život, jestli byl zlý, nebo hodný.

Při jedné procházce jsem narazila na nádhernou hrobku, která byla na prodej. Ano, koupila jsem ji. Pěstuji si na ní krásné růže a přemýšlím, co s nimi bude, až já nebudu sedět na lavičce před svým novým chrámem, ale budu v něm už odpočívat. Asi se, až zemřu, nedočkám věčného klidu. Má duše se bude trápit a toužit po někom, kdo by za mnou zašel sem, na místo mého posledního odpočinku. Bude toužit po někom, kdo by zalil tyto nevinné růže a zapálil zde svíčku.

Probudila jsem se v nemocnici. Doktor mi řekl, že mě nasli nějaký dědeček s babičkou ležet na hřbitově. Nejdřív si mysleli, že tam řádí vykradači hrobů, kteří nějakou nebohou mrtvou ženu vyhodili z jejího lože. Byla jsem totiž smrtelně bledá. Pak se jim ale nezdálo mé oblečení. Mrtví přece mívají na sobě jen rubáš, mysleli si, a zavolali radši záchranku. Pro každý případ. Pan doktor mi ještě šetrně, pokud takovou zprávu vůbec šetrně sdělit lze, sdělil, že mám zhoubný nádor někde v břiše. Pokusili se ho vyndat, ale prý už mám metastázy, tak to ani nemělo cenu.

Už je zima. Padá sníh, všude je bílo a mráz zalézá i tam, kam by neměl. Snažím se uspořádat si své poslední věci. Nevím, jak moc mám spěchat. Netuším totiž, kolik času mi ještě zbývá, než se přestěhuji do svého chrámu. Je to opravdu smutné. Nemám ani komu si postěžovat. Kdybych alespoň byla věřící, byl by tu vždy farář, kterého bych se nemusela ptát, jestli se mu smím svěřit. Třeba bych se i na smrt těšila, kdybych věděla, že mne přijme Bůh. Ten by věděl, že jsem nevinná, že jsem svého muže nechtěla zabít. On by byl spravedlivý. Jenže já, já nemám vůbec žádnou víru. Teď už mne hřbitov neláká, jeho klid mne děsí. Proč jsem nežila, když jsem mohla? Jedna věc by mi odchod usnadnila. Kdybych jenom věděla, že si na mě občas někdo vzpomene. Kéž bych mohla někomu odkázat svůj majetek. Někomu, koho bych měla ráda. Asi veškeré peníze přenechám církvi. Třeba se potom nade mnou Bůh smiluje.

Je Štědrý večer. Nejspíš poslední v mém životě. Cítím se čím dál tím hůř. Nevydržím bez svých léků proti bolesti. Pomalu se opět začínám na svou smrt těšit. Ani nevím, jestli zvoní zvonek u dveří, nebo mně v uších. Nebo že by přišel Ježíšek? Najednou ale slyším i hlas, známý hlas jak volá mami! Asi se mi něco zdá. Nemám přece děti. Ale opět to zvláštní mami! Volání se opakuje a je stále intenzivnější. Otevřu tedy dveře. Hledím do očí svému synovi a jeho ženě, která má už pěkně kulaťoučké bříško. Nejdříve nevěřím svým očím, ale za chvilku mne zalije pocit úlevy. Teď tedy mohu klidně zemřít.

Dne 31. 12. se na obecní nástěnce objevilo parte: Dne 30. 12. zemřela má milovaná, po dlouhou dobu ztracená, matka. Ať je ti země lehká. Vzpomíná, a růže bude zalévat, syn s rodinou.


stůl paní ucitelky

Stůl naší paní učitelky je pracovní. Je sešroubovaný šrouby. Je ze dřeva. Vypadá jako nový, ale je velmi starý. Paní učitelka má na něm hodně vecí. Pokládáme tam sešity, a paní učitelka je známkuje. Jsou u něj zvlášť šuplíky. Je u něj také pracovní křeslo. Je na něm také velmi krásná kytka. Má skoro dva metry. A je tam pití a keramická bota, do které se davají tuzky a pastelky. A najdeme tam také kalendář nebo malý bubínek. Paní učitelka je s ním velmi a velmi spokojená.


Slohová práce školní
Miloš Chromý
14. prosince 2007

2. A nastává mi, tuším, vážná jízda
Je prosinec. Za několik měsíců mě čeká maturita. I když je to rozhodující moment pro naší „budoucnost“, tak mě to příliš neznepokojuje. Uvědomuji si závažnost mé situace, ale je zbytečné být z ní ve stresu. Maturita, jak se říká, je zkouškou dospělosti. Člověk by si tedy mohl myslet, že když neudělá maturitu, neobstál ve zkoušce a proto není dospělý. Ale co nás činí dospělými? Známky ve škole? Úspěšnost v práci? Dospělost je pouze suběktivní označení pro jedince lidského rodu. Já si pod tímto pojmem představím člověka, který má určitý odstup od věcí, je schopen učinit svobodné a nezávislé rozhodnutí a je schopen postarat se sám o sebe, tudíž je samostatný. Z toho vyplývá, že pokud jsme hodni svého označení “dospělí“, můžeme si vybrat to, jaký bude náš život. Jestli považujeme naší situaci za vážnou, či ji bereme lehkomyslně. Zamysleme se nad tím, proč většina lidí považuje maturitu za tak důležitou. Uděláme maturitu, ale potom nás čekají přijímací zkoušky na vysokou školu. Když se na ni dostanete, musíte dělat další zkoušky abyste prošli semestrem. Je tolik, pro většinu lidí, vážných momentů, že se může zdát, že není v silách jednoho člověka vydržet takový nápor. Ale tolik lidí to dokázalo. Maturita, maturita, maturita, to je slovo, které často slýchávám, a hlavně v poslední době. “Musíš udělat maturitu, abys byl v životě šťastný.“ ozývá se ze všech stran. Ale stejně budu v budoucnu dělat spíše to, co mně baví a ne to, co vystuduji, protože pět let na vysoké škole je docela dlouhá doba a za tuto dobu se naše názory na život můžou změnit. Například přijdeme na to, že obor, který studujeme nám nesedí. V tomto případě je ještě možnost přejít na jiný obor, ale podobného zaměření. Ale problém je, když ve třetím ročníku zjistíme, že humanitní studium opravdu není má parketa. Ale to je v dáli před námi a ani já, ani vy nemůžeme říci, co v budoucnu bude.
Když je člověk šikovný, nezáleží na tom, co studoval nebo jestli studoval, ale záleží na tom, kolik je schopen udělat pro to, aby měl práci, která ho bude bavit a která ho uživí. Pro tyto lidi je maturita a studium na vysoké škole jen jakýsi prostředek, který mu pomůže získat “práci snů“ a oddálit čas, kdy bude muset začít dělat tuto práci, která ho bude bavit.
Ale jsou pak také “ovečky“, které nevědí co dělat. A tak udělají, pro ně důležitou, maturitu a pak jdou na vysokou školu, kterou vybrali náhodnou volbou, jen aby mohli zapadnout do stereotypu života. Do výrobního procesu. Jako stroje. Maturita je tudíž jen mezník, který buď jen pomůže, nebo přidá další stroj do výrobního procesu.
Ale tato vážnost se netýká jen maturity. Poněvadž žijeme v blahobytu, vytváříme si umělé problémy. Tyto problémy však považujeme za naprosto přirozené a velice vážné. Pokud si člověk chce uvědomit, kdy nastává opravdu “vážná jízda“, měl by se na nějaký čas odprosit od konzumního života a od výdobytků současné doby a na chvíli se vymanit z vlivu současnosti. Nejlepší je odjet někam do pustiny. S trochou jídla a trochou pití. Zamyslet se nad svým životem. Potom přijdete na to, že většina problémů, které máte, jsou umělé a zbytečné a že opravdu důležité věci nejsou movitý majetek a uskutečnění svých tužeb. Spíše naopak. Je to v duševním majetku. A ve svých dosud nesplněných snech, které není lehké uskutečnit a je potřeba pro ně něco obětovat. A nebýt na to sám.


Kontrolní slohová práce
Líčení
Jméno: Obergries
třída: 8. B
15. prosince 2008
Moje oblíbené místo
Moje oblíbené místo je les, je tam klid a ticho. Nejlíp tam je v zimě, všede to vypadá jako kdy se všechna místa zalily bílou barvo, jediné co de vidět jsou vyšlapané pěšinky od divoké zvěře. Ke krmelci to je kosek, nosíme tam tvrdý chleb a rohlíky.
Jedno sme potkaly i divoké prase s mláďaty a moc se jim to nelíbylo, musely sme utíkat, ale bylo to dobry sice sme byli trochu ustrašení ale šlo to. Proto se mi v lese tolik líbí, je v tom sranda.
Les v zime je pěký že je všechno omrzlí vypadá to jak kdy napadaly na větvičky malé diamanty, vypada to jak kdyby to bylo ze skla.


Lorencová, Nikola, V. B, 07/08

3. října
Vypravování – reprodukce textu reprodukce = přivyprávění vlastní my slovy.
např: přečtu si knihu a její obsah sdělím ostatním)
úkolem je zachitit podstatu příběhů (nejdůležitější okam ziky)

Jednoho dne
Příhoda z praznin <barevně podtrhané věty>
sem Petr sem přišel asi poprvé a neuměl plavat. A šel do vody zrovna v místě kde se prudce svajuje. Hned tam zapadl až pokrk. Kluci a já jsme byli kousek od něho skočil sem do vody chytil sem ho za vlasy a snažil jsem se sním dostat ke břehu. Šloto těžko, Naště stí jsem ho ke břehu dotáhl a vše skončilo dobře, a teď mi děkuje zato že jsem mu zachránil život,


Slohová práce školní
Veronika Zíková
12. června 2007
3. C

téma: Znamení doby

Říká se, že dnešní doba je zlá. Já říkám jak co, jak pro koho. Co je pro někoho zlé, může být pro druhého dobré. Vzorným příkladem toho jsou zastánci komunistické doby, kteří by chtěli návrat do „blahobytu“ v opozici s lidmi, kteří prožívají blahobyt právě teď. Nastává však otázka – není to celé o penězích? Je to znamení naší doby? Možná.
Myslím si, že není podstatné, kdo má kolik na kontě, ale kdo se chová jako člověk – lidsky. Peníze vládnou světem. Kdo je má, má svět. Alespoň mi to tak přijde. Nebylo to ale tak odpradávna? Nebo se snad někdy panští bavili se sluhy? Možná je to znamení všech dob… Přijde mi však maximálně absurdní, že ve své podstatě nějaký „kov a papír“ má kolikrát větší hodnotu než lidský život.
Další nepochopitelnou věcí pro mne je kolik hádek a sporů vzniká denodenně v souvislosti s penězi a to i v kruhu těch nejbližších. Je to smutné. Bohužel nemůžu posoudit jakým způsobem probíhal všední život za totalismu. Beru to z pohledu mladého osmnáctiletého člověka, který nemá ještě tak ve všem jasno.
Posledních pár týdnů běží v televizi případ šikany z jedné základní školy v České Republice. Děti si natáčejí „bitky“ na mobilní telefony a pak natočený „materiál“ jednoduše „pověsí“ na internet. Nepochopitelné. Jeden psycholog toto chování vysvětloval tak, že tyto děti na sebe chtějí upozornit, nechtějí být jako ostatní, dokazují si svou sílu, protože nevidí svou budoucnost v růžových barvách. Něco na této myšlence bude. Každý z nás se bojí neúspěchu, protože v dnešní době musíme dát v bank příliš mnoho úsilí, aby se s nás stali úspěšní lidé, ale dokazovat si obavu z neúspěchu takovýmto způsobem…
Nedá se jednoduše, jednoznačně říci co je znamením naší doby. Každý člověk má své jediné znamení, za kterým se dere kupředu, a které je pro něj prioritní. Někdo se žene za úspěchem, někdo za teplem rodinného krbu.
Na závěr bych chtěla říct, že není podstatné, jaké je znamení doby, ale to aby každý našel své štěstí. To, jakým způsobem ho najde, je každého věc, ale měl by při tom brát ohledy na ostatní lidskou (a nejen lidskou) společnost. Takže: Co je znamením doby?

Osnova:
Úvod
Stať a) zamyšlení nad dnešní dobou
 b) peníze a lidé
 c) moc a budoucnost
Závěr


Ve {obec}<priv> 17.2. 2010

Ahoj Adame

asi se divíš, kdo Ti píše. jJsem to já – dvanactiletý Adam. Zrovna totiž premýšlím, co bude třeba za deset let. Jediné co vím jistě, je že mi bude 22 let, jako je teď Tobě. Doufám že všichni členové mé rodiny budou i za 10 let živi a zdrávi<.>

Docela by mě zajímalo, jul bude vypadat naše vesnice v roce 2020. Pravděpodobně budu bydlet stále ve {obec}<priv>, protože tady máme rodin{n}<in>ý dům. Je to dobře, protože ve {obec}<priv> se mi líbí. Bude to vůbec ještě vesnice? Uuž nyní se rozl rozrůstá tak, že možná už bydlíš ve městě {obec}<priv>. Sice ve městě není takový klídek jako na vesnici, ale určitě to má své výhody. Uvítal bych, kdyby u nás bylo kino, větší těločvična, hodně zájmových kroužků a hlavě více možností ke sportování. Máme u nás pěkné hřiště a slyšel jsem, še se má budovat kolem m něj in-line dráha. Alespoň bych nemusel s mámou jezdit až do kKladna. tTam nikoho neznám. Okolo hřiště bych jezdil a potkával bych kamarády.

Také bych rád věděl, jak jsi úspěsný v karate. Já teď budu dělat potvrzující zkoušky na bílý pásek. Doufám, že ty máš už pásek černý. Karate jsem začal tento rok. Dříve jsem jezdil do Kladna na jiu jiu-jitsu. Už jsem mohl mít červený pásek, ale kvůli problémům s dojížděním jsem přestal na tento sport chodit. K Karate mě baví ale víc.

Asi bych od tebe potřeboval poradit, jaké si mám do budoucna zvolit povolání. Tak trochu si s||tím nevím rady. Možná by mě bavilo dělat něco kolem počítačů, ale nevím jestli bude stačit můj prospěch na to, abych se dostal na střední školu. Jak jistě víš, jsem dyslektik a učení mi zas až tak lehce nejde. Bude to těžké se za 2-3 roky rozhodnout, co budu celý život dělat. Dnes mě baví vaření, uvažuji i o tom, stát se kuchařem. Zrovna včera jsem udělal báječné palačinky. Určitě by bylo moc zajímavé vařit v nějaké známé restauraci nebo hotelu a úplně úžasné by bylo jet někam vařit do zahraničí a naučit se, jak se vaří jinde ve světě. aAle co když budu vařit v nějaké jídelně denně guláš a knedlíky a pořád dokola. Bude mě to bavit? Asi ne, i když každá práce je potřebná.

Moc by mě zajímalo, co deláš, a jak jsi se rozhodl při volbě svého povolání. Ať už jsi se rozhodl jakkoliv, teď už jsi úrčitě vyučený kuchař, nebo počítačový programátor, nebo úplně něco jiného, co já vím. Hlavní je, jestli tTě práce, kterou sis vybral, baví. Kdybys mi tak mohl poradit!

Tento dopis mi umožnil m nopsat Ti o svých problémech, ale daleko zajímavější by bylo dostat na něj odpověd a vědět, co dělá Adam v roce 2020.

Snad už máš nějakou hezkou a hodnou přítelkyni, která se líbí naší mamince. jJestli ano, tak ji ode mě pozdravuj.

Ahoj Adam


Slohová práce školní
Eva Procházková
12. června 2007
3. C

Znamení doby
Dnešní doba jde strašně rychle kupředu a je hodně drsná. To, co bylo dříve nemyslitelné, to je dnes samozřejmostí. Pokrok je vidět v každém odvětví průmyslu, ale bohužel je vidět také upadávání společnosti.
Například vědecký pokrok. Dříve scifi filmy, kde se létalo raketou do vesmíru, byly výplodem fantazie. Nikoho dříve nenapadlo, že něco takového bude možné. No a uplynulo 50 let a máme tu vesmírnou turistiku. Bohatí lidé si kupují zájezdy do vesmíru, ale nikdo neví, jak to může skončit, jaké nástrahy tam na ně čekají (mikroorganizmy, bakterie, viry…) Technický pokrok je také hodně významný. Mobily, počítače, internet, Mp3. O těchto věcech lidé dříve je zaslechli a dnes jsou samozřejmou součástí každé domácnosti. Já osobně jsem si k technologii a věcem s ní spojených cestu ještě nenašla. Ano určitě jsou tyto přístroje velkým pomocníkem, hodně věcí ulehčují a urychlují. Ale podle mě se lidé odcizují, méně spolu komunikují, jsou egoističtí…
Dalším problémem nebo jestli chcete znamením dnešní doby je společenský rozdíl chudých a bohatých zemí. My si žijeme v blahobytu. Jídlo, pití a léky jsou pro nás samozřejmostí. Zatímco na druhé straně umírají lidé hlady a na nemoci, na které u nás existují léky. Jenže oni nemají na tyto prostředky peníze, nemají peníze ani na školy, ani na zdravotní péči. Například v Africe se většina žen živý prostitucí, aby nějakým způsobem přežily, ale stejně je to zahubý, protože pohlavní nemoc AIDS je v Africe nerozšířenější, a drtivá většina na ni umírá. Bohužel nemoc AIDS je obrovský problém i v České Republice. Především se přenáší heterosexuálním pohlavním stykem, ale z velké části také injekční stříkačkou. Velkým problémem dnešní společnosti jsou tedy drogy a samozřejmě i „feťáci“. Nejen, že si ničí zdraví sobě, ale i nám a někteří i úmyslně. Nechtěla jsem věřit vlastním uším, když jsem v televizi slyšela, že si jedna žena sedla v kině na injekční stříkačku, a našla tam vzkaz: „Jsi nakažena!“ To je odporné, jak se lidé chovají.
Měli bychom se také zamyslet nad tím, proč lidé vraždí!? Podle mě jedna z možností je ta, že lidé nestíhají nebo nechtějí stíhat tempo dnešní společnosti. Neuznávají moderní společnost, neoblékají se podle poslední módy a okolí se na ně dívá shora, přehlíží je nebo je šikanuje a postupně je samo donutí udělat něco špatného. A další možnost je ta, že jedinec si myslí, že si může dělat, co chce, že je něco víc než ostatní. Prostě je to sobec a je mu úplně jedno, co udělá, a jaké to bude mít následky. U obou typů člověka je tento důsledek spojen s rychlým tempem společnosti a křehkou lidskou psychikou.
Ještě bych mohla psát o dalších problémech (znameních) dnešní doby, jako například sekty, náboženství, terorismus, ničení přírody…), ale na to by mi nestačil papír.
Měli bychom se vždy zamyslet na tím, co děláme, aby to nemělo ještě větší následky do budoucna, než jsou nyní. Protože, když už dnes vraždí jedenáctileté děti, tak nevím, jako to bude v dalších generacích.

Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) Vědecký pokrok
 b) Technický pokrok
 c) Společenské rozdíly
 d) Drogy a problémy s nimi spojené
 e) Násilí, vraždění
 f) Další problémy
III. Závěr


Rozhodující okamžik

Jmenuji se Jana a ještě před rokem bych neřekla, že život vám může změnit jeden jediný okamžik. Teď sedím u okna v psychiatrické léčebně a koukám ven. Už vím, že to možné je.

Bylo mi čerstvích osmnáct let. A protože pocházím z velmi bohaté rodiny, dal mi tatínek k narozeninám auto. Měla jsem obrovskou radost, když jsem přišla ze školy a před našim domkem se blyštilo mé nové černé Porsche. Hned jsem běžela za tátou a dala mu velikánskou pusu. „Tati, tatínku, moc děkuju!“ Tatínek se usmál. „Nemáš zač, holčičko!“ Mamka však vůbec nesouhlasila, abych to auto dostala, ale táta, jakožto hlava rodiny, si prosadil svou. Bohužel, kdybych věděla, co se stane, dalaly bych mamince za pravdu.

Samozřejmě jsem nedostala jen auto, ale i nějaké peníze. Proto jsem se rozhodla, že autíčko hned vyzkouším a pojedu s mojí nej kamarádkou Alčou na nákupy.

Alča ležela na li lehátku před domem a užívala si poslední záchvěvy zářijových paprsků. Jakmile jsem přjijela před její dům, zatroubila jsem. Alča zůstala ohromeně stát. „No teda, Jančo, tatík se docela vytáh.“ „Že jo?“ odpověděla jsem pyšně. „Tak na sebe něco hoď a vyrážíme do města!“ popoháněla jsem jí. Alča neváhala a už jsme jely.

Celý den jsme si skvěle užily. Nakupovaly jsme, zašly si na večeři a pak se chystaly domů. V tu chvíli mě něco napadlo: „Hele, Ali, co si vyrazit někam zatancovat?“ „No já nevim, neměla bys moc pít a slavit, když řídíš!“ odpověděla mi s obavami. „Neboj nebudu pít,“ ujistila jsem jí, „chci si prostě zatancovat a odreagovat se.“ „OK!“ souhlasila se mnou.

Vyrazily jsme tedy do nedalekého města jménem Borovany, kde je prvotřídní diskotéka o proti té naší Stropnické. Zastavila jsem před borovanskou diskotékou a vysloužila si tím obdivné pohledy, které vedly nejenom na moje auto, nýbrž i na nás, jelikož jsme pěkné slečny. A to se nám stalo osudným.

Jen co jsme vešly dovnitř, sesypala se na nás spousta kluků a zvali nás na skleničku. „Promiň, ale řídím!“ říkala jsem tomu nejroztomilejšímu z nich. „Ale no tak, jedna sklenička ti neublíží. Stihneš vystřízlivět, neboj.“ chlácholil mě ten roztomilý. Tak jsem si tu skleničku dala. A nejen jednu. Propilyi jsme a protancovali jsme celou noc. Po zavíračce jsme se úplně namol potácely k autu. „Takhle bys neměla řídit.“ směje se vesele má opilá kamarádka, a přesto sedá do auta. „Já vím.“ odpovídám a startuju motor, což je obrovská chyba...

No tak tedy jedeme. Už svítá. Nálada je skvělá. Když tu náhle je přede mnou ostře pravotočivá zatáčka. Říká se jí „zatáčka smrti“. „Zatáčej!“ křičí Alča. Pozdě. Mé alkoholem otupělé smysly nereagují. V plné rychlosti narážím do mohutné lípy…

A jak to bylo dál? S těžkým poraněním zad mě převáží sanitka do nejbližší nemocnice. Alče už není pomoci. Je mrtvá. To já ji zabila. Moje blbost ji zabila. Mě však v nemocnici operují, ale už to nejde zachránit. Verdikt je jasný. Do smrti budu ochrnutá. Je to však malá daň za zabití, nemyslíte? Měla jsem jít do vězení. Chtěla jsem. Za způsobení nehody pod vlivem alkoholu s následkem úmrtí jsem měla dostat sedm let. Ale otec je významná a nechutně bohatá osobnost, a zaplatil za mě kauci. Vyvázla jsem s podmínkou. Za to jsem si chtěla vzít život. Bohužel mě našla mamka v kaluži krve a zachránila mě. S těžkou poruchou psychiky mě odvezli do psychiatrické léčebny v Bohnicích.

Teď je to rok a můj stav se den ode dne lepší. Píšu tenhle příběh a přemýšlím. Nejhorší bylo asi to setkání s Alčinými rodiči na pohřbu. Z jejich očí čišela čirá nenávist. Nedivím se jim. Já sama sebe také nenáviděla.

Vidíte jak stačí jedna jediná vteřina ke změnění života. Kdybych prostě řekla, že pít nebudu, tak jsem mohla chodit a Alča mohla žít! Nikdy si to neodpustím…

Osnova

1) úvod – představení

2) stať – a) narozeniny

b) zkoušení nového auta

c) Alčin obdiv

d) nákupy

e) borovanská diskotéka

f) propitá a protancovaná noc

g) neklid

h) následky

i) setkání

3) závěr – jedna jediná vteřina


Jiroušková, Irena, V. C, 07/08

8. října
Nehoda
Osnova:
1. jízda na kolečkových bruslích a skate-boardu
2. srážka
3. zlomenina
4. Jirka jde pro pomoc
5. volání sanitky
6. odvoz

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Kluci Jirka, Honza a Vojta se jednou dohodli, že se projedou a dali si sraz u Vojtova domu. Vojta a Jirka měli busle a Honza měl skate-board. Jezdili pořád dokola až je to přestalo bavit. Rozhodli se tedy že pojedou do parku. Park byl přez silnici. Jirka a Honza silnici projeli v pořádku. Vojta ale udělal velkou chybu nerozhlídl se a srazilo ho auto.
Seděl a brečel. Jirka řekl, že to vypadá jako kdyby měl zlomenou nohu. Honza Jirkovi řekl, že Vojtu ohlídá a aby šel zavolat sanitku. Jirka sanitku zavolal.
Po chvilce přijela a Vojtu odvezla


Slohová práce školní
Jana Steinerová
16. ledna 2007

Žijí mezi námi

Osnova: 1.) Úvod: Láska v rodině
 2.) Stať: a) utlačování homosexuálů
 b) Homosexualita dnes
 c) Homosexualita na vesnici
 3.) Závěr: Normální lidé

Základ společnosti tvoří rodina a k tomu, aby mohla rodina vzniknout a fungovat, je důležitá láska. Tedy myslím láska mezi mužem a ženou. Ale mezi námi žijí lidé, kteří pociťují jinou lásku. Ano, jsou to homosexuálové. Lidé, ke kterým se hodně normálně orientovaných lidí obrací zády. Homosexuálové jsou lidé, kteří pociťují lásku k osobám stejného pohlaví. Dlouhá staletí byli se svou orientací utlačováni a vězněni, lidé se jim vyhýbali a rodiny se jich zříkali. Výjimkou je snad pouze období Starého Řecka a Říma, kde byla homosexualita výsadou nejbohatších, nejuznávanějších a nejmocnějších lidí. Tedy spíše mužů. Ženy byly utlačovány a ponižovány už jen za to, že jsou ženy. Ale jak se říká, tak láska všechno přemůže a výjimkou není ani láska homosexuálů.
Dnešní doba je pokroková a tudíž i postoj k homosexuálům se změnil. Dnes už nejsou vězněni nebo vyhoštěni ze země. Dokonce už i většina ostatních lidí je začíná tolerovat. Vždyť ve většině zemích už mohou uzavírat i sňatky. Ano, dnešní svět už dovoluje homosexuálům téměř normálně žít. Ale samozřejmě i dnes existují lidé, kteří homosexualitu nedokáží pochopit, přijde jim nechutná a lidí s touto orientací se štítí. Hlavně na vesnicích nebo v menších městech se homosexuálové nemohou úplně projevit. Není to však ze studu, ale z obavy na reakci ostatních sousedů. Jednoho takového člověka znám. Bydlí v poměrně malém městě, kde o jeho orientaci nikdo neví. Až, když přijde do většího města, se nebojí projevit. Bojí se hlavně reakce svého otce, který je pyšný na to, že má syna a homosexualitu neuznává. Říká, že domov je pro něj nejstresovější prostředí, protože tam nemůže dát najevo, co je zač. Přitom rodina by mu měla být oporou a měla by pro něj být útočištěm před, možná někdy, zlým okolím.
Pro mě osobně je homosexualita přirozená věc. Nepozastavuji se nad ní, neřeším jí. Podle mě by každý měl mít právo na lásku, ať už je jakákoli. A možná bychom si měli vzít z homosexuálů příklad, protože jsou to právě oni, kdo za lásku bojuje a kdo, když miluje, tak opravdově.
Všechno bych to shrnula tím, že bychom měli dát homosexuálům prostor a nechat je normálně žít. Jsou to taky lidé.


Životopis
Jmenuji se Alexandr Bobočko. Narodil jsem se 20. 8. 1994. Bydlím v ulici U Hvězdy 2522 v Kladně 27201. Nejvíce se zajímám o počítače a sport. Rodinný stav mám svobodný.
Moje matku se jmenuje Marie Jermanová. Je zaměstnána jako poštovní doručovatelka. Bydlí v Ulici U Hvězdy 2522 v Kladně 27201. Narozena je 10. 3. 1972 v Kladně. Můj otec se narodil 31. 1. 1965 a zemřel 20. 9. 2002. Mám sourozence sestru Kristýnu Bobočkovou. Narozenou 19. 5. 1998. Bydlí v téže ulici a městě jako já.
V tomto roce ukončuji základní vzdělání. Mezi mé oblíbené předměty jsou tělesná výchova, zeměpis a angličtina. Naopak mezi mé méně oblíbené předměty patří fyzika a výtvarná výchova. Se zdravotním stavem jsem na tom velice dobře a alergie zádné nemám nebo mi nebyli prokázány.

Životopis jsem sepsal dne 8. 1. 2010 v Kladně

S pozdravem Bobočko.


Martin Tlustý
19. března 2004

2. slohová práce
Osoba, která mě v životě nejvíce ovlivnila
(charakteristika)

Osnova: Úvod – poznání osoby
Stať – čím mě ovlivnil
Závěr – život bez něj

V životě mě již ovlivnilo mnoho osobností, na počátku mého života to byli hlavně moji rodiče, ale postupem času se jejich vliv zmenšoval a začali mě ovlivňovat hlavně lidé okolo mě, kamarádi, spolužáci a spoluhráči z fotbalu. Jeden z kamarádů mě asi ovlivnil nejvíce. Navštěvovali jsme spolu základní školu od první až do deváté třídy. Jmenuje se Petr, je téměř stejně velký jako já, tedy asi sto osmdesát dva centimetrů, má hnědé vlasy a oči, je štíhly. Je velmi přátelský ke všem lidem, myslím, že díky tomu je také všem sympatický. Má smysl pro humor a ve třídě ho většina lidí obdivovala. Mezi jeho záliby patří hlavně sport. Hraje závodně fotbal, možná i proto jsme se začali nejvíce kamarádit. Nemá rád když někdo lže nebo na něj křičí.
Ovlivnil mě hlavně jeho chováním, tím jak bral ohled hlavně na jiné lidi a pak teprve na sebe. Když jsme jednou šli ze školy tak jsme se dostali do sporu s vedlejší třídou, už jsme se vlastně skoro prali o botu, kterou kluci z vedlejší třídy vzali jedné holce od nás. Petr zabránil rvačce tím, že jim dal Coca-Colu, kterou si koupil. Botu vrátil plačící holce, která ho od té doby zbožňovala.
Od páté třídy jsme se drželi vlastně pořád spolu a tak si myslím i to na sobě cítím, že on mě v životě ovlivnil nejvíce. Občas se sám přistihnu jak dělám gesta nebo říkám nějaká slova jako on. Myslím, že když by nebylo jeho choval bych se vlastně úplně jinak. Je to zároveň můj nejlepší přítel. Život bez něj si už vlastně neumím ani představit.


29. března 2007
Janů Lenka, 2.C
2. písemná slohová práce
Cesta do města
(umělecký popis)

Kráčím si po cestě a myslím, že vím kam, a přitom žádná cesta nemá svůj cíl. Jen si tak šlapu parným létem krajinou neznámou za zvuku praskajícího písku pod nohama a nad ničím nepře-mýšlím, nic mě netrápí, jen jsem okouzlena tou přenádherou kolem mě.
Opodál cestičky umocňuje atmosféru tiše bublající potůček. Tím ale rozmanitost přírodního orchestru zdaleka nekončí. Lehký vánek zpívá duet s šustícím listím košatých stromů. Zážitek naprosto nepopsatelný doplňuje bzukot včel doprovázený zvláštními zvuky.
Čím dále jdu cestou, tím více zvuků rozeznávám. Neuvěřitelně hrubým způsobem křižuje mou --- cestu asfaltová silnice. Sen o klidné přírodě se končí v chaosu betonové džungle.
Pokleslé výrazy pospíchajících lidí působí velmi depresivně. Nemohu tomu uvěřit, začíná pršet, ale neslyším šepotající déšť tančící na mých vlastech, pouze rozhořčené výkřiky lidu. Déšť se v rychlosti mění na liák, který se mísí s kapkami kutálejícími se po mých tvářích. Se slzy zakalenýma očima, sklíčeným úsměvem a obecně frustrovaně přemýšlím, jak se mohlo stát, že z panenské přírody se vyklubala civilizací zdevastovaná krabice betonu. Ztrápená tím vším, ve své slabší chvilce lehkomyslně skáču pod metro.


1. Ptáš se, jak se mi teď daří

Dobrý den, můj milý příteli!

Ani nevíš, jakou radost mi udělal Tvůj dopis, cos mi poslal. Ptal si se mě v něm, jak se mi daří. Musím říct, že život mi zatím ukazuje spíše svoji světlejší stránku. Přesto mi v něm něco chybí, jedna malá černá tečka, jenž se vnutila na onu světlou neposkvrněnou stránku – Tvoje nepřítomnost. Uplynula už hodně dlouhá doba, co jsme se naposled shledali. Dali si šálek čaje a svěřili si své smutky i radosti všedního života.

Za tu dobu, co jsme se neviděli, se mi stalo spoustu věcí. Byla jsem povinna opustit stereotyp Základní školy v {obec}<priv> a jít dál svojí cestou. Mezi nové lidi, nové prostředí. Víš, že to špatně snáším. Avšak prostředí mě přijalo, doufám pozitivně, a než jsem se nadála, byly tu Vánoce a konec prvního pololetí klepal na dveře. Jakobych teď slyšela Tvá moudrá slova: „Věřím, že se pilně učíš.“ <img :-)> Asi bych Tě zklamala, můj drahý příteli. Moji hlavu naplnili jiné starosti – starosti mládí <img :-)>. Ale nemusíš mít strach, vím, že za tuto školu jsem se denně modlila. V nedočkavosti jsem každý den očekávala pošťáka, který mi měl přinést ortel – dopis o přijetí. Proto budu bojovat a snažit se uspět.

V rodině je vše snad také v pořádku. Dokonce i zdravotní problémy prababičky ustaly. Jediné co mě trochu potrápilo, byl vztah s mým přítelem. Měl to být vztah na delší dobu, ale postupem času mi začly ubývat síly. Psychicky mě vyčerpával. Sbohem jsme si řekli právě na Vánoce. Ale přátelské pouto naštěstí mezi námi i nadále zůstalo. Ovšem největší rána, která mě zasáhla byla ve znamení čtyř písmen – AIDS. Ano, můj kamarád měl vážné podezření na tuto nemoc. Nakonec se ukázalo, že virus HIV v sobě nemá, jen kožní nemoc. Za tento šťastný konec dodnes děkuji Bohu. Je zvláštní, jak člověku pak přijde i obyčejný den krásný, snaží se užít si východ Slunce {přeškrtnutá čárka za slovem Slunce}<co> i dotěrný ruch města. Je škoda, že si tato vesela neužíváme, i když nám nic nechybí.

Tak toto vše se mi přihodilo za posledních pět měsíců. V současné době mám nového přítele a puberťácký mindráky mě neustále pronásledují. <img :-)> Neustále se musím s někým srovnávat a cítím sama se sebou nespokojenost. Avšak díky lidem kolem sebe jsem se svým životem spokojená. Jen mám strach, že tato spokojenost skončí, ale to už je ve hvězdách. Přála bych si, aby můj život takhle dál pokojně plynul. Moje rodina mi dává vše a vím, že vrátit jí to bude hodně těžké.

Drahý příteli, styská se mi po Tobě. Ráda Tě uvidím, uslyším a sdělím Ti vše nové. Doufám tedy, že co nejdřív přijedeš. Já i moje rodina Tě velmi rádi uvítáme. S láskou

tvá věrná kamarádka Eva

OSNOVA:

I. Úvod: Uvítání přítele

II. Stať: 1. Nová škola

2. Vztahy s okolím

3. Novinky + děkování blízkým

III. Závěr: Rozloučení + pozvání přítele


Osnova

1. 80. výročí naší školy

2. Přípravy

3. Výstava

4. Vystoupení žáků

5. Kulturní dům

6. Reakce

7. Závěr – chodím ráda do této školy.

Oslavy 80. výročí založení naší školy.

Naše {název školy}<priv> oslavila své výročí. Je jí pouhých 80 let. Na školu je tento věk malý, a tak doufáme, že tu zde bude stát ještě pár století.

V sobotu proběhly velké a dobře připravené oslavy. Každá třída si připravila zábavný program. Paní učitelky pracně nazdobili naši školu, podíleli se i ňekteří žáci.

Hosté byli překvapeni, jak se za ta léta škola změnila, samozřejmě k lepšímu. Lidé si mohli prohlédnout třídy, ve kterých byly vystaveny exponáty. Exponáty poukazovaly na školu v minulých letech, ale i v současných. Tímto vystavením jsme umožnili lidem, aby vzpomínali na léta, kdy byli sami ještě děti a navštěvovali tuto školu<.>

Žáci předvedli ve pěkné představení a hosté byli nadšeni a pobaveni. Předvedli velkou show, která jim dala hodně práce a usilí. My jsme kankrétně zpívali Vyjmenovaná slova a tím jsme si je pohli pořádně procvičit.

Po vystoupení si mohli hosté zakoupit kalendáře a časopisy. Paní ředitelka hostům oznámila, jestli budou chtít, mohou se přijí podívat ad 14:00 hod. do Kulturního domu. V Kulturním domě vystoupily: {název sboru}<priv> a {název sboru}<priv>. Já jsem tam sice nebyla, ale věřím že se představění lidem líbilo.

Jsem na naši školu pyšná, jsem ráda že chodím do této školy.


Halloween
Byl halloween 1. listopadu 2008.
Byla noc a já už jsem skoro spala. Najednou zazvonil mobil. Bylo to kolem půl jedné v noci Mě to vzbudilo a jak jsem byla rozespalá tak jsem moc neviděla jméno kdo mi volá. Zvedla jsem to a říkám: „prosim“ a volající říka: „dnes umřeš“.
Já jsem zpanikařila, vylítla jsem z postele a začala brečet. Utíkala jsem k mamce a taťkovi do postele a vzbudila celý byt.
Pak mě mamka s taťkou říkají: „Prosim tě to si jen nějaký blázen dělá legraci. Kdyť je dneska ten halloween“.
Tak jsem se uklidnila a šla si lehnout. Samozřejmě se mi nechtělo spát a táta ještě říká: „Dones mi ten mobil, já se podívám kdo ti volal.“ Táta se podíval a v mobilu bylo napsáno utajený volající!
Šla jsem si znovu lehnout, ale neusnula jsem, protože máme doma králíčka a ten v noci v kleci běhá, škrábe a podobně. A já si myslela, že tam někdo je. Usnula jsem až po hodině. Byla jsem zpocená jako kdyby bylo v mém pokojícku 45° stupňů.
A ještě druhý den jsem si volala s kamarádkou. Ta říkala, že jí prý také volal utajený volající. Pak jsem mluvila s Kájou a Majdou a ty říkali totéž.


Slohová práce školní

Lucie Říhová
17. května 2005
I. C

Témata:
1) Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Tak tady žiji!

Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) Jihočeský kraj
 b) Mé sídliště
 c) Krása přírody
 d) Společenský život
 e) Negativy
 III. Závěr

Tak tady žiji. Poklidné sídliště na okraji jednoho z nejhezčích jihočeských měst - Českých Budějovic – je mým domovem už šestnáct let. A nevěříte-li, že život ve městě nemusí znamenat jen auta, hluk a smog, přijďte se podívat.
Jižní Čechy jsou snad jednou z nejkrásnějších částí naší republiky. Do nesčetného množství rybníků, lesů, polí, louk, kopců i rovinek tu jsou zasazeny známá a významná města. Za jejich památkami jezdí ročně mnoho návštěvníků a jen jejich jmenování by zabralo spoustu času. Pro mě je však jen jedno z nich nejkrásnější neboť je mým domovem.
Sídliště Máj leží na úplném okraji města. Z jedné strany ho obklopuje holá krajina bez známky života, na straně druhé zas život plyne rychlím tempem všedního života. Oba kontrasty se tu poklidně střetávají a vytváří pocit klidu a bezpečí, ale zároveň i společenského ruchu.
Stačí abych ušla pár metrů od vchodu svého panelového domu a ocitám se na cestě vedoucí do poklidné přírody. Pěšina se vine mezi několika rybníky a když přejdu po jejich hrázy, mám možnost vybrat si, kam se vydat dál. Buť navázat na stezku vedoucí po chráněné krajinné oblasti, nebo se jen tak potloukat po obrovské louce plné keřů a stromů. Tyto cesty se stávají mým častým cílem. Ale: spousta další obyvatel sídliště hledá v těchto částech oázu klidu a odpočinku. Ať už pěšky, se svými čtyřnohými miláčky, nebo třeba na kolech. Když tudy člověk prochází, má pocit, že tu ze všech stromů, keřů, z každého lístku vyzařuje radost ze života. A když pak tyto místa opouští, sám je tou energií nabyt.
Půjdu-li však od domu na druhou stranu, dostanu se do centra místního života. Člověk tu najde jak obchody, hospůdky, poštu, školu, ale i multikino a velký obchodní dům. Je tu i spousta hřišť. Podle mého popisu by se leckdo mohl domnívat, že mluvím o jakémsi dokonalém sídlišti. Abych to uvedla na pravou míru, měla bych se zmínit i o negativech. A že jich tu je. Studení panelový obři se tu mačkají jeden na druhého a jejich ošklivá šedá barva působí velmi chladně. Zato barvami aut se to tu jen blýská, neboť lidé parkují, kam jen mohou. Dala by se jmenovat ještě spousta dalších větších i menších nedostatků, ale snad je to těma rokama co tu člověk žije, snad láskou a poutem k domovu, že člověk na zápory nemyslí.
Kdybych měla shrnout cit k tomuto místu, asi by to byli jen samé kladné pocity. To co tu mám hodně ráda, je pocit, že zde lidé žijí svým vlastním životem, že nejsou ovlivněny tím hrozným ruchem a spěchem z centra města. Ale co tu mám ze všeho nejraději, jsou moji přátelé. A myslím si, že kdybych žila na tom nejhorším sídlišti, tak díky přátelům a rodině to bude ten nejhezčí domov, kam se budu vždy ráda vracet.


Psí život

Jsem nejrozmazlovanější a zároveň nejpohlednější člen mojí rodiny. Mojí rodinu mám moc ráda a proto jsem vždycky tak smutná, když všichni ráno pospíchají, nemají čas pořádně mě podrbat a vzápětí mě nechávají v té velké lidské boudě samotnou.

Sice jsem ráno absolvovala se svým největším páníkem, ale dále už jen s Velkým, procházku. Obešli jsme spolu blok. Nechala jsem si očuchat zadek několika podvraťáky a pozdravila jsem se s<in> nimi. Pak jsme jako obvykle zamířili do obchodu se spoustou papírových věcí. Paní, která v obchodě asi bydlí, dala Velkému štos papírů a já jsem od ní dostala slaďounký piškotek, protože jsem moc hezká a nikdo mi prostě neodolá.

Velký mi před svým odchodem z boudy vždy zabezpečí přístup na nejzajímavější místa ke hře a hlavně ke kousání. Myslí si, že mne uplatí hračkami a pamlsky. Já jsem ale tak uražená, že po hodinovém osvěžujícím spánku na pohodlném křesle nebo natažená přes celou pohovku j se začnu mstít.

Kde začnu? Nejdřív se podívám na jídelní stůl. „Haf“. Nechali tu ošatku plnou rohlíků. Jsou od včerejška, ale to mi nevadí. Sežeru jen jeden. Ostatní nakoušu, aby byly všude drobky a Mmalá a velká panička to za mne budou muset uklidit. Ošatka mi taky moc chutná. Spousta klacíků na hraní. Lepší než ty co mi podstrčili.

Po chvíli mě to omrzí a hledám další zábavu. V knihovně jsem dlouho nebyla. Do knížek jsem doslova zažraná. Atlas světa, Rozum do kapsy, Kluci od bobří řeky a Obsuhoval jsem anglického krále. Čtu rychle a brzy mám náladu na hudbu. Poškrábu a nakoušu několik gramodesek, cédéček a proležím to filmem na videokazetě. Moc mě baví vytahovat dlouhatánský pásek z krabičky. Vrčím u toho a představuju si jak bojuju s nestvůrou. Kulturou jsem vlastně stejně posedlá jako moje rodina.

Chvilinku si po té námaze pospím, posilním se a hurá na další dobrodružství. Občas zaslechnu své kolegy v domě, jak vyjí a štěkají. Ti jsou tak hloupí, když si můžou krátit čas takovou legrací jako já. Zavřeli mi sice dveře do pokoje nejmladších páníčků, ale já jsem moc šikovná fenka a dokážu si dveře otevřít. Otvírá se tak pro mne další ráj. Tolik věcí, které jsou cítit mými lidmi.

Lehnu si na postel a rozkoušu polštářek. Mou pozornost upoutá především kosmetická taška mladé paničky. Tak příjemně voní! A kolik je v ní věcí! Krabičky s voňavým barevným práškem, červené sladké tuhy. Všechno si to vynesu do jejího pelíšku, prohlížím to, ochutnávám, rozkousávám a olizuju. Za chvilku jsem červená až za ušima, ale to mi nevadí, panička totiž voní stejně.

Co je to? Ten zvuk znám! Rachocení zámku! Hurá! Už nebudu sama. Páníčci! Nevím co dřív. Obrovská radost mne ovládla. Vrtím ocáskem a utíkám do chodby. Štěknu na pozdrav. Dveře se konečně otvírají. Panička mě vítá. Začínám se trošku stydět za to, čemu vy lidé říkáte bordel. Asi jsem neměla dělat takový nepořádek. Panička hned poznává na mých ztažených uších, že jsem něco provedla. Rozsvěcí světlo a vidí moje sytě červené tlapy a uši. Achjo.

Co jsem to zas vyvedla. Panička se běží podívat dál do boudy a již ji slyším nadávat. Chytá mne za kůži a dostanu pár ran novinami. Moc to nebolí a vydržím to. Hlavně že už nejsem sama. Snad se nebude zlobit dlouho. Uklízí a já na ni z povzdálí koukám smutně, aby si za chvíli uvědomila, jak moc mě má ráda. Je to pokaždý stejný.

Zase mi odpustila. Jupí! Můžeme na procházku a pak se mazlit, hrát si a velká panička mi připraví jídlo.

Večer mne učešou a půjdu si lehnout do jednoho z jejich pelíšků. Spím hezky s páníčkama, protože je hlídám, cítím se u nich v bezpečí a navíc mají pelíšky moc prostorný a pohodlný.

Žiju si v té rodině už nějaký čas a neměnila bych. Musíte ale uznat, že můj „psí“ život není vůbec snadný...


Popis – Flanderský bouvier

Flanderský bouvier je belgické plemeno pasteveckých psů, které v sobě nese krev mnoha belgických plemen. Chová se oddaně a je to spolehlivý hlídač. Bouvier při své váze okolo čtyřiceti kilogramů je až sedmdesát centimetrů vysoký. Je to velmi silný a robustní pes hrubé tělesné stavby se silným hrudníkem. Hlava vypadá silnější, než doopravdy je kvůli velkému vousu. Nad poměrně masivní tlamou má bouvier velké hnědé oči zpola zakryté velkým huňatým obočím. Uši jsou usazené poměrně vysoko a obvykle jsou kupírované. U Flanderských bouvierů se ocas většinou po narození usekává, takže jim zbývá akorát malý pahýlek. Srst je velmi hustá, lehce zvlněná. Barvy se pohybují v rozmezí od šedivé po černou, některé části mohou být lehce zbarvené i do hněda.


17. prosince 2008
Anna Pavlíčková
V3F

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: I. Úvod: Moderní technologie.
II. Stať: 1) Internetová společnost.
2) Virtuální svět.
3) Důvody k oproštění se od reality.
III. Závěr: Je doba těžká?

Dnes již pravděpodobně každý vlastní doma počítač. Co nás, ale vede k tomu si ho opatřit? Možná jsou to pracovní povinnosti, možná škola a nebo touha zkusit trochu jinou realitu.
Dnes je běžné hrát hry, posílat e-maily, chatovat na myspace nebo pouštět muziku z you-tube. Možná to berete jako příjemné rozptýlení nudného večera. Odprostíte se na chvilku od všech starostí a pustíte si něco, co vás baví.
Co když to začnete dělat každý den?

Internet dnes nabízí vše. Zábavu, nákupy, vědomosti, společnost.... Píšete si s přáteli, hledáte nové přátele a klidně mažete ty staré bez výčitek svědomí. Každý den. Přijde vám, že máte mnoho přátel a jste ve společnosti, přitom jste třeba ani jednoho z nich ještě neviděli.
Co když to ale nestačí?

Vytvoříte si virtuální život. Kdosi vymyslel a naprogramoval hru, kde si vytvoříte „své nové já“, a žijete úplně nový život. Se vším všudy. Když vás omrzí, vytvoříte si život nový. Můžete být kýmkoliv chcete. Můžete dělat cokoliv chcete, vypadat jak chcete a znát koho chcete. Odprostit se od reality, která třeba není úplně růžová. Máte problémy, starosti, povinnosti..... ale ve virtuálním světě žádné nejsou. Začínáte stále vyhledávat počítač a přestávat žít skutečný život. Nejprve ztratíte přátele, práci, zanedbáváte partnera, rodinu, ale jste spokojeni. Máte svůj ideální svět. Stále jen hrajete. Může to dojít, až tak daleko, že přestanete jíst, pít a skončit v nemocnici.
A co vás k tomu vedlo?
Je dnešní život opravdu tak náročný, že utíkáme do jiného světa?

Máme se mnohem lépe než před 100 lety. Máme vše. Volný čas, peníze, zábavu a volnost. Práci také. Ovšem tu mužeme zkloubit časově tak, aby jí nebylo tolik. Hlavně už není tak manuálně a fyzicky náročná.
A nebo ne?

Pravděpodobně čelíme většímu psychyckému tlaku. Dnešní společnost nezná včerejšek. Žene se kupředu a ten kdo nestíhá zůstává vzadu. Je to však důvod k útěku do jiné reality? Zastaví se toto někdy? Můžeme to zastavit a kam to dojde za pár let?


31.10. 2006
Anna Vrtálková, 2.D
1. písemná práce slohová
Jindřich VIII. a Anna Boleynová
(Mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – Promluva k posluchačům
II. 1) Obecné shrnutí manželek Jindřicha VIII
2) Úvod do problematiky
3) Vytvoření nové církve
III. Závěr – Poprava Anny a ukončení referátu

Dobrý den, dnes bych vám chtěla vyprávět o manželství Jindřicha VIII. a jeho druhé ženy, Anny Boleynové.
Jak jistě všichni víte, Jindřich VIII., král Anglie, měl celkem šest manželek a tři legální děti.
První jeho manželkou byla Kateřina Aragonská. Panenská vdova po jeho bratru. Kateřina Aragonská mu dala jeho první manželskou dceru Marii.
Druhá manželka byla Anna Boleynová. Anglická šlechtična, později, díky Jindřichovi, markýza z Pembroke. Anna Boleynová mu povila dceru Alžbětu.
Třetí manželka byla Jame Seymourová. Dle slov Jindřicha, jeho největší láska. Otázkou zůstává, co by se s ní stalo, kdyby nezemřela po porodu Jindřichova jediného legitimního syna Eduarda.
Čtvrtá manželka byla princezna z Clèves, Anna. S touto princeznou se rozvedl.
Pátou manželkou byla Jindřichovi nevěrná Kateřina Howardová. Tehdy velmi mladinká Kateřina podvedla Jindřicha se svojí mladistvou láskou.
Šestá a poslední manželka byla Kateřina Parrová. Ta, jako jediná (nepočítáme-li Annu z Cèves) přežila Jindřicha a po jeho smrti vychovávala jeho dceru Alžbětu.

My se však budeme zabývat jeho druhou manželkou, nešťastnou, krásnou a možná až přespříliš vznětlivou Annou Boleynovou. Je zřejmé, že Jindřich VIII., největší vladař své doby, musel být Annou přinejmenším velmi okouzlen. Nikdo nemohl uvěřit, že by mohl být opravdu zamilován, ale co jiného, než největší cit, láska, by ho dokázala vést k tak nebezpečnému vítězství a k tak obrovskému činu, který poznamenal další století Anglie? Jindřich VIII., totiž z lásky k Anně, se rozbratřil s církví svatou a veškerou církevní moc v Anglii, převedl z opatrovnictví papeže, pod opatrovnictví panovníka.
Anna Boleynová byla totiž natolik chytrá a mazaná, že odpírala Jindřichovi veškeré potěšení, dokud ji neudělá svou paní, manželkou a královnou.
Jindřich však měl překážku a ne zrovna malou. Tou překážkou byla jeho zákonitá manželka Kateřina Aragonská. Poslal tedy posly k papeži, aby tam “vyprosili“ zrušení dispenzu, který papež udělil, aby se Jindřich mohl a Kateřinou Aragonskou vzít.
Papež, ovlivněn Kateřininým synovcem Filipem, španělským králem, odmítl zrušit disperz a řekl, že Kateřina musí být nadále anglickou královnou. Po velmi dlouhých a vyčerpávajících soudech, slovních střetů a pohrdání, Jindřich prohrál svůj boj s Kateřinou a papežem.
Avšak z výsledku je jasné, Jindřich s Annou se nenechali zlomit a bojovali dál za svou lásku poháněnou chtíčem.
Jindřich se rozhodl po dlouhém a těžkém boji, že se odloučí od církve. Stručně řečeno, převede veškerou církevní moc a práva pod ochranu panovníka. Bylo to těžké a mnoho lidí, včetně jeho vlastní dcery Marie, se proti tomuto kroku bouřilo, avšak Jindřich, hojně podporován Annou, neustoupil, a dokončil co započal.
Později se Jindřich s Annou oženil, avšak ve Francii, což Anině hrdé a neústupné povaze nemohlo být po chuti. Vždyť všechny královny Anglie se vdávaly na anglické půdě. Avšak měla to, o co tak usilovně bojovala – anglickou korunu a postavení manželky krále. Ale dalším problémem, se kterým se musela Anna potýkat, byla nenávist obyvatelstva a její neschopnost porodit zdravého, mužského potomka. Po narození dcery Alžběty se pokoušela znovu otěhotnět. Byla si velmi dobře vědoma, že syn by jí mohl zachránit život. Začínala totiž pociťovat, že Jindřichova “láska“, už jaksi ochabuje. Začal se porozhlížet po jiných, mladší, hezčích a především milejších dámách ode dvora. Anina zlá, zlomyslná a hádavá povaha ho už začala unavovat a vyčerpávat. Anně se nakonec podařilo otěhotnět, avšak porodila předčasně mrtvého syna.
K závěru bych vám řekla, že dle mého názoru, je Jindřich VIII. největším anglickým králem, bez ohledu na jeho problémy s manželkami.
Svou ženu, Annu Boleynovou, nechal popravit poté, co ho už začala nudit. Jeho rádcové obstarali svědky, kteří prohlašovali, že udržovali s Annou milenecký poměr, nebo ji alespoň zastihli s milencem. Anna byla také obviněna z čarodějnictví, a jako taková měla být upálena. Nakonec se Jindřich nad svou někdejší láskou slitoval a nechal ji “pouze“ popravit na zeleném trávníku před Towerem. Na stejném místě byla o pár let později popravena i pátá manželka Jindřicha, Katka Howardová.
Po smrti Anny byla Alžběta uvržena v nemilost, a na základě argumentu, který byl pronesen při soudu s Annou, byla prohlášena za nemanželskou. Až Anna z Clèves docílila zlepšení Alžbětina životního stylu. Postupem času byla Alžběta uznána za manželskou a jako taková mohla později být prohlášena za královnu Anglie.

Doufám, že se Vám můj referát líbil, a že jste si z něj odnesli něco užitečného.
Nashledanou.


E. Rostand: Cyrano z Bergeracu

Asi před rokem jsem byl s matkou na této úchvatné, nadčasové hře. Hrála se v Národním divadle. Myslím si, že je to velice zábavné dílo o přátelství, lásce a jednom zasněném básníkovi.

Celý děj se točí okolo romantického básníka Cyrana. Je to básník s velkou duší, a to taky dokazuje jeho ohromný ohyzdný nos, který byl mimochodem velmi dobře vymodelován na hercův obličej. Předlohou pro tuto postavu byl autorovi francouzský básník Hector-Savinien de Cyrano, který proslul svými satirickými utopickými cestopisy.

Cyrano celý život miluje jednu ženu, které nakonec i lásku vyznává, ale verši, které vychází z úst jeho soka Kristiána de Neuvilletta (Saša Rašilov), kadeta z jeho pluku. Cyrano se totiž své sestřenici Roxaně (Jana Janěková) lásku vyznat bojí, právě pro svůj velký nos. Tak dává své verše Kristiánovi, který je pak cituje Roxaně. “Dává“ ve smyslu, že se vždy schová například do křoví a Kristiánovi při romantickém rozhovoru s Roxanou našeptává.

Po celou dobu ukazuje Cyrano čestnost, kterou nalezneme jen u největších postav z největších her dějin i moderní doby. Celá hra je zakončena tragickou, ale svým způsobem romantickou smrtí Cyrana, díky níž Roxana prozře, když se z opony Národního Divadla snáší pomník padlých.

Role Cyrana se ujal David Prachař. Hra byla uváděna v překladu a s nádhernými veršovanými monology Jaroslava Vrchlického. Celý děj byl podáván velmi umělecky. David Prachař dokázal pokaždé svůj monolog, či romantické gesto stupňovat a dodával tak hře na spádu. Celkově musím tedy herecký výkon ohodnotit jako velmi dobrý, nicméně nejsem příliš zastánce romantických, tragických dramat, dílo je sice skvělým, uměleckým zážitkem, ale občas máte i přes procítěnost hereckých výkonů pocit, že autorovi docházely nápady, a tak se zacyklil, jak říkáme my chemici. Celkově ale bylo i dílo špičkové takže musím hru ohodnotit velice kladně.

Takovíto slohový útvar mi není vůbec blízký. Nemám vůbec důvod si kdy zapamatovávat jména herců, tak jsem koukl na stránky ND, kdo tak toto kdy hrál, ale nikoho z nich neznám, takže možná, že jsem ve skutečnosti chválil někoho jiného. A také se mi moc nelíbí se takto sáhodlouze zpovídat, můj skutečný názor se nedá příliš rozvinout a ani se s ním nechci svěřovat. Ale jinak doufám, že jsem úkol splnil a recenze se Vám líbila. {komentář žáka ke své práci}<co para>


1. školní slohová práce

										16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo (dopis)
3. Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Představ si, co se mi stalo

Drahý Lojzo,
píšu ti ohledně nových zpráv; které by tě mohly zajímat. Než začnu; musím ti sdělit; že jsme se přestěhovali do Prahy (tudíž stará adresa neplatí). V Praze to taky všechno začalo...
Bydlíme teď v jednom malinkatém domku u Petřína. Sestra Hana každý večer chodila (už nechodí – zachvíli se dozvíš proč) s naším jezevčíkem Béďou na procházku do parku. Večer co večer se zde scházela s jedním chlapcem z Ameriky – Johnem. Toho si po čase vzala a odstěhovala se s ním do USA. Takže nejenže mě má drahá sestra nechala samotnou napospas rodičům a pro mě, nepochopitelně velké Praze; ale ještě se odstěhuje tak daleko! Aby si Hanička spravila reputaci, pozvala mě na týden k sobě domů do Philadelphie a dokonce mi koupila letenky. Jelikož mí dva rodičové tam měli jet 2 měsíce po mém návratu, jela jsem do USA sama.
Týden u Haničky byl krásný a změnila mínění o americkém národu. Všichni američané nejsou obézní; hloupí tlouštíci; jak jsem si původně myslela. Strašně se mi tam líbilo, ale zároveň jsem se těšila domů. Když mě sestra doprovázela k taxíku; který měl jet na letiště; důrazně se mě ptala; jestli nemá jet se mnou. Já; jako suverén; který přece strávil týden v zahraničí; se nemůžu stratit! Spadla klec a kanárek byl chycen ve víru velkoměsta. Chytrá sestra Hana řidiči nahlásila jinou adresu než má letiště a já „velká“ angličtinářka (ironie) jsem všechno odkývala. Řidič mi zastavil u nějakého obchodního domu; který vůbec; ale vůbec nepřipomínal letiště... Nedokážeš si představit co se dělo další 2 dny.
Jak už jsem řekla; má angličtina je jedna velká katastrofa; takže abych se někoho zeptala; kde je letiště; byl pro mě nadlidský výkon. Co jsem měla dělat? Vydala jsem se hledat letiště. Po hodině jsem to vzdala a sedla si na lavičku. Bylo mi do breku. Najednou si ke mě sedla plavovlasá dívčina Nataša z Polska (jak jsem se později dozvěděla). Bavily jsme se spolu míchanou češtinou a polštinou; ale rozumněly jsme si. Pochopila; že jsem se ztratila a zjistila; že další letadlo do Čech letí pozítří. Následující 2 dny jsem si opravdu užila. Nataša mi ukázala nejlepší kluby. Ale aby sis nemyslel; že jsem jenom posedávala v nějakém klubu; vzala mě do muzea i do kina.
V den odletu jsme s Natašou šly na vynikající oběd. Pak mě odvezla na letiště a já odletěla. Teď jsem doma a vzpomínám na ty krásné dny. Jen si nejsem jistá; jestli peněženku; kterou jsem měla v batohu; jsem ztratila nebo mi jí polská přítelkyně ukradla.
Ani nevíš; jak jsem ráda; že jsem doma. Z mé příhody ti dávám jednu cennou moudrost – ber si s sebou mapu; ať jedeš kamkoli. Už budu končit. Měj se krásně a napiš.
								Zdraví Veronika.
								(příběh je fiktivní)

Osnova:
1.) ÚVOD - Uvítání
2.) STAŤ – a) Provdaná sestra.
	 b) Cesta do USA.
	 c) Bloudění.
3.) Závěr – Zpět doma.