Přemysl Činčura
VII. A
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Můj děda

Děda je mohutnější postavy. Chůzi na rychlou a na to že je to děda, tak dost rychle běhá (už jsem to zažil).
Hlavu má kulatou a obličej zlí. Vlasy jsou šedivé, jelikož je starší. Čelo bývá z části přikryto vlasy a obočí hustší. Oči jsou modré. Nos je normální ani velký ani malý. Rty má nevyrazné a uši trochu odstálé. Na uších se mi líbí, že s nimi umí hybat. Jeho povaha většinou bývá veselá.
Děda je menší zemědělec. Má traktor a pole. Bydlí ve vesnici Kyškovice 3 km od Roudnice na Labem. Bydlí v hájovně s lesem (cca 3 ha). Na pozemku ještě stojí velká stodola, fořtovna a chlívky. V lese je rybník. No je to spíš žabinec, ale v zimě se dá využít jako kluziště.


3.11. 2005
J. Janoušková
1.písemná práce
TÉMA
Starověký Egypt
(Referát)

Vážení posluchači, dovolte mi vám poreferovat o Starověkém Egyptě.
Vznik Starověkého Egypta datujeme od roku 3200 př.n.l. Rozkládal se v okolí řeky Nil a byl rozdělen na Horní a Dolní část.
Kolem roku 3000 došlo ke spojení těchto dvou částí a od této události můžeme Starověký Egypt rozdělit do šesti základních etap, které bych vám nyní chtěla přiblížit.
První etapu nazýváme Archaické období (r. 3200 – 2686 př.n.l.). Za hlavní rysy považujeme rozvoj řemesel, obchodu a upevňování centralizace státu. Hlavním městem se stalo město Menofer neboli Memphis a vládl zde faraon Memi.
Následuje další etapa v pořadí druhá – Stará říše (r. 2686 – 2160 př.n.l.), která je někdy nazývána jako Věk pyramid. Je charakteristická obrovským rozmachem ve všech směrech. Například: 1.stavby v Gíze, 1. literární a náboženské texty, stavba pyramid atd. Zakladatelem této říše byl Džoser, kterému byla zasvěcená i nejstarší stupňovitá pyramida - Džoserova. Po tomto obrovském rozmachu nastává 3. etapa.
1. přechodné období (2160 – 2055 př.n.l.), stručně řečeno období krize. Započalo zhroucením ústřední vlády a vyústilo v občanskou válku, kterou vyprovokoval nespokojený prostý lid. Docházelo k rabování, vypalování a zmocňování se majetku bohatých. A aby toho nebylo málo postihl Starověký Egypt hladomor. (Jen jediné město bylo tomu všemu jako zázrakem ušetřeno, a to město Veset, později známé jako Théby.)
V říši vládl chaos. Co myslíte, že Egyptský lid potřeboval? Ano, byla to potřeba silného vůdce a tak se i stalo. My se tímto posouváme do střední říše, toto období je někdy nazýváno jako klasický věk, kdy se sjednotitelem Egypta stal Menhotep II., který byl zvolen i za panovníka. Centrem říše se stalo právě město ušetřené hladomorem – Veset.
Významnému postavení v období Střední říše se dostává střední vrstvě nebo-li úředníkům, sochařům, malířům apod., ale samozřejmě nejlépe je na tom co se týče vlastnictví půdy faraon a kněží. Po tomto vcelku klidném období, co myslíte že bude následovat? Ano je to období krize, nazvané 2. přechodné období (r. 1650-1550 př.n.l.). Opětné zhroucení vlády a k tomu se přidává problém pronikání kočovného kmene z Asie – Hyksósů, který se usazuje v deltě Nilu. I když byl spíše Egypťanům trnem v oku, přinesl jim i něco pozitivního, a to kolo a chov koní. I přesto došlo k povstání proti nim, které vedl egyptský válečník Ahmos. Touto událostí se přesouváme do poslední šesté etapy, týkající se Starověkého Egypta, a to k vytvoření Nové říše (r. 1550- 1069 př.n.l.), kdy se Egypt znovu vzpamatovává po krizi a následně zase zkvétá.
A tak jak bych tedy shrnula téma Starověký Egypt? Jestli jste pozorně poslouchali, tak byste mi měli dát za pravdu, že ve Starověkém Egyptě to bylo jako na horské dráze <dvojitá šipka> nahoru – dolu, krize – rozmach.
A doufám, že po přečtení/vyslechnutí tohoto referátu, když se řekne Egypt se Vám nevybaví „jen“    pyramidy.


Stůl paní učitelky

Stůl paní učitelky je hnědý, je na něm spoustu věcí. Je na něm kalendář, tužky, kytka a hodně papírů. Ten stůl, je starý asi 25 let. Je skoro nejstarší na škole. Má 9 šuplíků, šuplíky nejsou součástí stolu. Paní učitelka k němu má nové křeslo. Na délku měří skoro dva metry a na šířku asi metr. Paní učitelka na něm má i dárek z Tunisu od kluků Adamových. A tužky má paní učitelka v keramické botě a hrnku. A to je celý stůl paní učitelky. <img stůl>


Popisovaná osoba je mužského pohlaví. Jeho postavení vypadá, jako by chtěl vypustit nevábné plyny z análního otvoru.
Jeho výraz nám připomíná, že ho něco napadlo. Jeho obličej je protáhlý a má dlouhé tmavé vlasy. Má velké kulaté oči.
Jeho velkými bílími zubami nám připomíná hlodavce, ale pozor není to hlodavec.
Má na sobě černé sako, bílou košili, tmavé kalhoty, tmavé ponožky a světlé boty.


Název: Frankenstein
Autor: Mary W. Shelleyová

Frankenstein je kniha hororová a strašidelná. Spolehlivě vyvolává city a emoce nad příběhem. Je o nešťastném stvořiteli něčeho odporného.
Kompozice je chronologicky uzpůsobená. Příběh netvora a samotného Frankensteina běží souřadně v čase. Netvor svého stvořitele miluje i nenávidí. Je nešťastný. Frankenstein, který ze začátku žije jen pro svou vědu a rodinu. Po ztvoření netvora upadá do věčného zármutku. Člověk rmoucený myšlenkou na své dílo propadá hrůze z netvorova dalšího vražedného činu. Z myšlenky stvořit netvora jen pro vědu, se stává noční můra života. Příběh člověka a netvora, kteří mají společnou jen nenávist a zlobu na toho druhého.
Kniha je velice zajímavá. Poučí o citech lásky i nenávisti. Začátek knihy je spíš popisový, ale děj je velice zajímavý a napínavý. Je vidět, že autorka psala ze zkušenosti nad svým nešťastným životem s manželem.


14. ledna 2009
Aneta Lišmanová
V2

1. Písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět v roce 3009

Osnova: 1. Jiný svět
2. Stať I. Lidé
II. Město
3. Závěr: Záhada

Nyní jsem se ocitla v úplně jiném století, než které nám bylo známo předtím. Začínám se ztrácet. Můj pestrý zrak je ošálen. Největší změna je tmavé světlo. Nemám slov, ale říkám si pro sebe: „Kde je zářící žluté slunce?“ Nerozumím ničemu.
Ohlížím se kolem sebe, ale žádné lidi nevidím. Použiji svůj hmat a pátrám po nějakém pohybu. Hurá! Našla jsem kouli, ve výšce mých ramen, připomínající hlavu. Neznámý předmět skrýval mě dosud nepoznané kulaté i hranaté tvary. Hnědé provázky o tloušťce asi čtyř milimetrů vyčnívají po celém obvodu. Špičatý „nos“ neměl jednu nozdru a s koulí byl spojem po délce dvou centimerů, což mě zarazilo. Fotoaparát, na zaznamenání mých vidin, jsem neměla. Má potřeba zjistit, co se zde děje je čím dál větší, a tak v mém pátrání pokračuji. Hlavou jsem nezkončila. Neznámá osoba nemluvila, jen se prudce pohybovala, jako by chodila a její mohutná pravá noha se odstrkovala. Nevěděla jsem, ke komu mám člověka přirovnat, nicméně mi bylo jasné, že od lidí nic nevypátrám.
Sundala jsem si mé oranžové brýle. Kolem mě proudí tisíce ba miliony lidí. Byla jsem někde v centru města. Vysoké budovy směřující do nebe, jako v gotické architektuře katedrály, na povrch vypadaly úhledně. Za prosklenými podlouhlými oky byla tma. Občas proniklo umělé světlo do mých očí. Jdu ulicí, ve které jsou samé odbočky a po obou stranách vysoké vchody do budov. Nikde žádný obchod s občerstvením, textilem ani elektronikou. Nevidím památky, jako byly v 21. století, zanechané po předcích, v Praze. Mrzí mě to a pokračuji. Příroda se neobjevila ani v následujících ulicích. Louky, lesy ani zvěř v nedohlednu. Naleštěná auta, která jsem vídala dříve po Praze nejsou zde a má tvář se pousměje. Žádný smog. Tak proč tedy je tu tma jako u nás v pět hodin ráno? Odpověď neznámá a otázek mnoho. Vidím řeku tekoucí podél domů, pro mě ošklivých. Má zelenou barvu. Plavou v ní samé odpadky a špína. Nelíbí se mi toto město. Přemýšlím, jestli je to pozůstatek z dob minulých.
Záhada mě nikdy nevyřešená se v budoucnu stane nejspíš reálná. Svět bude sice okouzlen novými věcmi, ale na úkor přírody a krajiny. Jsem ráda, že zde nebudu muset vyrůstat.


Sedm divů světa – výklad

 Následující text představuje možné kandidáty na sedm nových divů světa. Za povšimnutí stojí fakt, že tři z nich jsou náboženské stavby, všechny ostatní zahrnují svatostánek ve svém komplexu; náboženský charakter pochopitelně nebyl kritériem výběru, poukazuje však na jednu skutečnost – náboženství, ať se nám to líbí, nebo ne, bylo a je hybatelem světové kultury.
Pražský hrad
 V současnosti největší hradní komplex na světě pravděpodobně založil už roku 880 kníže Bořivoj. Téměř nepřetržitě od 10. století je sídlem českých vládců a pražských arcibiskupů. Byl zde založen první klášter v Čechách. V 11. století byla postavena bazilika sv. Víta, která byla ve 14. století přestavěna do dnešní podoby chrámu sv. Víta, Václava a Vojtěcha. V dobách husitství nakrátko ustal rozmach, ale v roce 1483, kdy na trůn usedli Jagellovci, se opět začalo stavět ve velkém. Hrad tak dostal několik věží, mezi nimi třeba slavnou Daliborku a Prašnou věž, architekti navíc zrekonstruovali i samotný palác. Tak dostal dnešní podobu také Vladislavský sál.
 V současné době je na Hradě uloženo mnoho cenností – korunovační klenoty, staré listiny, relikvie českých patronů a umělecká díla velké hodnoty.
Tádž Mahál
 Tato monumentální stavba se nachází v blízkosti indického města Agra na břehu řeky Jumma. Nechal ji postavit šáh Džahán, tehdejší vládce Mughalské říše, jako hrobku pro svou nejoblíbenější manželku Mumtaz Mahál. Traduje se, že Šáh nechal zabít architektovu milenku, aby se umělec dokázal lépe vcítit do jeho smutku. Stavba byla započata v roce 1632 a trvala celých 11 let.
 Jako stavební kámen byl použit bílý mramor. Komplex budov tvoří ústřední palác s pohřební komorou, mešita se čtyřmi minarety a okolní menší stavby. Nejvyšší kopule se klene do výše úctyhodných 33 m.
Petra
 Jedna z nejznámějších jordánských památek, skalní město Petra, bývá nazývána také „růžové město“. Skály, do kterých je Petra vytesaná, odrážejí nejrůznější odstíny barev, od růžové po červenohnědou, modrou, zelenou nebo purpurovou.
 Jako první přišli do Petry kolem roku 312 př. n. l. Nabatejci. Jimi založené město mělo výhodnou polohu, neboť stálo na obchodní cestě ze Středomoří do Arábie. V roce 106 n. l. Petru obsadili Římané. Postupem času se však změnily obchodní stezky, takže význam města postupně klesal, až zůstalo zcela opuštěné.
Pyramida Slunce
 Dominantou Teotihuacánu, kdysi nejlidnatějšího a největšího města Střední Ameriky, byla a je 70 m vysoká pyramida Slunce. Na vrcholu stupňovité stavby se nachází chrám, ke kterému vede mnoho schodů. Ty byly záměrně úzké a strmé, aby museli věřící náročnou cestou nahoru prokázat oddanost. Nedaleko stojí o něco menší pyramida Měsíce, která pochází stejně jako pyramida Slunce z 1. století n. l.
Zakázané město
 Pekingský císařský palác se rozkládá na ploše 101 hektaru a stojí přímo v centru čínské metropole. Vznikl na popud císaře Jung-loa, který sem roku 1403 přesídlil. Stavba se uskutečnila mezi lety 1406–1420. Celé Zakázané město obklopují mohutné zdi a hluboké příkopy. Hlavní bránu nazývanou Wu-men střeží slavné sochy lvic se lvíčaty.
 V areálu rozděleném na dvě části bychom napočítali stovky budov a přibližně 9 000 místností. V jedné z nich, Sálu nejvyšší harmonie, stojí slavný Dračí trůn, ze kterého císař vládl celé obrovské říši.
Borobodur
 V javánské džungli stojí tento pozoruhodný chrám už od přelomu 8. a 9. století. Borobodur tvoří pět stupňů čtvercového půdorysu s plastikami znázorňujícími život Budhy a čtyři kruhovité terasy. Na těchto terasách jsou celkem 72 malé svatyně ve tvaru zvonu.
 Po zemětřesení z roku 1006 upadl chrám v zapomnění, roku 1814 byl však znovu objeven a nákladně restaurován.
Horjudži
 Japonský chrámový komplex Horjudži zahrnuje nejstarší dřevěné stavby na světě. Většina pochází ze 17. století, sloupy střední brány však byly vztyčeny už roku 670. Areál se dělí na západní a východní část. Mezi nejzajímavější budovy patří pětipodlažní Pagoda a Jumedono, neboli Síň snů, ve které sídlí socha zvaná Tajný Budha. Tu tam v roce 740 umístil princ Šótoku, který je zároveň zakladatelem kláštera.


Slohová práce školní

Konvičková Vendula
17. května 2005
1. C

Témata: 1) Tak tady žiji (volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (volná stylový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Pohled do zrcadla

Osnova:
Úvod: Zrcadlo
Stať: a) Po čem toužím…
 b) Vztahy…
 c) Budoucnost
 d) Povaha
III. Závěr: Zamysleme se nad sebou
Každý se někdy díváme do zrcadla a zkoumáme, kolik koligramů jsme zhubli či naopak přibrali, řešíme problémy – co s vlasy, jak se správně tvářit… Existují však dva druhy zrcadel. Jedna (nám všem velmi známá) odrážejí náš zevnějšek, a ta druhá nám ukazují, co v nás je a jací jsme.
Já se samozřejmě také koukám do zrcadla a chtěla bych vám obraz mého já“ přiblížit. O mých křivkách Vám vyprávět nebudu, ale přiblížím Vám své vnitřní já“. Myslím si, že jsem přátelská a veselá dívka, která stejně jako ostatní dívky v mém věku touží po lásce, štěstí, dobrých kamarádech… Mám mnoho snů, které jsou neuskutečnitelné, ale také mnoho reálných přání. K mým přáním rozhodně patří hodně zdraví, které má člověk jen jedno a jehož hodnotu poznáváme ve chvílích, kdy nám zdraví chybí. V mé rodině je bohužel častý výskyt rakoviny, nemoci na níž zatím není žádný lék. Při vyslovení této choroby mám mráz na zádech. Mí nejbližší nad ní naštěstí vyhrávají. Tím se však nechci rmoutit. Mé další přání je láska a to ve všech svých podobách – přátelská, rodinná a láska mezi mužem a ženou. Nyní trávím hodně času se svými příteli, kteří mě více či méně ovlivňují. Snažím se přijímat jen jejich pozitivní vliv a myslím si, že se mi to docela daří. Když se teď podívám do zrcadla, nevidím již malou „stydlivku“, ale zdravě sebevědomou dívku, která se však někdy bojí říct svůj názor. Umím však své názory diplomaticky podat tak, abych neranila něčí city.
Každý si přeje úspěch a ani já nejsem jiná. Letošní rok je jakýmsi vrcholem mé hudební kariéry – v kytarových soutěžích se mi zatím velmi dařilo. Teď mě ještě čeká absolventský koncert a poté republikové kolo kytarové soutěže. To, že jsem se dostala tak daleko považuji za svůj největší kytarový úspěch. Stejně velký úspěch (ovšem důležitější) je skutečnost, že jsem se dostala na prestižní gymnázium a mohu zde studovat. Doufám, že se svou pílí, touhou po vzdělání a snahou dostat se co nejdál úspěšně zvládnu maturitu a později i vysokou školu. Zrcadlo mi však ještě neukázalo ten správný směr, kterým se mám do budoucna vydat, a tak ještě nevím, který obor by mě bavil. Přemýšlím o práci s humanitním zaměřením (př. psychologie).
Někteří přátelé říkají, že jsem zvláštní tvor. Pořád se směju a dokáži svými slovy rozesmát řadu lidí. Oni to neví, ale to, že jsou šťastni, mi v dnešním uspěchaném světě zvedá náladu. Také jsem prý velmi výřečná, ale dokáži mlčet a udržet tajemství. Respektuji soukromí druhých. Dokážu vyslechnout jejich problémy a snažím se jim pomoci.
Každý se musíme zamyslet nad sebou, nad svým chováním a nad naším vztahem k ostatním. Snažím se poučit se ze svých chyb a dát ze sebe každému to nejlepší. Nebojím se změn, protože změna je život. Bojím se ztráty – blízkých, soukromí, důvěry…
„Chci být člověkem, který se mi nehnusí.“ Se Sarterovým výrokem jsem se zžila.


Bylo, nebylo aneb pravda o zániku Země

„Babičko, vyprávěj mi, prosím o Zemi!“ řekl mi můj vnuk. „Tak dobře.“ Souhlasila jsem a začala vypravovat o zániku Země.
„Je konec! Pomozte nám někdo! Třeba se nám ještě dostane pomoci z vesmíru!“ takovéhle a spousta jiných signálů se dalo zachytit z jedné planety Sluneční soustavy, zvané Země. Jedna z nejmenších planet vesmíru čeká už jen na záhubu. Je potřeba rychle vymyslet plán, který by pomohl přežít milionům pozemšťanům. Ale jak, vždyť se zničili sami a ve vesmírné kronice stojí psáno, že ničí-li se planeta sama nesmí se jí za každou cenu pomáhat k vrácení své bývalé podoby pod trestem zatracení celého vesmíru, ale co je teď důležitějšího než pomoc? Pozemšťané nejsou jedni z nejinteligentnějších tvorů vesmíru, ale přece jen nejsou hloupí a mohli by nám pomoci k největšímu objevu posledních miliard let, k vynálezu stroje času, vždyť jejich vědci nebyli k jeho objevu dál než malý krůček. Když se po Zemi ještě proháněly opice a dinosauři, věděli jsme, že tahle planeta nedopadne dobře, ale tahle krutý osud ji potkat neměl. Invaze x-ťanů, která byla plánována by byla milostivější než toto.
„Rada zasedá už za pikosekundu, má paní!“ „Ano, už se tam přesouvám.“ řekla jsem a spustila přenášeč. U stolu seděli poslanci, mágové, ale i obyčejní marťani. Sotva jsem dosedla na židli vznesla se do prostoru a s ní i dalších dvacet židlí důležitých osob naší planety. Začali jsme projednávat jednotlivé návrhy stran záchrany Země. Zdaleka ne všichni marťané byli tak ušlechtilé povahy jak jsem si bláhově myslela, když jsem přijala trůn Marsu. A jak se postupem času ukázalo, většina mého národa byla stejně sobecká jako lidé. Nikdo z těch velkých a „ušlechtilých“ rádců nechtěl podstoupit to riziko zatracení národa, i když toto jejich ospravedlňování bylo absolutně zbytečné a absurdní, protože tvůrcem poslední kroniky vesmíru jsem byla já, a proto jsem její zákony a zásady mohla v případě nutnosti měnit jak budu potřebovat. Vymyslela jsem si proto svůj vlastní plán na záchranu. Teď už jen potřebuji autoskop, stroj, který mě přenese na Zemi aniž by se to někdo dověděl. Vezmu si s sebou jen mého věrného sluhu Adrexe.
„Adrexi, zapni ten stroj hned, ať už jsme na Zemi, čas hraje, jako obyčejně, v náš neprospěch!“ řekla jsem, „Ano má paní, už se na tom pracuje.“ Odpověděl mi a hned se dal do práce, otočil všemi páčkami po směru naší cesty a už jsme letěli. Po tom, co jsme uletěli pár světelných let jsme narazili na překážku, která nebyla zase až tak malá, aby se dala přejít mávnutím ruky. Zkrátka a dobře, někdo z mé planety zjistil mé úmysly a přitahoval mě zpět na Mars. Celá akce tedy byla zkažena! Zbývala mi už jen jediná možnost. Opřít se proti síle z planety silou vládkyně. To jsem učinila a úspěšně jsme spolu s Adrexem, který byl ze mě úplně vyděšený, přistáli na Zemi. Vypadalo to tu jako po vesmírné invazi, ale přitom se „jen“ zbláznily počítače a elektroničtí pomocníci a vydaly se do boje proti lidem.
Ale to už nám nezbývalo mnoho času. Opřela jsem se rukou do hlavního počítače a vytáhla drát spojující vesmír a lidi. Všechno zhaslo, ozvala se strašná rána všude zavládl zmatek, ale já jsem poznala svou chybu. Vypnula jsem elektroniku, ale už navždy, tedy ne navždy, ale na pár desítek milionů let určitě. Vysílením jsem upadla na zem a dala se do pláče. Zmařila jsem všechnu jejich práci, ale na druhé straně jsem zachránila Zemi jako takovou, mohla jsem na sebe být pyšná, ale nebyla jsem. Pamatuji si jen, jak mě Adrex naložil do autoskopu a jak jsem se probudila ve své posteli.
„A co ti na to řekl dědeček?“ zeptal se mě můj vnuk. „ To víš, moc nadšený nebyl, ale co s tím mohl dělat?“ odpověděla jsem mu na otázku. „Já bych si tě vzal za ženu, už jen kvůli tomu, jak jsi byla moc statečná.“ řekl a já jsem si poprvé uvědomila, jak moc ho mám ráda. „Děkuji ti můj malý, ale teď už musíš opravdu jít spát nebo ti zítra nebudu moct nic vyprávět!“ řekla jsem a přikryla ho peřinou. Za chvíli už spal jako miminko a já jsem odešla do své ložnice také spát.


Lukáš Jelínek I. E
5. 11.

1. písemná práce
Propast
(Vypravování)

Osnova:
Úvod: Seznámení s případem
Příběh: Začátek vyšetřování
Vyšetřování a vylučování podezřelých
Beznadějnost případu
Prohlídka bytu dětí
Závěr: Rozřešení

Ta propast se přede mnou otevírala, jako ústa nějakého záhadného gigantického zvířete. Na to jsem ale neměl vůbec pomyšlení, protože tu byl hrozný ruch kvůli té věci, co se před chvílí stala. Všude okolo a i dole pod srázem se tísnily davy policistů, lékařů, novinářů a vůbec lidí, kteří prostě jen chtěli vědět, co se stalo. A ještě ke všemu se všichni točili okolo mě, to bylo asi proto, že jsem dělal hlavního vyšetřovatele, což mě ale v tu chvíli vůbec nezajímalo. Já věděl, nebo spíše nevěděl to samé co oni. Věděli jsme jen to, že před dvěma hodinama našel jeden místní rybář dole pod srázem dvě dětská těla. Jedno patřilo asi dvanáctiletému klukovi a to druhé jeho o čtyři roky starší sestře.
Vyšetřování začlo výslechem rodičů, ale nějaké násilí, nebo psychické týrání ze strany rodičů bylo hned vyloučeno, vždyť šlo o jednu z nejspořádanějších rodin. Zkoumali jsme i různé „obchodní“ nepřátele rodiny, ale ze své zkušenosti v oboru jsem věděl, že zabít dvě malé děti je i na největší mafiány hodně silné kafe. Zkoušeli jsme i různé lidi kteří by jim mohli závidět, ale rodina žila v jedné z nejlepších čtvrtí. Závist sice může změnit člověka o kterém si myslíte, že víte všechno, k nepoznání, ale tady se to dalo téměř vyloučit. Dále se prošetřovaly osoby od kamarády až po uklízečky ve škole, kam děti chodily, ale nikdo nám nic neřekl. Na dětech se nenalezly ani stopy po nucené smrti, ale ono se toho po pádu z šedesáti metrového svahu moc zjistit nedá.
Ta propast mezi námi a vyřešením případu se snad zvětšovala, jako kdyby ono gigantické zvíře svou tlamu teprve otvíralo. Tuto beznaděj ještě dokresloval tlak na moji osobu, vždyť šlo o jednu z nejlepších rodin a každý chtěl vědět, co se stalo. Už jsme nevěděli, co máme dělat, potom ale přišla jako blesk z čistého nebe zpráva, že máme povolení k prohlídce vily, která patřila rodině, kde rodina i s dětmi žila. To povolení přišlo až teď, protože ihned po smrti dětí rodiče vilu zavřeli a nikoho dovnitř nepustili.
Ihned, jak jsme přišli na místo nás vše udeřilo přímo do obličeje. Po pokoji byly vyvěšeny plakáty one propasti a všemozných jiných přírodních úkazů. Na otázku, jestli to rodiče věděli, zněla odpověď, že sem v životě nevkročili, protože to byl pokoj jejich dětí a že tam neměli co dělat, co mi s mým vychováním nesedělo, ale ukázalo, že je to asi pravda.
Na stole ležel dopis na rozloučenou. Bylo v něm spousty stížností na vše, co nás obklopuje. Všemu však vévodilo ničení životního prostředí. Byla tam i věta: „Radši, než bychom se mi podíleli na ničení zeměkoule, radši ať země zničí nás.“ A já si uvědomil, tyto děti měly stejné názory jako já a ptal jsem se sám sebe, jestli kvůli tomu také dokázal spáchat sebevraždu. Teď jsem se radši sebral a odešel domu, ale ten případ mě ještě dlouho honil v nočních můrách.


Tak tady žiji

Osnova: I. Půjdu na procházku

II. a) Okolí mého domu

b) Mé nejoblíbenější místo

c) Průchod skrz civilizaci

III. Návrat domů

Je nádherné nedělní odpoledne plné slunce a voňavé trávy. Snad každý v tuto chvíli zatouží jít na dlouhou procházku. Ani já jsem neunikla tomuto pokušení a rozhodla jsem se, že vezmu svého pejska a společně projdeme okolí mého domova a podíváme se na místa, která mám nejraději.

Vzala jsem tedy vodítko a vyšla jsem před dům, kde už pobíhala moje Vikinka. Ze všeho nejdříve jsme prošly kolem záhonků s jahodami a kolem bílých houpaček, které jsem jako dítě zbožňovala. Dostaly jsme se na zářivě rozkvetlou louku pampelišek. Vikinka vesele běhala a já se rozhlédla kolem sebe. Prvně jsem spatřila sousední dům. Jakmile jsem ale jen trochu pootočila hlavou, zahlédla jsem stříbrný potůček, nad kterým se tyčí zelené duby, které jsou touto dobou nejkrásnější. Popošla jsem o kousek dál a naskytl se mi pohled na nádherné údolíčko se spoustou sedmikrásek. Některé jsou od slunečního světla zářivě bílé, jiné jsou díky stínu stromů zašedlé a mě napadá, jak úžasná je moc přírody.

Naše kroky se dále ubírají na místo, které mám snad nejraději. Lesem jsme vystoupaly do prudkého kopce a dostaly se na malou louku. Tady jsem se posadila mezi barevné květiny a jen si užívala ten nádherný okamžik. Z jedné strany je zde hustý les a z druhé se přede mnou otevírá pohled na naše městečko, na mé krásné {obec}<priv>. Koukám se na sluncem rozzářenou spoustu červených střech, na zahrady a ovocné sady. Vidím také náš kostel a strašnoué spoustu množství luk a polí. Vše kolem mě je provoněno začínajícím létem a já cítím jen nádherný pocit z té krásy všude kolem.

Nyní sestupujeme do městečka. S Vikinkou po boku procházím kolem domů s oloupanou omítkou i podél hezky upravených domečků s malými zahrádkami plnými zeleniny a množství kytiček. Přicházíme na náměstí. První, co mě zde přivítá je několik hospůdek a uprostřed čtvercového prostranství stromy, pod kterými stojí už spoustu let ty stejné lavičky, a které obléhají kamennou kašnu plnou drobných mincí. Naposledy se ohlédnu za kouzelností těchto míst a podloubím projdu na silnici ohraničenou různě barevnými domy.

Skrz dlouhý park s krásným dřevěným altánkem se dostávám zpět do blízkosti mého domova. Tady také končí má procházka. Teď už jen zavřu Vikinku a s úžasným pocitem z cesty skrz nádhernou a magickou přírodu půjdu domů a možná i napíšu sloh o tomto kouzelném odpoledni. O odpoledni, které mi dopřálo projít si místa, co tak miluji, co jsou můj život.


12. ledna 2006
Tran Hong Van, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis

Moje nejlepší kamarádka

Osnova: 1. Jméno, věk, místo seznámení s kamarádkou
2. a) Postava
b) Obličej
c) Řeč, povaha
d) Oblečení, její zájmy
3. Můj vztah ke kamarádce

Moje nejlepší kamarádka se jmenuje Šárka Procházková, je jí 12 let a seznámily jsme se ve školce.
Její postava je mrštná, hbitá, ale zároveň křehká a drobná jako víla. Obličej je oválný, v něm jsou posazené modrozelené oči a mezi nimi vidím lehce pihovatý nos. Ústa jsou vždy dokořán, protože se pořád směje. Jinak když se nesměje, tak má plné a červené rty jako jahůdky. Čelo nikdy nepřehlédnu, poněvadž je velmi vysoké a přes něj spadají pramínky pěstěných, zlatých vlasů.
Šárka mluví klidně a rozvážně, ale vůbec s ní není nuda. Upřednostňuje zábavu, ale je to i inteligentní dívka s vysokými cíly. Především je spravedlivá a flegmatická.
Ráda nosí sportovní, pohodlné oblečení, ale někdy si vyjde i v romantickém oblečku. Hraje basket, hraje si se svým psem Benem, cestuje a čte různé knížky (hlavně psychologické).
Mám ji moc ráda, vždy se na ní obracím s problémy, vyslechne mě a poté se snažíme najít řešení. Je s ní legrace a žádnou nezkazí. Právě proto si ji važím. Doufám, že naše přátelství přetrvá až do „skonání věků“.


23.3.2006
Ondřej Kabát, 2.C
2. písemná práce
V prosinci
(Subjektivně zabarvený pocit)

Je poslední měsíc v roce, prosinec. Jsem na odpolední procházce krásnou přírodou, který je    u nás na chalupě, jak by řekl klasik, přenádherná. Procházím se cestičkou u lesa a tělem mi prochází mráz i když jsem teple oblečen. Tento příjemný mráz mi způsobil pohled na překrásnou krajinu, kam již dávno dorazil sv. Martin na bílém koni, takže je přikrytá pěkně huňatou bílou dekou.
Hustě sněží. Cestou klikatou a dlouhou krájím krok za krokem a kochám se. Duši mi zahřeje pohled do dáli, kde vidím zasněžené vrcholky hor České vrchoviny. Nikde žádná fabrika, nikde žádné čoudící komíny, všude jen bílé lesy, louky a pastviny. Je to parádní pocit zhluboka se nadechnout, vdechnout studený vlhký vzduch a vědět že se mi do plyc nedostalo nic co tam nepatří.
Po mé levé ruce je les, hluboký a tichý jak ta nejhlubší studna. Větve stromů jsou pokryty jinovatkou. Připomínají mi v pozoru stojící vojáky v bílých uniformách čekající na povel jara, aby se opět mohli pohupovat v teplém větříku. Jen tiše doufám, že jim také není zima. Na nedaleké louce kousek od lesa vesele skotačí čtyři malé srnky s bílými zadečky. Vždycky jsem si myslel, že zimu nemají srnky vůbec rády, ale jejich radostná hra na honěnou mě rázně přesvědčí o opaku.
Čerstvě napadaný sníh křupe pod mýma nohama a zvuky mých kroků se jemně linou dokonalým tichem. Je podvečer a už se zlehka stmívá. Západ slunce není tak emotiví jako v létě, hlavně díky hustým mrakům, které slunce částečně zahalí, ale přesto je to jeden z nejkrásnějších zážitků, které jsem doposud prožil. Čas plyne pomalu jak zvolna padající vločky sněhu. Cesta kolem lesa se zdá být nekonečná a já si jen v duchu přejí, aby nikdy neskončila a aby mne tento velmi příjemný pocit naplňoval dál a dál. Vím však, že je to nemožné a že tuto pouť musím ukončit a odklonit své kroky z cesty směrem k domovu.


2. kontrolní stylistická kompozice
(charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Barbora Szmolková, 2. B
Téma: Jak vidím sama sebe
(Charakteristika)
Já
Osnova:
Úvod: Dnes se vám představím já
Stať: a) Jak vypadám
b) Co si ráda oblékám
c) Chování a vztah
d) Mé dobré a špatné vlastnosti
e) Oblíbená škola na Praze 9
f) Jak tráví volný čas
g) Nemám ráda lhaní a neříkání pravdy
h) Mé plány do budoucna
Závěr: Mluvím dvěma jazyky

Hádejte koho vám dnes charakterizuji? Nikdo jiný mi nezbývá než já. Jmenuji se Barbora Szmolková a je mi 14let.
Jsem malá a štíhlá, měřím 160cm a mám 50kg. Mé vlasy jsou plavé a sestřiženy do moderního účesu. Pod červenými obroučkami dioptrických brýlí schovávám výrazné tmavě hnědé oči. Nos mám po mamince, jako bambuli. Pusa není moc výrazná, ale skoro pořád mluví
V mém šatníku převládá sportovní oblečení. Nejraději mám džíny a trika s potiskem na tělo. Toto oblečení je pohodlné. Mohu se v něm dobře hýbat. Sukně moc nenosím, protože mám tlusté a zjizvené nohy.
Mé chování je zbrklé a zkratové. Proto svých činnů často lituji. Vztah k lidem je zvláštní, protože mi dost dlouho trvá, než si někoho pustím k tělu. Může za to jedna dívka ze ZŠ. Ve společnosti se spíše ostýchám, ale mezi svými jsem v pohodě.
Jako každý smrtelný člověk i já mám dobré dobré a špatné vlastnosti. K mým špatným vlastnostem patří: zbrklost, neposlušnost a velká pusa. Opakem je například: ochota, píle a pracovitost.
V tuto dobu studuji na gymnáziu, které se nachází v ulici Českolipská na Praze 9. Nyní jsem v sekundě. Učitelé jsou dobří až na některé výjimky.
K mým koníčkům patří jízda na kole, pěší tůry, skautské tábory a karate. Z toho vyplívá, že mám ráda sport. Ale nyní ho pěstovat nemůžu, nýbrž mám problémi s levím kolenem.
Co nesnáším? Asi nejvíce nemám ráda lhaní a neříkání pravdy na rovinu. I když je někdy tvrdá, tak to tak je a bude, nic se na tom stejně nezmění.
Asi mým největším přáním je dostat dvojku na vysvědčení z jazyků. Až budu velká chtěla bych být učitelkou biologie a matematiky, nebo budu studovat ekonomii. Ale jak to se mnou dopadne, je zatím v hvězdách.
Tak to by bylo asi už vše, co bych vám o sobě mohla říct. Asi už jen to, že mluvím dvěma jazyky Češtinou a Slovenštinou, protože jsem se narodila na východním Slovensku, ve městě Košice.


Moje školní tažka
Každé ráno s sebou do školy nosím velkou a potřebnou školní tažku.
Můj batoh vypadá ze přední strany bílý a z boku červenošedivý. Na bočních stranách slouží dvě síťované a šedivé kapsy na pití. Uprostřed nahoře visí poutko, aby sem ji mohla pověsit na držák u mé lavice. Vzadu vyčuhují dva popruhy, za které ji nosím na zádech.
Každá kapsa je zavřena zakulacenými zipy s nápisem. Těmito zipy se dostanu dovnitř. V přední kapse bývá můj mobil a peněženka. Jsou tu zde i jiné menší kapsy. V této kapse mývám i papírové kapesníčky. Ve prostřední kapse nosím kulatý a hranatý penál. Svačina a pití sem také patří. V zadní kapse mám připravené učení i pravítka na matematiku.
Batoh potřebuji pět dní v týdnu a nesmím ho nikdy zapomenout doma. Používám ho už dva roky.


Písmo a pravopis

Osnova:

1. písmo

2. pravopis

3. rozlišení slov

4. ovládání pravopisu

Lidé si vytvořili soubory grafických znaků, kterým říkáme písmo. Písmo bylo vytvořeno pro komunikaci. Naše písmo je hláskové. V čestině se píše latinkou.

Zásady, jak se mají mluvené projevy {písmen}<in> zaznamenávat, a soubor těchto zásad a pravidel označujeme názvem pravopis. Pravopis by měl být, co nejednodušší.

Pravopis umožňuje rozlišit slova, která v mluvených projevech znějí stejně (vír x výr), dává {nám}<in> možnost {poznat}<in>, jak je slovo utvořeno (lidský, nejjemnější) a jaké jsou vztahy mezi jednotlivými větnými členy.

Ovládání pravopisných pravidel patří k požadavkům jazykové kultury.

Zdroj: Prehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132.


Slohová práce školní

Robert Polák
17. května 2005
1. C

Témata: 1) Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Divy současného světa
1) Úvod – Zamyšlení nad divy
2) Stať: a) Člověk a příroda
 b) Katastrofy a lidský pohled
 c) Nenávist mezi lidmi
 3) Závěr – Důvod, proč patří terorismus a příroda mezi divy světa

Světem v dnešní době hýbou divy. Zvláště stále novější vynálezy „vyspělé“ vědy a techniky. Mohou to být i stavitelské výtvory, ať už ze současnosti či z minulosti. Ale jako největší div vidím úplně něco jiného. Ne, nebude to výborná elektronika, nukleární energie nebo lety do vesmíru. Dnes naším světem hýbají dvě základní věci – tolikrát skloňovaný terorizmus a příroda.
Příroda je naše matka, člověk si to dříve dobře uvědomoval. Postupem času však ztrácel čas zamýšlet se nad takovými „maličkostmi“, tak ji začal, zvláště při průmyslové revoluci, devastovat. Začal kácet stromy, znečišťovat řeky, ovzduší. Dnes si téměř všichni počínáme uvědomovat, že se s přírodou něco děje. Myslím katastrofy a živelné pohromy, které se k nám vracejí v čím dál tím kratším intervalu.
Nejhorší je si myslet, že nás se katastrofy v Asii, Americe, Africe, Austrálii netýkají. Ale ono to tak není. Třeba nedavno při povodních na Moravě jsem se jen díval na zpravodajství a absolutně nic jsem si z toho nedělal. Jenže dost jsem se divil, když nám v létě 2002 zatekla voda přímo před dům. Toto byly v celku „malé“ věci oproti vlně tsunami v Asii. Chci jen říct, že by jsme měli věnovat pozornost tomu, co se kolem nás děje.
Druhým faktorem je ne tak terorizmus jako nenávist mezi lidmi. Všichni pocházíme z této planety a již od počátku lidstva máme v sobě se navzájem ničit. Nevíme proč to tak je, jestli kvůli náboženství, barvě pleti, majetku. Podle mě to není nic jiného, než pýcha, skoro až namyšlenost a tím pádem i pocit nadřazenosti druhým. Pak vznikají konflikty světového rázu.
Myslím, že toto jsou věci, kterými je se třeba zabývat. My o tom moc nepřemýšlíme. Ale řekl bych toto jsou divy současného světa, protože tyto podmínky pro život by neměly patřit k normálu.


Marie bydlela v malém městečku Nazaret. Byla zasnoubena s Josefem. Jednoho dne k ní Bůh poslal anděla Gabriela. Anděl jí pověděl, že se jí narodí chlapeček. Děťátko bude Synem božím a dá mu jméno Ježíš. Jednou v noci se zdál Josefovi sen. Ve snu řekl Bůh Josefovi aby si vzal Marii za manželku.

V době když se měla děťátko narodit, se Josef s Marií vydali do Betléma. Cesta do Betléma byla nepohodlná. Oba byli unavení. Potřebovali najít noclech. Všude kde to zkoušeli tak bylo obsazeno. Nakonec se nad nimi slitoval jeden hospodský. Řekl jim, že mohou přespat ve stáji se zvířaty. V noci se Marii narodil syn a dala mu jméno Ježíš.

Kousek za Betlémem hlídali pastýři ovce. Náhle se obloha rozzářila světlem a v něm se oběvil anděl. Řekl jim, že dnes v noci se narodil Syn Boží. Pastýři šli do Betléma a našli ho zavinutého v plenkách jak leží v jeslích.

Tři králové z východu uviděli na obloze jasnou hvězdu. Hvězda oznamovala že se narodil významný král. Vydali se do Jeruzaléma a doufali že tam krále najdou. Místo toho se setkali s králem Herodem. Který potají plánoval že děťátko zabije. Tři králové opustili Jeruzalém a šli za jasnou hvězdou až dorazili do Betléma do malého domku. Když vstoupili dovnitř, uviděli. Marii {se}<ni> synkem. Jeden ze Tří králů přinesl {jako}<ni> dar zlato. Druhý mu dal kadidlo a třetí myrhu. V noci promluvil k Třem králům bůh a řekl ji{m|na}, aby se do Jeruzalema nevraceli a proto se vydali domů jinou cestou. Kdyšž kral Herodes {pochopil}<ni> že se Tři králové vrátili a neřekli mu kde se nový král nachazí rozlobil se. A nařídil aby všechný chlapce v Betlémě zabili.

Josef měl sen, kde ho Bůh {varoval}<ni> a řekl aby Betlém opustili. V noci Marie s Josefem a Ježíšem utekli do Egypta.


Slohová práce školní
Martina Gregorová
16. ledna 2007

Kniha – přítel člověka?
Už po staletí se po světě šíří fámy o tom, kdo je nejlepším přítelem lidstva, národa i člověka samotného. Každý člověk, jak bytost velice individuální a rozmanitá, potřebuje pro svou existenci mnoho rozličných faktorů. Jedno však máme jako lidstvo společné. Ať už jsme Angličané, Němci či Češi. Ať jsme bílí, černí či žlutí. Nezáleží dokonce ani na tom, zda-li je z vás právník, učitel nebo „jen“ obyčejný vrátný některého z podnikových parkovišť. Neobejdeme se bez přítele.
Denně potkáváme na ulicích spousty lidí, kteří jsou s přáteli na kávě, čaji, nebo zajdou do restaurace jen tak „na jedno“. Zastavíme-li se v parku, můžeme pozorovat tisíce lidí dovádějících se svými psími miláčky. Kupodivu stále ještě narazíme na osamělé osoby opírající se zády o strom, které v rukou svírají knihu. Tak kdo vám odpoví na hloupý, ale přesto často formulovaný dotaz, co je nejlepším přítelem člověka?
Na každou osobu působí jak vnější okolí, tak i jeho vlastnosti, stavy a nálady. Z toho vyplývá, že vám nikdo nezaručí, že budete-li na tom zle, pomůže vám? Že si nenajde bohatšího, hezčího přítele s přáteli na „vyšších místech“? Nikdo. Své vlastní nálady a temperament má i pes. Ovládají ho pudy, touhy, volnost. Kdo vám u této bytosti dá záruku, že například neuteče? Nikdo. A kniha?
Někteří lidé si řeknou, že jsou to prachsprosté desky obalující stoh výmyslů sepsaných někým, kdo neměl co na práci. Ale mají pravdu? Může takovýto názor vypustit z úst některá z osob, která za život přečetla alespoň jedinou knihu? Mým názorem je, že ne. Ale je možné, aby se neživá věc stala naším přítelem?
Opravdu vynikající kniha je ve své podstatě živou bytostí. Oplývá krásou, inteligencí, vtipem. Sděluje nám své vlastní názory na popisované jevy. Promlouvá nám tichým, ale přesto účinným hlasem do duše. Dokonce se může stát i naším učitelem. Dokáže nás naučit spousty věcí, které se nemůžeme dozvědět ve škole, poučit nás, co bychom měli a co ne, ať už z hlediska morálního, sociálního či estetického. Jejím úkolem je i vyvolat v nás pocity, které ani netušíme, že bychom mohli někdy cítit. Stačí jen pozorovat mimiku obličejů čtenářů, ať čtou cokoliv, sedí kdekoliv nebo mají jakoukoliv náladu. Nezáleží na to zda hltají tragické drama či se snaží prokousat historickými fakty. Krčí obočí pokud se jim něco nezdá přijatelné, koutek oka se jim leskne slzou při dojetí, nebo dokonce si razí cestičku po tváři, jelikož zemřel jeden z našich oblíbených hrdinů. Vykulí oči překvapením nebo se jim samovolně stočí koutky úst nahoru.
Zajímá vás můj názor na nejlepšího přítele? Asi ne, ale stejně vám ho sdělím. Podle mého mínění nelze jednoznačně rozhodnout. Kniha vás neobejme, když potřebujete společnost, nenechá vás vyplakat se jí na rameni a hlavně nebude stát při vás. To by přítel měl. Pes vás nechá obtočit ruce kolem svého krku, ale objetí nevrátí, pozná na vás sklíčenost, ale nemůže vám poradit. A kniha?
Vyvolá ve vás mnoho pocitů a dokáže vám poskytnout cenné rady, ale nikdy nenahradí člověka. Vtáhne vás do děje, přestanete vnímat okolní svět i své problémy. Dovolí vám sžít se s životy ostatních. Princezen, sedláků i pohádkových postav. Nechá vás u řešení jejich slastí i strastí. Poukáže na důsledky špatných rozhodnutí a umocní výsledky rozhodnutí dobrých. Ale dokáže se normální člověk, s očima ubrečenýma nebo s hlavou, ve které mu víří stovky problémů a myšlenek, soustředit na děj knihy?
Závěrem, který vyvozuji ze svých úvah je, že nejlepším přítelem člověka každopádně není kniha. Nejlepším přítelem je totiž kombinace člověka, knihy a při velkém neštěstí i psa. Člověk je prostě nejnáročnějším tvorem planety. Ale kdo má všechno?

1.Úvod, 2. Stať: 1. 3 přátelé, 2. jejich vlastnosti, 3. kniha, 4. co dokáže, 5. co který přítel umí, 6. co zvládne jako přítel kniha, 3. Závěr


Jiří Blažek
16. ledna

Rád bych se zde zabýval otázkou, zda má věda nějaký smysl. Jde však o nevědeckou otázku. Odpovědět na ni musíme tedy filozoficky. Filozofie je však věda, která vznikla v domění, že na poznání okolního světa stačí pouhé přemýšlení, bez konkrétního, bezprostředního kontaktu s vnějším světem. V důsledku toho klade velmi zajímavé otázky, odpovědi jsou ale výrazem vnitrního přesvědčení, či osobní víry daného člověka, kterou však může někdo věcně doložit.
Začnu otázkou, zda má život vůbec nějaký smysl. Já osobně jsem se o život neprosil – neměl jsem na výběr, prostě jsem se narodil – stejně tak, jako každý člověk, savec, zvíře, či obecně život. Nikdo z nás vlastní existenci neovlivňuje. „Někdo“ nás stvořil, „někým“ jsme nuceni žít, a tak nevěřím, že bychom byli pouhou náhodnou anomálií přírody – takže dejme tomu, že život smysl má.
Další otázka je jaký – je možné, že ten smysl nevědomně naplňujeme, nikdy se však o něm nedozvíme něco bližšího. To samozřejmě nelze vyloučit. Život je však subjektivní – je zcela takový, jaký si myslíme, že je, neexistuje na světě nic co lze chápat jako objektivní – to vede k myšlence, že pokud by neexistoval život, neexistoval by ani svět – pokud to tak je, pak je život podstatou světa. Závisí tedy jenom na nás, zda objasníme “sami sebe“.
Jak však, takový smysl chápat, když my, jednotlivci, jsme zde celkem krátce. Přesně nevím, zkusme si však představit, že bych vytvořil kopii sám sebe – sestavil bych se přesně atom po atomu. Byl bych to já? Co nás odlišuje? Žil bych dál díky své kopii, kdybych se zastřelil? Asi ano i ne, myslím, že to co nás odlišuje, jsou různé mechanické vlastnosti, jako intelekt, paměť, svaly. To co je pro vše živé společné – vědomí – přežívá dál.
Pokud existuje tedy něco, co by nám mohlo zodpovědět tyto otázky, je to intelekt nebo-li věda.

Úvod - filozofie
 Stať – a) život
 b) smysl
 Závěr - závěr


Slohová práce školní
Jana Kaiserová
12. června 2007
3. C

Jak bych změnila život v našem městě

Osnova: I. Úvod: Hluboká nad Vltavou
 II. Stať a) Plno příležitostí
 b) Skvělý starosta
 c) Závistiví lidé
 d) Boss
 III. Závěr: Nemožná změna

Už skoro pět let žiju v jednom jihočeském městě nedaleko Českých Budějovic. Toto město je proslulé zejména svým zámkem, který shlíží na město z vysoké skály a v poslední době je známé i díky své hojně navštěvované zoologické zahradě. Snad každý druhý člověk by chtěl žít v tomto poklidném, malebném městečku, ale já zde nejsem moc spokojená. Ano, toto městečko má vše, co by správné městečko mít mělo a možná toho má ještě víc. Vždyť ne každé městečko, které je rozlohově stejné jako Hluboká, má svůj sportovní areál s tenisovými kurty, softballovým hřištěm, zimním stadionem a golfovým hřištěm. A ne každé město má starostu, který se pro něj tak obětuje jako ten náš.
Ano, s vedením Hluboké snad už nemůžu být ani spokojenější. Jediné, co bych vytkla, je noční doprava z Českých Budějovic na Hlubokou, protože je opravdu nelidské chtít po mladých lidech, aby jezdili v půl jedenácté domů. Ale toto je jediná má výtka, které by se doopravdy dala změnit.
Já se chci spíše zaměřit na to, co mi na Hluboké vadí nejvíce. A to jsou tamní obyvatelé. Lidé, kteří na první pohled vypadají šťastní a spokojení, ale v jádru to tak není. Obyvatelstvo Hluboké se dá rozdělit do tří skupin. Tou první jsou podnikatelé, doktoři a sportovci. Prostě lidé, kteří jsou nechutně bohatí a své peníze si užívají. Tou druhou je menšina lidí, kteří pracují jako každý druhý člověk, jejich plat není závratný a jsou rádi, že s penězi vyjdou. Tou třetí a nejhorší skupinou jsou lidé, kteří majetní nejsou, ale rádi si na to hrají.
Těchto lidí je na Hluboké hodně. Jsou to lidé plní závisti a falešných předsudků. Svým způsobem mají tito lidé hrozný život. Neustále mezi sebou soutěží a bojují a neustále se ženou dopředu, aniž by se ohlíželi na své okolí. Tito lidé se snaží dostat do okolí jednoho nejmenovaného muže, který na Hluboké řídí snad všechno na co se podívá. Možní si to ani neuvědomuje, ale má neskutečnou moc a ovlivňuje hodně lidí. Ten, kdo se stane aspoň jeho známým, má prošlápnutou cestičku do budoucnosti a získá „kamaráda“, který mu rád a ochotně půjčí peníze nebo mu sežene nejlepší pozemek na nový dům, ale udržet si přízeň tohoto člověka taky něco stojí. Možná si to člověk ani neuvědomí, ale za chvíli vás má tento člověk tak omotané kolem prstu, že to, co řekne, je pro vás svaté. Nevím, možná to člověku, který tam nežije, přijde přehnané, ale je to tak. Tak trochu Sicílie.
Abych to shrnula. Život na Hluboké je skvělý, pokud to máte v hlavě srovnané a nedíváte se pod krustu tamějšího spokojeného žití.


Osmák Degu
Rozhodl jsem se popsat mého mazlíčka Osmáka Degu.
Na první pohled si všimneme že má krátké zavalité tělo velikou hlavu a ocásek. Osmák je osrstěný. Barva srsti hnědošedá s příměsí černé a k tomu je velmi hustá. Také mají silný krátký krk. Také osmáky zdobí velké ušní boltce které jsou 2cm široké při špičce okrouhlé a skoro neosrstěné. Také díky nim velmi dobře slyší. Oči mají tmavé velké jako korálky. Kroužky okolo jejich očí jsou světlejší az bílé.
Osmáci váží asi 250g jsou 16cm dlouzí a jejich ocásek je až 10cm dlouhý Jejich silná kůže tvoří 10-12% hmotnosti těla.
Osmáci se projevují hlasitými projevy a jejich chování je velmi zajímavé k pozorování. Dají se velmi rychle ochočit. A pár zajímavostí na závěr. Řezáky dorůstají osmákům rychle o 1,5-2,5cm za měsíc, proto je velmi nutné jim dopřát dostatek tvrdé potravy k obroušení zubů. Podle osmičkovitého tvaru žvýkacích ploch dolních stoliček získali Osmáci své jméno. Ale musíte si dát pozor na ocásek protože když za něj budete tahat může mu upadnout. Osmáci jsou zajímavá zvířátka a já je doporučuji každému k chovu.


Slohová práce školní
Zuzana Šperňáková
12. června 2007
3. C

V modravé dáli se třpytí můj sen

 „ Slova vytržená z krásné písně.“

Myslím si, že sny jsou v nás celý život. Od začátku našeho bytí až po konec. Ovšem v každé fázi našeho života, s přibývajícími léty se mění. Od těch dětských naivních po už takové realističtější a dospělejší.
Snít je něco nádherného. Člověk si představuje a maluje svou budoucnost. Vidí ji takovou, jakou by ji chtěl mít. V tom spočívá to největší kouzlo snění. Člověk si může vysnít cokoliv a nikdo ho o to nemůže připravit. Jsou to jen NAŠE sny. Bohužel ne vždy se člověku splní vše, po čem touží a jeho představy zůstávají nenaplněny.
Mnohdy nás právě sny a tužby drží nad vodou, když prožíváme těžké období. Potřebujeme se někam uchýlit a věřit, že bude lépe. V této době přicházejí na řadu sny. Pomáhají nám utéct od kruté reality do světa, který si přejeme. I přesto se ovšem časem musíme od tohoto světa odprostit a postavit se situaci čelem. Snění je krásné, ale není věčné. Nesmí nás nikdy úplně pohltit.
Jako malá jsem snila o spoustě věcí – o hračkách, o dárcích k Vánocům, o tom, že dostanu šaty, které nosí princezny. Těch dětských snů bylo opravdu mnoho a jsem toho názoru, že patří k dětství každého z nás. Postupem času se objevovaly nové sny, takové ty „holčičí“ a možná i bláznivé. Snila jsem o prvním polibku, první lásce. Vykreslila jsem si do detailů, jak chci, aby to vypadalo. Skutečnost pak byla jiná, ale stálo to rozhodně za to.
Ale co je teď mým největším snem? Jednoznačně šťastná a zdravá rodina. Toužím žít spokojený život, strávit ho s lidmi, které mám ráda. Užívat si každého dne, přijímat život se vším, co přináší, s jeho radostmi ale i strastmi. Tento sen nepřestanu žít nikdy. Budu doufat a věřit, že se mi splní.

Osnova: I. Úvod
 II. Stať a) snění
 b) význam snů
 c) dětské sny
 d) „holčičí“ sny
 III. Závěr


Rech, K., kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
a) Jaký bych já byl učitel/Jaká bych já byla učitelka

Jaký bych já byl učitel

Já učitel, to si nedokážu představit. Učitel musí být vytrvalý, trpělivý, tolerantní a musí umět vhodně podat učivo svým žákům. To by mi asi moc nešlo. Vytrvalý a trpělivý celkem jsem, ale kdyby mi někdo z žáků udělal třikrát tu stejnou chybu asi bych to už nevydržel a šel si hledat nové zaměstnání. Tolerance, s tou neumí moc zacházet. V některých případech bych byl schopen odpustit i obrovské chyby, v jiných bych neodpustil ani maličkou chybičku. Když si představím, že bych měl učit v naší třídě, kde musí být velmi obtížné sjednat si jen porádek, byl by to pro mě hodně tvrdý oříšek. Po jednom dni učení u nás bych večer padl polomrtvý do postele a další den by se mi vůbec nechtělo vstávat a vrátit se do té budovy a pokračovat s výukou. Z tohoto důvodu obdivuji učitele, kteří to s námi jsou ještě schopni vydržet, já takovou povahu nemám. Proto jsem si vybral jiné povolání, kterému se budu v životě věnovat.


Dívám se do zrcadla

Osnova: I. Úvod – proč jsem si vybrala toto téma

II. Stať 1. Ve škole

2. Před lidmi

3. Vnitřní pocit uspokojení

4. Lituji

III. Závěr – jsme, jací jsme

Vybrala jsem si toto téma, jelikož si myslím, že k němu mohu napsat více než k něčemu, co bych si musela vymýšlet. Toto se týká mě a řekla bych, že může být celkem přínosné se nad sebou občas zamyslet. Přiznám se, že mé zamyšlení nad sebou bude možná trochu vycházet i z názorů mého okolí, neboť se jej snažím vnímat, musím však podotknout, že se jím neřídím.

Stále bojuji se svou nervozitou a nedostatečnou sebedůvěrou. Hlavně ve škole a před cizí společností. Co se týká školy, mám mimo jiné strach ze špatných známek, protože mám pocit, že se ode mě očekává jen výborný prospěch. Jak ze strany rodičů, tak kantorů. Nevím, proč to tak beru. Vím, že nejde o život. Samozřejmě to nejde vždycky, ale když se něco podaří, je to dobrý pocit a hlavně velká úleva.

Před cizími lidmi si připadám snadno zranitelná, bojím se promluvit, abych se neztrapnila, cítím na sobě jejich oči. Také bych nerada někoho zranila nebo zklamala, to platí nejen pro neznámé lidi, ale i pro mé blízké přátele. Možná bych se měla více uvolnit a být spontánnější.

Ráda skládám básničky. Po dlouhém dni se nikdy nemohu dočkat chvíle, až ulehnu do postele a začnu psát. Přináší mi to pocit úlevy a osvobození, ikdyž to možná zní trochu přehnaně. Nejlépe se mi píše, když tu básničku chci někomu dát a vím, že ten někdo z ní bude mít radost a zamyslí se nad ní. To je nádhera. Určitou úlevu, pocit důležitosti a radosti nacházím i ve skládání písniček. Když nad tím přemýšlím, vlastně ani nevím proč. Možná pro vnitřní pocit uspokojení, že dělám něco smysluplného. Jedna dávná kamarádka mi po přečtení dopisu ode mě řekla, že je jí z mých slov krásně. Na to nezapomenu.

Lituji mnoha věcí. Třeba slov, která vyšla z mých úst a někomu ublížila, slov, která jsem měla vyřknout a mlčela. Špatných věcí, které jsem udělala, věcí, které jsem měla udělat a jen nečinně stála. Nebudu to konkretizovat. Nejsou to sice žádné velké prohřešky, nicméně mě velmi mrzí.

Vím, že čas nejde vrátit. Ani bych to vrátit nechtěla. Myslím, že všechno, co člověk řekne, udělá, co kdo řekne a udělá jemu, čím člověk projde, to všechno ho nějak formuje a lidé se tak stávají takovými, jací jsou.


Skládka v srdci Evropy

Červen roku 2006 se blíží mílovými kroky. Na tento měsíc se lidé těší hned z několika důvodů. Snad se konečně v tomto měsíci po dlouhé a tuhé zimě ohřejeme. Dalším důvodem je mistrovství světa ve fotbale, které se koná v Německu. Fotbaloví fandové se už nemohou dočkat a už chtějí vidět nejlepší fotbalisty z celého světa, jak se budou honit za tím „kulatým nesmyslem“. V červnu se však koná ještě jedna událost, která zatím nevzbuzuje u veřejnosti takovou pozornost.

Touto událostí jsou volby do poslanecké sněmovny, která tak po čtyřech letech zase jednou změní osazenstvo. Všechny politické strany tak bojují a budou bojovat o hlasy voličů, aby se dostaly k moci a mohly utvářet a koordinovat pravidla pro společnost, která se jimi bude muset řídit. Všichni se budou snažit převzít otěže moci, které jim budou poskytovat možnost vládnout ke spokojenosti občanů. A proto se už v těchto dnech rozjela řada kampaní, ve kterých se budou politické strany snažit ulovit občany, kteří je pak budou volit. Bohužel musím konstatovat, že způsob „lovu voličů“ se příliš za těch 16 let, kdy můžeme svobodně volit, koho chceme, nezměnil. Domnívám se, že se mezi námi voliči najde je hrstka těch, kteří by se zatím nesetkali s plakáty a bildboardy, které můžeme najít na téměř všech veřejných prostranstvích a na kterých můžeme vidět politiky obklopené populistickými slogany, které mají přilákat voliče. Každá strana má své praktiky, své postupy a svou strategii. Každá strana na svou kampaň vynaloží různé finanční prostředky. Každá strana má svou představu, jak vládnout a jak učinit naše životy lepšími. Každá strana má své leadry. Jedno mají však všechny strany společné. Je jim jedno, jestli naslibují voličům „hory doly“, které stejně nesplní. Hlavní věc je, aby se {jejich členové}<in> dostali k moci a k lukrativním korýtkům, které jim zajistí pohodlný život na čtyři roky. Je jim jedno, že občan, který se těšil na slíbené a očekávané změny, se jich nedočká. Naštěstí výřečnost našich politických špiček je obrovská. Ke každému „pichlavému“ dotazu se dokáží postavit čelem a dokáží se z něho dokonale vymluvit a svést vinu na někoho jiného. Já nic, já muzikant.

Nyní si můžeme projít jednotlivé strany a jejich slipy. Například ODS, která se po osmi letech půstu snaží ze všech {sil}<ni> převzít pomyslné otěže moci, slibuje pětičlenné rodině, že si vydělá o 66 000 Kč ročně více, když nechá Mirka Topolánka a jeho kolegy realizovat daňové a sociální reformy, které naše země potřebuje jako „koza drbání“. Už se těším na výmluvy, kterými se budou představitelé ODS v případě vyhraných voleb omlouvat svým voličům za to, že nedokázali tyto reformy kvůli ostatním parlamentním stranám prosadit. Takže tato rodina, která lákavé nabídce ODS uvěřila, bude muset strávit zase jednou rodinnou rekreaci na našem území a o zahraniční dovolené si nechat pouze zdát. Současná vládní strana ČSSD zase slibuje pokračování růstu<in> prosperity a blahobytu. Jakého blahobytu? Jaké prosperity? Možná představitelé strany Jiřího Paroubka zapomněli zmínit, že se bude jednat o jej{i}<in>ch blahobyt a ne o blahobyt nás všech. Strana Cyrila Svobody KDU-ČSL bude zase dbát o o rodinu a její potřeby. Alespoň to vyplývá z jejich bildboardu, na kterém je Katerina Neumanová se svou dcerou Lucinkou. Splní to?

{dokončeno v konceptu}<co> Doufám, že po těchto


Bylo nebylo aneb z Pohádky do reality

„Ale kampak byste chodili? Copak jste neslyšeli o tom, jak trpaslíci unesli Širokého?“ pokřikovali na mě a mé dva kamarády Edu a Fandu dva starší pánové, když jsme šli vesnicí Zapadlice do Temného lesa. Už několik dní jsme se sem trmáceli a konečně jsme už byli skoro na konci naší cesty. Nejedli jsme dlouho, ale přece jsme plni sil a odhodlání zachránit pohádkový svět.
„Konečně jsme v lese!“ zvolal Eda, sedl si a zahryzl se do poslední tatranky, kterou měl. Já s Fandou jsme zatím prozkoumávali okolí. Když si Eda konečně vysbíral drobečky z bundy, vyrazili jsme směrem, který nám řekl Dlouhý do vysílačky. Po překonání několika překážek jsme dorazili k dolu. Já, jakožto velitel našeho záchranného oddílu, jsme řekl, že Širokého musíme zachránit za každou cenu. Když jsme vběhli do dolu, hned nás překvapilo to ohlušující ticho. Nikde nikdo. Jen světlo na konci tunelu. Pomalu jsme si připravovali zbraň, které se trpaslíci nejvíc báli. Byla to voda, kterou nesnášeli. Užívali si totiž svojí špíny. Byli jsme už sehraný tým. Fanda pumpoval, Eda mířil a já jsem je kryl ze zadu. Měli jsme nejlepší stříkací pistoli, která byla k dostání na trhu.
Když jsme vešli do jakéhosi předsálí, zlehka se k nám linul slabý hluk, povyk a halasení, jakoby se někde vepředu bojovalo. Zavelel jsem k útoku: „Hrrrr na ně!!!“ Ale po několika málo metrech jsme se museli zastavit, protože pro obrovské davy trpaslíků už se nebylo kam pohnout. Zůstali jsem stát s otevřenýma pusama. Opravdu jsem nečekali, že něco takového uvidíme. Před zraky obrovského počtu trpaslíků se promenádoval Široký a užaslým trpaslíkům předváděl své kousky. Fanda se málem udusil, jak zadržoval smích a já jsem měl taky co dělat. Ale přesně v tu chvíli si nás všiml Široký, přišel k nám a řekl, že se nikde neměl tak dobře jako tady, že mu dávají jídlo lepší, než jaké kdy měl na zemi. Řekl ještě: „...princezny mě už stejně nepotřebují!“. Dal nám jídlo na zpáteční cestu a slíbil, že nám pošle dopis, odvalil se zpátky před své obecenstvo a pokračoval ve svém umění. Tak takhle neslavně skončila naše záchranná akce! Vrátili jsme se domů a raději si to „dobrodružství“ nechali pro sebe.


Životopis
Jmenuji se Eva Müllerová a narodila jsem se 21. prosince 1994 v Kladně. Bydlím v ulici Dánská 2285.
Můj otec Stanislav Müller narozen 8. října 1968 je soukromý podnikatel, matka Lenka Müllerová narozena 7. května 1969 pracuje jako učitelka na střední soukromé škole v Kladně a je také instruktorkou a trenérkou aerobiku. Oba rodiče bydlí ve stejném bydlišti jako já. Sourozence nemám.
Do základní školy jsem začala chodit v roce 2001. Nyní navštěvuji 9. ročník základní školy Vodárenská 2116 v Kladně. Z vyučovacích předmětů mám nejraději zeměpis, přírodopis, český, anglický a ruský jazyk.
Ráda cestuji, poznávám nová místa, poslouchám hudbu, lyžuji a jezdím na kolečkových bruslích. Mimo školu se také věnuji sportovnímu aerobiku a kreslení. V aerobiku se mě a mému týmu podařilo umístit na druhém místě na mistrovství světa.
Díky zdravému pohybu problémy se zdravím nemám.
Mým cílem je, dostat se na střední školu a po maturitě studovat na vysoké škole.

Eva Müllerová v Kladně 8. ledna 2010


Veronika Křížová, I. E
25. 2. 2004

2. písemná práce

Moje přítelkyně
(Charakteristika)

Osnova: Úvod: Seznámení s Luckou.
Stať: 1) Popis vzhledu.
2) Koníčky.
3) Její povaha.
Závěr: Odstěhování a rozloučení.

Už ani nevím, kdy jsem ji viděla naposledy. Tak tři roky to budou určitě. Moje bývalá spolužačka a hlavně přítelkyně ze sedmé třídy. Zcela živě si pamatuji, když k nám do páté třídy 1. září poprvé přišla tato menší blondýnka. Abych upřímně řekla, na první pohled vypadala jako „typický šprt“, ale již po pár týdnech jsme si padly do oka a staly se z nás nejlepší přítelkyně. Protože jsem poznala jaká opravdu je a taky co má uvnitř sebe.
Lucka, jak už jsem řekla, je menší blondýnka, má trochu silnější postavu a krásné pomněnkové oči. Nejraději nosí sportovní oblečení, ale nepohrdne šaty ani sukní. Ale co by si na sebe opravdu vzít nemohla jsou boty na vysokém podpadku. Na nich, jak ona sama říká, už se jednou „přerazila“ a od té doby je na sobě už neměla.
Má velmi ráda zvířátka a sport. Sama vlastní psa Bena, který je kokršpaněl, morče Julinku a měla i snehovodní želvu Amálku, která ji bohužel umřela. Také velmi ráda tancuje, chodí do kroužku na moderní tance a musím uznat, že jí to moc jde, je opravdu talentovaná. Kromě procházek s Benem ráda jezdí na kole a kolečkových bruslích. Ale co na ni obdivuji nejvíce je to, jak umí kreslit, dokáže opravdu nádherné výtvory. Proto se ani nedivím, že by jednou chtěla na uměleckou školu. Zatím však chodí na gymnázium.
Lucka byla a nejspíš pořád je jeden z nejúžasnějších lidí co znám. Je přirozeně chytrá, ne že by se musela něco učit bůhví kolik hodin, a každému chtěla za každých okolností pomoci. Ať to byl někdo, koho měla ráda nebo někdo, s kým se zrovna nemuseli. Jí to bylo jedno a snažila se mu pomoci jak jen to šlo. Prostě nešlo nemít ji rád. I když musím přiznat, že jsme se občas i hádaly, i když ne moc vážně. Většinou to bylo kvůli její naivitě. Protože ona si myslela, že jak ona se chová k ostatním, tak oni se budou chovat k ní. Ovšem, že u většiny lidí to tak nebylo a spíš ji jen využívali. A to mě velmi rozčilovalo, protože ona si stejně stála za svým a nenechala si nic vymluvit. I když mě to někdy opravdu vytáčelo do běla, z druhé strany jsem byla ráda, že je taková, jaká je, protože takových lidí už přece jen tolik není. Jen mi jí bylo líto, když se jí toto jednání vymstilo a ona pak byla smutná. Jinak je to velmi veselá dívka, kterou jen tak nezahlédnete plakat a má velký smysl pro legraci, prostě žádnou nezkazí.
Toto naše přátelství skončilo v sedmé třídě, když se s rodiči odstěhovali někam za Dobříš. Pak jsem u ní byla ještě na prázdninách, ale teď už si jen občas pošleme dopis. Pamatuji si, jak jsem byla docela na dně když odjela, ale teď už vzpomínám jen na to hezké, co jsme spolu prožily a to mi nikdo vzít nemůže.


17. prosince 2008
Lucie Komárková V3k

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.
Osnova: 1) Co je realita?
2) Štěstí
3) Dětské pohádky nebo vysněná realita
4) Minulost
5) Jak realitu změnit?

Všichni žijeme ve světě, který je možná jiný, ale realita každodenního života je stejná. Každý to zná, máme nějaké povinnosti, které musíme udělat. Problémy, které musíme řešit. Potřeby, které musíme naplňovat.
Ovšem otázka je, jestli nám to tak vyhovuje. Jsou lidé šťastní? A ti co na to přikyvují, jsou OPRAVDU šťastní? A co je to štěstí? Je realita, ve které žijeme, opravdu dobrá? Mohli bysme ji změnit?
Už jako malé děti jsme se dívali na pohádky a snili o životě jejích hrdinů. Přáli jsme si bohatství a vzdušné zámky, co měli králové, krásné róby a honosné šperky, co měly královny a lásku, štěstí a dobro, co tam mezi lidmi panovalo. Ale proč? Nezkreslili nám už tenkrát naši rodiče představu o skutečnosti, když nám ty pohádky pouštěli? Možná právě proto nám dnes může realita připadat nudná, smutná nebo dokonce děsivá. V dětství jsme si totiž vytvořili představu o snovém životě a skutečnosti, která se nám né vždy vyplnila. O skutečnosti, která existuje právě jen v pohádkách, ale to nám tenkrát nikdo neřekl. A my jsme mysleli, že až vyrosteme, bude právě taková.
Myslím, že dříve byli děti na realitu lépe připraveni, protože jim jejich rodiče vyprávěli příběhy děděné z generace na generaci, které pocházely ze skutečného života. Ze života, který ne ně čekal venku za dveřmi. Možná je ale život těžší než tenkrát a my si to jen díky technickému pokroku neuvědomujeme.
Jak si ale můžeme realitu změnit? Pravda je taková, že nemůžeme. Můžeme jen změnit sami sebe a skutečnost se pak možná změní sama. Je potřeba dívat se na svět jinýma očima, třeba dětskýma. Třeba pak uvidíme i to, co jsme doposud neviděli. A realita se nám bude jevit v úplně jiném světle. Možná hezčí. A o to nám jde, ne?


William Shakespeare: Hamlet
Jedná se o dramatické dílo – o tragédii. Hlavním tématem je vražda velmi blízkého člověka, která musí být pomstěna. Námětem tohoto díla byl pravděpodobně historická událost.
Z hlediska kompozičního je dílo psáno chronologicky, je zde však užito i paralelismu a gradace.
Jazyk této trágédie je spisovný, objevují se zde i archaismy.


Adam Rožánek 1. C
16. prosince

1. písemná práce
Letní dobrodružství
(vypravování)

Osnova: 1) Úvod –
2) Vlastní stať –
3) Závěr –

Byl poslední školní den v 9. ročníku na základní škole. Před námi se otevíraly dveře prázdnin. Na tento den jsme čekali celých devět let. Moc jsme se těšili, a proto jsme si připravovali nějaké pěkné a hrůzostrašné letní dobrodružství. Domluvilo se nás sedm. Mezi námi bylo 5 kluků a 2 dívky. Toto složení jsme vybrali, protože se nám ani víc dívek nepřihlálo, protože neměly čas. Vybrali jsme si příjemné místo v Doksech u Prahy. Byl tam krásný rybníček opuštěná chata a hlavně klid a pohoda temného lesa. Bylo to prostě úžasné. (My) jsme měli vyjed ve 13:45 z Holešovického nádraží. Ale už tehdy jsme se opozdily, a tak jsme se stresovali, abychom stihli další vlak. Ten jel v 17:30. Když jsme dojeli, bylo už šero. Štěstí bylo, že kluci vzali mapu s přesným popisem cesty. Náš příchod na chatu byl kolem 9 hodiny, protože se nám holky na chvíli ztratily, ale naštěstí je nic zlého nepotkalo, kromě trochy dobrodružství. Asi po půl hodině kluci našli Petru a za chvilku Báru. Nic je neukradlo, ale byly trochu vyděšené a roztřesené. Na chatě byla kupodivu elektřina, avšak bohužel k naší smůle vůbec nefungovala. Byly spálené pojistky. Dívky pořád zdržovaly, avšak se ukázalo, že se to vyplatilo, protože vzaly svíčky. Naštěstí jsme nemuseli být pouze při měsíčním světle. Měli jsme však další problém, neměly žádné sirky. Ja Tomáš a Petra jsme si řekli, že půjdeme najít křesací kameny. Vzali jsme s sebou jedinou baterku. Na chatě zůstala vyděšená Bára s klukama. Snažili se ji uklidnit, ale marně. Asi tak po 5 minutách jsme je našli. Celý šťastní jsme začali tancovat, což jsme neměli dělat, protože jsme svým hlukem probudili lesní zvířátka. Najednou kolem nás proletěla sova a málem nás chytil infarkt. Ale pořád jsme se pořád nebáli. Po chvíli nám přestala svítit baterie. A začalo to. Petra si nás přitiskla a řekla, že se strašně bojí. Řekli jsme jí, že se bát nemusí, protože jsme s ní. Šli jsme velice pomalu a vždy, když krupla větev všichni jsme sebou cukli. Petra začala slabě pískat hrůzou. Z ničeho nic jsme uslyšeli hýkot sýčka a začali jsme se hrůzou třást. Tomáš si všiml, že jsme asi zabloudili a to neměl říkat, protože Petra začala brečet a nechtěla nikam dál.
Začali jsme slyšet neuvěřitelný vřískot, který se stále zesiloval a zase oddaloval. Poznali jsme v něm Báru. Začali jsme běžet, protože nám měsíc posvítil na cestu. Dorazili jsme k chatě a nikdo v ní nebyl. Petra s Tomášem zůstali v chatě a já pokračoval hledat.
˂dokončeno v konceptu˃
Nechal jsem Petru s Tomášem, aby ji mohl dále uklidňovat a šel jsem je hledat. Nebylo to nic těžkého, protože jsem je našel podle křiku. Ten byl snad slyšet míle dale. Byli tam úplně všichni a klepali se strachem. Když jsem promluvil málem mě zabili. Vrátili jsme se a řekli všem že jim proběhlo pár myší před nosem. A začali se smát. Druhý den už bylo vše v pořádku. A byly jsme spokojení. Bylo to krásné dobrodružství.


31.10. 2006
Kateřina Holinská, 2.D
1. písemná slohová práce
Vývoj hudby
(Mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – přivítání spolužáků
II. 1) Starověk
2) Středověk
3) Renesance
4) Baroko
5) Klasicismus
6) Romantismus
7) Hudba 20. století
III. Závěr – Ukončení referátu

Milí spolužáci!
Jako téma mého referátu jsem si vybrala vývoj hudby. Toto téma asi není nijak zvlášť zajímavé pro mladé lidi, ale každý mladý člověk hudbu poslouchá a podle mého názoru by měl vědět alespoň něco málo o tom, co předcházelo jeho oblíbeným hudebním skupinám.
Ve starověku byl velký rozmach hudby hlavně v Egyptě a Řecku, kde byla kultura všeobecně velmi podporována. Jeden z nejstarších tónových systémů se však objevil v Číně – tzv. Pentatonika, ve které se objevovalo pět tónů (Pente = pět): f, g, a, c, a d. Nejstarší dochovaná píseň zapsaná právě v Pentatonice je z 2. st. př. n. l. a jmenuje se Seibilova.
V raném středověku začala křesťanská církev rozvíjet druh hudby nazývaný gregoriánský chorál. Tato hudba byla založena na starých židovských zpěvech, zpívalo se v unisonu (neboli jednohlasu) a bez doprovodu nástrojů. Kolem roku 1000 n. l. vymyslel benediktinský mnich Guido d´Arezzo linkový systém hudební notace (tzn. zápis not, tak jak ho známe dnes my). Tento způsob zápisu měl zásadní vliv na způsob zpěvu. Západní hudba tak vyvinula harmonii, která znamená zápis dvou a více tónů, jež mají zaznět současně ve formě akordů. Ve středověku vznikalo i mnoho světské hudby. Přibližně od roku 1000 začali po Evropě putovat studenti, kterým se říkali --- nebo vaganti. Chodili od dvora ke dvoru, recitovali básně a zpívali. Dalšími šiřiteli světské hudby, které určitě znáte, byli zchudlí rytíři (ve Francii nazývaní trubadúři, v Německu minessengři). Ti zpívali o své lásce pod okny své milované.
Za renesance hudba nabyla na hloubce, bohatosti a síle. Většinou se skládala z několika melodických linek nebo motivů, které se hrály nebo zpívaly současně (tomuto postupu se říká polyfonie). K průkopníkům renesanční hudby patřili hlavně Francouzi a Angličané, jako například Guilliame Dufoy a Thomas Tallis. Duchovní hudbu silně ovlivnila reformace. Aby se lidé aktivněji zapojovali na bohoslužbách, psali pro ně reformátoři jednoduché církevní písně. I římskokatolická církev začala svým věřícím pokládat novou srozumitelnější hudbu. Mnoho nového se událo i ve světské hudbě. Šlechta pěstovala dvorský tanec, ale také hudbu a zpěv. Oblíbenou písňovou formou byl madvigae, který se psal pro více hlasů, aby ho mohlo zpívat několik lidí. Oblíbeným renesančním nástrojem bylo clavicytherium. Byla to vlastně raná vertikální forma cembala. Stejně jako u klavíru i u tohoto nástroje dlouhé struny vydávají hluboké tóny a kratší struny tóny vyšší. Do strun ovšem nenarážejí kladívka, ale drnkají na ně trsátka z brku připevněná na dřevěných tyčkách. Jako většina hudebních nástrojů té doby je i tento bohatě zdobený.
V barokním období se hudba stává komplikovanější. Jak instrumentální, tak i vokální skladby obsahovaly místa s mnoha rychlými notami, jejichž provedení vyžadovalo velkou zdatnost. Od zpěváků se pak předpokládalo, aby pomalejším melodiím dodávali napětí vkládáním vlastních not. Hudba se stává dramatičtější, charakteristické jsou pro ni kontrasty v dynamice (neboli síle), v tempu i v počtu hudebníků v souborech. Drama a vášeň našly své uplatnění ve zbrusu nové hudební formě – v opeře. Vyvinula se na počátku 17. století ze zábav na italských dvorech. Brzy začaly po celé Evropě vyrůstat operní domy a přední operní pěvci se stávali známými osobnostmi. Nejvýznamějším skladatelem další nově vzniklé hudební formy – fugy (komplikované kompozice), byl Johann Sebastian Bach, který je psal převážně pro cembalo a varhany.
Asi v polovině 18. století začal barokní sloh vycházet z módy. Lidé začali dávat přednost uhlazenější a vyrovnanější hudbě. Tyto vlastnosti byly charakteristické pro umění starého Řecka a Říma, „klasických“ civilizací, podle nichž toto období trvající do 20. let 19. století, také dostalo jméno. Některé barokní hudební formy však zůstávají v oblibě samozřejmě přizpůsobené novému vkusu a zdokonaleným nástrojům. Byl mezi nimi i koncert, skladbou pro orchestr s významnou rolí určitého nástroje. Mozart např. napsal 21 klavírních koncertů. Přibyly i nové formy, např. symfonie, orchestrální skladba, která má zpravidla čtyři věty různého tempa. Tuto formu přivedl k dokonalosti Josef Haydn.    Velký ohlas také měla v roce 1824 premiéra Beethovenovy Deváté symfonie ve Vídni.
Počátkem 18. století se umění začalo zaměřovat na „romantická“ témata – témata, jako jsou krásy přírody, nadpřirozené síly atd. Skladatel Ferenc Liszt přišel s novou hudební formou, jednovětou orchestrální skladbou nazvanou symfonická báseň. Jejím záměrem bylo vyjádření dramatického námětu nebo příběhu. Skladatelé v těchto formách také vyjadřovali své vlastní pocity. Jiní zase používali symfonie, aby jejími tóny „vykreslili“ dramatické krajiny či vyvolali sny a emoce.
Na sklonku 19. století se symfonie „prodlužovaly“ a začaly vyžadovat větší orchestry. Hudba i nadále vyjadřuje city a duševní rozpoložení. Díla ale začala vyjadřovat i nový trend – vlastenectví. Tento druh hudby měl v sobě prvky lidové hudby, jimiž se vyjadřovaly vlastenecké myšlenky. Tradiční opera se skládala z písní (árií a sborů) propojovaných recitativy („zpívanou řečí“)
Ve 20. století prošla hudba mnohými změnami. V této době vytvářel Arnold Schönberg svoji 12ti tónovou hudbu, nemelodickou skladebnou techniku, která je úplným opakem libozvučné hudby. Pro vývoj hudby v další etapě je typické, že o tom, co se bude zpívat nebo hrát rozhoduje interpret nebo náhoda. Dlouhodobé opakování krátkého úseku nebo gradující obměny krátkého motivu vyjadřuje minimalismus. Ve 20. st. se na hudební scéně objevily základy dnešní moderní hudby, kdy vývoj vedl od jazzu a muzikálu přes rock´n´roll, rock a pop až k dnešnímu technu, hip hopu, crunku atd. Hudba se vyvíjí stále a bude i v budoucnu, proto tento referát nemohu uzavřít přímo nějakým stylem a mohu jen říct, že jsem zvědavá, co dalšího nám hudba přinese. Děkuji za pozornost.


Datum: 3.11. 2005
Adam Muška
1.písemná práce
Historie SK SLAVIE PRAHA
(referát)

Vážení pánové, vážené dámy, milé děti!
Chtěl bych vám poreferovat o jednom z nejslavnějších pražských i českých fotbalových klubů. Mnozí z vás o něm již určitě někdy slyšeli. Jedná se o klub SK SLAVIE PRAHA.
Jeho historie sahá již do roku 1892, kdy byl založen oddíl SLAVIE PRAHA. Jistě si většina z vás uvědomuje, že klub tak mladý není, ba naopak toho má hodně za sebou. Období úspěchů a neúspěchů se prostřídalo mnohokrát za tuto více než 100letou historii. Fotbalový klub jako takový byl založen nakrátko poté v roce 1894, ale za vznik se spíše počítá již ten zmíněný rok 1892.
Žádné jiné klubové barvy nejsou v Čechách tak známé jako ty červenobílé. Každý „slávista„ hrdě nosí své klubové barvy. Sešívaní se slávistům neříká nadarmo, neboť dres je rozdělen horizontálně na dvě části, a to bílou a červenou. V té bílé části je červená pěticípá hvězda. Spousta nenávistivých „fanoušků„ pokřikuje na slávisty kvůli tomu antisemitistické pokřiky. Doufám, že vy stejně jako já toto chování odsuzujete. Během historie se domácí dresy slávistů příliš nezměnily, což je asi jeden z důvodů, proč jsou tak známé.
Nyní bych vám chtěl spíše přiblížit historii klubu po sportovní stránce. Hned první zápas Slavie se hrál na Císařské louce, prvním „stadionu„ SK Slavie Praha, proti Bohemians Praha. Tento zápas vyhráli slávisté 4:1. Určitě znáte všichni derby pražských S. Hned to první se hrálo na Císařské louce roku 1896. První historické derby vyhrála Slavie 6:1. Prvních evropských pohárů se zúčastnila Slavie až v roce 1926. V tomto zápase remizovala s Benfikou Lisabon 3:3. Byl to jeden z prvních vynikajících výsledků na evropské scéně. Tento zápas se hrál na stadionu Benfiky. Nejlepším kanonýrem slávistické historie je legendární Josef Bican. Hrál za ní ve 30. a 40. letech minulého století. Nastřílel během této doby více jak 500 branek, což je vlastně i světový rekord. Zhruba před 4 roky uznala světová fotbalová asociace FIFA tento rekord. V dalších obdobích prožila Slavie hodně pádů. Dvakrát sestoupila do druhé ligy, ale vždy se dokázala vrátit zpět mezi elitu. Titul získala v celé své historii celkem devatenáctkrát, což je druhá nejlepší bilance hned za Spartou. Slavie měnila mnohokrát stadion. Její druhý azyl byla Letná, poté <nedokončeno>


1. listopadu 2005
Aleš Matějka, 3.E
1. písemná práce
(Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším přispěním, neexistují samy o sobě.)
(úvaha)

„Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším přispěním, neexistují samy o sobě.“
V této úvaze se pokusím nastínit svůj názor na otázky jako proč je na světě zlo, kdy se objevilo atd. Pro začátek je důležité si uvědomit, že zlo není na světě od počátku věků a také, že v přírodě se nevyskytuje ani v říši živočišné, ani rostlinné. Samozřejmě, zkuste si představit krokodýla, kterak páchá zločin! Vyloučeno, není k tomu vhodně uzpůsobený. Člověk, na druhé straně, ano, až moc dobře. Ale bylo tomu tak vždy? Podívejme se na vývoj člověka; kdy došlo k tomu, že lidé začali páchat bezpráví? Bylo to snad s příchodem peněz? Ve skutečnosti už s příchodem jakéhokoli hmotného majetku! Jakmile opice sestoupili na zem a začali „hospodařit“ a získávat osobní vlastnictví, otevřela se jim cesta k dokonalosti, kterouž ochotně nastoupily. V tu chvíli se stali lidmi!
Páchat zločin, bezpráví a násilí je lidem vlastní!
Zločinnost je lidem vlastní, ne však šimpanzům, ač jsou nám tak podobní. Proč? Čím se člověk liší od zvířete? Tím, jak jsme se postupně vyvíjeli, objem mozku se zvětšoval a tělo se stále víc uzpůsobovalo vykonávání „duchovních“ i ručních prací, se mezi lidmi začali tvořit rozdíly. To vše jen díky vědomí, uvědoměním si sebe sama, schopností přemýšlet! Díky této schopnosti – přemýšlení – jsem přestal být zvířetem, stal se člověkem. Díky této schopnosti jsou lidé o něco víc, jsou dokonalí. Ale díky přemýšlení umím také páchat zločiny a tak jsem dokonalý leda ve své nedokonalosti! Myslím, že ještě nejsme na dost vysokém vývojovém stupni – jednou budou lidé mnohem přemýšlivější – budou tak přemýšlet, až si uvědoměj nesmyslnost páchání zločinů – to už nebude člověk, ale nadčlověk – dokonalý!
Zatím se ale od zvířete lišíme „jen“ projevováním citů; smíchem, pláčem, pácháním hříchů. Kde se to v nás tedy bere?
Podívejme se na gorilu či krokodýla. Všichni krokodýli i gorily vypadají úplně stejně, jako příslušníci jejich druhu a stejně se i chovají! Když totiž krokodýl zabije rybu, nepocítí jak ho hryže svědomí a nemá pocit viny. A tak je to u všech krokodýlů. A u lidí? U lidí jsou vyjímky – někteří prostě odmítnou vánočního kapra. A proč? Z důvodu nějakých vnitřních pohnutek, ať už jsou jakékoliv, kvůli vlivu společnosti. Uvedu další příklad. Tarzan – člověk! – žijící v džungli, zcela oproštěný od civilizace, by se asi moc dlouho nezamýšlel nad tím, zda rybu zabít, či ne, kdyby měl hlad. Tarzan by se nikdy nestal vegetariánem. Žil se zvířaty a uvažoval jako oni. Ačkoliv byl moudřejší než opice a přemýšlel, lidství v něm bylo významně potlačeno a proto – Tarzan by také nespáchal zločin! Tolik vychvalovaná schopnost přemýšlet, naše jedinečná vlastnost, která nás odlišuje od zvířat, je dána naším vývojem a vývojem okolního prostředí!
Chtěl bych se také zamyslet nad tím, co je zločin. Bohužel to není tak lehce rozpoznatelné, jak by se mohlo zdát. Třeba já, nebo vy – jsme přece „dobří lidé!“ Ale zločin stejně tak spáchat můžeme, protože – příležitost dělá zloděje. (Ne vždy, samozřejmě.) Ale platí to pro krokodýla? Myslím, že ne tak docela. Samozřejmě, když je hlad, mohou krokodýli soupeřit o jednu rybu, jeden krokodýl může zabít druhého, ale to není zločin, nýbrž normální boj o přežití, jak ho určuje Příroda. Tento boj se ale nedá vztáhnout na člověka a únosy a pojišťovací podvody, protože to jsou zcela úmyslné a zákeřné zločiny, které vedou k pouhému získání větší moci, ne přežití.
Obávám se, že zločin v jakékoli formě nás bude provázet ještě hodně dlouho, protože ho máme zakořeněný moc hluboko v sobě. Jediné, co můžeme dělat, je snažit se ho potlačit. V sobě i druhých. Ale začít musíme u sebe. A jestli nás jednou dobrovolně – (ne násilně – převýchovou nebo „vymýváním mozků“) – zločin opustí, už nebudeme člověk „moudrý“, ale budeme se moct hrdě označovat titulem člověk dokonalý.


Ptáš se, jak se mi teď daří

Ahoj Evo,

děkuji Ti za Tvůj dopis opravdu velmi moc mě potěšil. Na Tvou otázku, jak se mi teď daří není tak snadné odpovědět, ale já se o to pokusím.

Jak jistě víš nastoupila jsem na novou školu – {název gymnázia}<priv>. Není to tak dávno co jsem měla velkou obavu z toho jestli mě vůbec přijmou... a teď jsem tady. Ten čas opravdu neuvěřitelně letí!

Můj první dojem ze školy byl velmi zvláštní a mé pocity hodně smíšené. Vůbec jsem nevěděla jestli mám být šťastná nebo ne. Vešla jsem do třídy a všichni na mě koukali jako na vesmírné stvoření, které přijelo na dovolenou. Zmocnil se mě nepříjemný pocit a trochu se mě dotknul i strach. Posléze jsem zjistila, že se takhle cítili úplně všichni a to mě do jisté míry uklidnilo.

Uplinulo pár měsíců a všechno je lepší. Obavy ze mě opadly a pomalu si začínám zvykat. Občas se ve škole sice ještě trochu ztrácím a nemůžu najít učebnu kterou zrovna hledám, ale alespoň zavítám i do těch míst kam bych se za normálních okolností vůbec nedostala. Co se týče učení, nároky jsou samozdřejmě větší než na základní škole. Ze zaťatými zuby se to dá ale celkem zvládnout. Velkou oporou mi je i třídní kolektiv, který je skvělí.

Nároky školy ovlivnily i můj volný čas. Není ho tolik jako dřív, bohužel. Po příchodu domů se musím „ponořit“ do učení a hodně času mi zabere i dojíždění. Na své koníčky si čas přesto vždycky najdu. Stále se věnuji plavání, jízdě na kole a mému oblíbenému aerobiku.

Pokud všechno shrnu jsem docela spokojená a šťastná. Taky vím, že až mi stejnou otázku položíš ve 4. ročníku, má reakce na ní bude zajisté jiná. Ale co se dá dělat... dala jsem se na vojnu, tak teď musím bojovat...

Doufám, že Tě má odpověď uspokojila a teď se těším na dopis od Tebe.

S pozdravem

Eva

Osnova:

I. Úvod

II. Stať : 1. Nová škola

2. Můj první dojem

3. Škola

4. Můj volný čas

5. Shrnutí

III. Závěr


Nela Husouka, 1. C
23. 2. 2004

2. slohová práce
Bílá vrána
(Charakteristika)

Osnova:
1) Zdání klame
2) Výjimečný vzhled
3) Tajemná duše
4) Proč nepláče?
5) Je lidskou bytostí?

Proč psát o typické ženě bílé pleti a středního věku? Protože není až tak typická. Vlastně téměř všechno na ní vzbudilo můj údiv.
Už jen její vzhled se vymyká běžným normám. Vysoké štíhlé tělo, které působí velmi křehce, v sobě tají velkou fyzickou sílu. Snad jí ta síla byla dána do vínku sudičkami, snad se o ni zasloužila genetika. Pro své krásné oči barvy lotosového květu vzbuzuje na první pohled sympatie. Nikdo v nich však už nehledá bolest, která neproniká ani skrz její souměrné rudé rty ani z jejích malých roztomilých uší. Všechny pocity totiž ukrývá za závojem klidného a vyrovnaného výrazu ve své oválné tváři, která je orámovaná dlouhými hustými kadeřemi oslňujícími ohnivou červení vše kolem.
A také má co skrývat. Protože se s ní život nemazlil a nechal na ní své kruté stopy. I přes svá životní trápení však dokáže potěšit okolí svým milým zvonivým smíchem. Přestože jí samotné se dostávalo málo lásky, sama ji rozdává plnými hrstmi. Ale pamatuje si všechna příkoří a zlobu a neodpouští. Zatím to nedokáže. Mnozí se diví její neústupnosti, jiné překvapuje její rozpolcenost.
Miluje a nenávidí, raduje se a smutní, často vyhledává společnost, kterou však po chvíli opustí. V jedné věci je však rozhodnuta. Směje se pokaždé, když se jí naskytne příležitost. Ale pozor! K vysmívání se nesníží. Co však vypustila ze svých projevů?
Pláč. Obyčejný tichý i hlasitý pláč. Nenávidí ho. Považuje ho za známku slabosti, protože tak ji tomu naučil život. Nepláče kvůli neštěstí, neúspěchu, zlobě. Nedovolí si plakat ani radostí. Obyčejný člověk a s ním celá společnost ji nechápe. Ale já ano. Chápu její důvody, které jsou dost závažné. Její počínání však neschvaluji.
Pláč je přeci jedním ze základních lidských projevů, které objevíme všichni už po narození. Ona však tento projev odmítá. Není tedy lidskou bytostí?
Osobně si myslím, že je. Domnívám se však, že neúplnou. Ale ona tím u mě sympatie neztrácí. Naopak, její život a její povahu obdivuji, a proto jí věnuji těchto pár řádků.


Tak tady žiji

V poklidnější části Českých Budějovic {obec}<priv> žiji celý svůj život. Tato čtvrť není sice nejklidnější, protože tudy jezdí auta směrem na Český Krumlov, ale ani není tak rušná, jako cemt centrum města. Já bydlím kousek od řeky Malše, která {obec}<priv> protéká. Často koukám z okna svého pokoje na ten obraz, který se mi zjevuje pohledem do dáli.

Vidím řeku a okolní přírodu, která vypadá, jako by nebyla poznamenaná okolním světem, ikdyž hned vedle vede silnice, která mi tento obraz jaksi kazí. Dlouhá pole se rozléhají okolo cestičky podél řeky. Na konci, kde “začíná civilizace“, stojí starý mohutný dub. Jako malá jsem si tady vždy hrávala se sestrou. Pokaždé, když tento dub vidím, vzpomenu si na to.

Kousek odtud je na řece menší jez, před kterým začíná slepé rameno. Je to taková poklidnější zátoka, která je málo navštěvovaná, proto má zde návštěvník své soukromí a je nikým nerušen. Kousek před touto oblastí je malý bílý mostek, aby se sem dostali chodci a kolaři, ale aby zde nemohlo projet žádné auto a zničit tuto scenérii.

Hned vedle je volejbalové a tenisové hřiště, které je ideálně umístěno pro hru v horkém létě, protože ve stínu okolních stromů není nikomu vedro a je možnost se zde vykoupat v osvěžující vodě řeky. Tato oblast je ideální i pro rybáře. Nikdo je neruší a oni mohou v klidu vyčkávat na svůj úlovek.
Je tady i mnoho menších poloostrůvků, na kterých je plno stromů. Některé jsou i ohlé k zemi, což působí trochu chatrným a neuspořádaným dojem, ale vše do sebe skvěle zapadá. Večer se odráží v klidné hladině řeky sluce slunce a okolní stromy jsou zcela zality slunečními paprsky. Všechno je zlatě ozářeno a vypadá to, jako kdyby toto místo bylo nikým nedotčeno a někde hodně daleko od civilizace.

K večeru často sedávám na balkoně u svého pokoje s šálkem teplého čaje a koukám směrem na Kleť, jak se stmívá. V tomto okamžiku mě zalévá pocit nostalgie nad krásou, na kterou se zrovna dívám.

Nechtěla bych žít jinde, protože tato část Budějovic zahrnuje vše – rodinné domky, paneláky, obchody, školu, krásnou přírodu, do centra města je to odtud kousek a je tady trochu klidnější doprava na hlavních silnicích.

OSNOVA:

1. Úvod

2. Stať: a) příroda v okolí

b) slepé rameno

c) zábava

d) poloostrůvky

e) západ slunce

3. Závěr


JARNÍ TÁBOR 5. – 12.3.

Tento rok byla dlouhodobka – OBĚT SVĚT ZA MÍŇ DNŮ NEŽ 80 JAKO WILLY FOG. Na jarním táboře jsme měli dojet do Ameriky a do Sondýna. Sras byl na vlakovém nádraží, takže jsme jeli vlakem. Za 1 h jsme vystoupili a šlapali po svích asi 2 h. Když jsme dorazili, tak jsme se vybalili a porozhlídli, kde co je. Pak jsme hráli hry, které si po 9. dnech opravdu nepamatuji. Ale vím, že nám večer oznámili milou zprávu a to že každý den bude místo rozcvičky orienťak na určený čas.

Takže jakmile jsme ráno uslyšeli: BUDÍČEK. oblekli jsme se, doběhli si pro mapu, nazuli boty a znechuceně srovnávali mapu a četli, kam že máme běžet a kolik máme času. Samozdřejmě každý běžel na jinou kontrolu, ale v mém případě to byla 13 za 23 min. Bohužel jsem jí nenašla. Po snídani jsme myli my COCÍS, protože jsme měli „kuchyňskou“. V neděli jsme také hráli golf, který nám nešel a skončili jsme poslední. Ale vůbec nám to nevadilo, protože po návratu na {obec}<priv> nám Šampus řekl: „Dnes hrají na sjezdovce NYHTWORK a kdo chce jet, tak může.“ Na tvářích se objevili úsměvy a jeli skoro všichni. Hráli třeba - JÁ JSEM GAY, TEPLÁKY, SLUNCE V DUŠI, MAJA, DREVO SÚSTRUHÁK, DIKTÁTOR UNDERGRÁUND atd,. Bylo to strašně moc super!

Večer šel tým KOHYNOR udělat litr čaje na ohni ale aby to nebylo lehké za 13 min šli ostatní tými je hledat. Ale byli rychlejší.

Protože bylo pozdě, šli jsme spát. Ráno jsem běžela na 4, na kterou jsem měla 13 min. A stihla jsem to.

Odpoledne jsme hráli na Lipně.

Také jsem měli XXX zahrádku. Byli jsme 1. A stavěli jsme UFO města z chemikálijí. <tr-sem>

V úterý jsem běžela na 10. za 13 min. Našla jsem jí. Dopoledne jsme šli do {obec}<priv> na plovárnu, kde byla – řeka, tobogán, sprchy, výřivka, bazén, plavací bazén a bazének pro děti. Bylo to fajn. Pak jsme si ve {obec}<priv> nakoupili a šli spět do {obec}<priv>.

{Večer jsme dosatli kusy z polistyrenu. Podle toho, jak jsme se umístili.}<tr-odsud>

K večeru jsme hráli 6 smyslů. A k večeři byli knedlíky, samosebou výborné, protože byli od Babči. Večer se hrálo na kytaru.

Ve středu jsem šla s velkou mapou na A za 12 min. Protože jsem t našla, tak jsem se přesvěčila, že {umím s velkou mapou.}<ni> Hráli jsme „Azimuťák z baráku“. Po obědě jsem s holkama hrála pyramidy.

Po poledním klidu byl BIATLON. Večer jsem se dozvěděla, že jsem v kategoríi SNĚŽENKY 3. Pak jsme šli na půdu, kde jsme měli konstrukci BIGBENU a my jsme ho plnili polistyrénama.

Pak jsme šli dělat oheň my a zvládli jsem to. Bylo to SUPER.

Ve čtvrtek jsem se do řady k mapáp dostala 1. a běžela na 14, kterou jsem našla.

Dopoledne jsme šli chytat papírové rybi z lodě, na které se pomalu aele jistě blížíme k Londýnu. O „poledňáku“ jsme hráli pyramidy. Také jsme hráli bouchačku.

Pak jsme si 3 h dělali zmenšeninu baráčku který bychom chtěli až se vrátíme z cesty kolem světa. Náš se mi líbil. Ale bylo mi hrozně špatně. Pak se mi udělalo trochu líp, ale hledat my – tak se jmenuje tým kde je Eva, jsem radši nešlo..

V pátek jsem šla na 8, kterou jsem nenašla kvůli špatně zakreslené mapě.

pPo snídani jsme se dozvěděli, že jsme s domečky všichni na 1. místě. Pak jsme hráli – skládku a obživu brouka. Večer jsme běželi „azimuťák“. V lese jsme se dozvěděli, že jsme sázku vyhráli a že dlouhodobka skonšila takto

1. COCÍS
2. MY
3. HOHYNOR
4. O2

Když nastala tma, běželi jsme azimuťák.

Večer se hrálo spívalo nebo poslouchalo a v 1 h se šlo spát.

V sobotu jsme uklízeli a jeli domů.

JARNÍ {TÁBOR}<ni> SE POVEDL!


Ezop
Ezopovy bajky

Ezopovy bajky je kniha povídek (bajek). Tyto povídky mají poučit lidi o tom, jak se mají chovat, o tom co je správné a co špatné. Námět jednotlivých bajek je pokaždé jiný, ale pokaždé má svou mravní poučku. V knize je vždy na konci bajky napsáno poučení.
V bajkách vystupují převážně zvířata a jsou jim přiděleny různé lidské povahy, např. liška je zde lstivý, lakomý a namyšlený tvor. Některé bajky se v hlavní myšlenkou v knize opakují.
Jazyk je spisovný, a jelikož byla kniha naposledy přeložena nedávno, je velmi čtivý. Každá povídka má pointu.
Pokud si tuto knihu přečtete, budete poučeni o tom, že máte konat dobro, být statečný, pomáhat slabším, být skromný a že je lepší být inteligentní než silný.


Štulcová, Hana, Gymnázium J. Seiferta

Kniha: Podivný případ doktora Jekylla a pana Hyda
Autor: Robert Luis Stevenson

Tato snad nejznámější – příběh od R. L. Stevensona se odehrává v Londýně. Toto město – dosud věčně zahalené mlhou a tajemstvím, se dokonale hodí pro umístění příběhu o „člověku dvou tváří“.
Je to příběh člověka, který se pomocí jim nalezené drogy snaží zbavit věčné rozdvojenosti lidské povahy, a stát se zcela dobrým, nebo naopak bezvýhradně zlým. Hrdina příběhu – doktor Jekyll – doufá, že, pomocí převtělení, se jeho hříšné pudy budou moci svobodně vybít, aniž se bude trápit výčitkami svědomí. Proto se doktor Jekyll začne čas od času převtělovat do svého zlého já, v podobě ohyzdného mladého mužíka, pana Hyda.
Jak z výše uvedeného vyplívá, kniha řeší závažné psychologické a etické problémy. Autor konflikt soustřeďuje do nitra své postavy, kde řeší souboj dobra a zla a z toho plynoucí otázku zločinu a trestu.
Kniha je přez to, co řeší, velmi čtivá a zábavná, rozhodně ne však humorná! Děj sledujeme spolu s právníkem ---, který události vyšetřuje. Z toho důvodu neplyne úplně chronologicky a střídají se zde pasáže výpravné, popisné, a nakonec dopis – zpověď doktora Jekylla.
Autor knihy – Robert Luis Stevenson – žil v druhé polovině 19. stol., tedy zhruba stopadesát let před současností. Proto by měl právo na to, aby jeho příběh byl --- a upadl v zapomění. To se však nestalo. Snad je to dovedností pana Stevensona, snad aktuálností tématu. Vždyť břímě položené na lidská bedra tu vždy bylo a vždy bude. A proto si myslím, že Podivný případ doktora Jekylla a pana Hyda půjde s lidstvem stále dál, stejně jako ono pomyslné břímě.


1. listopadu 2005
K. Hudecová, 3.E
1. Slohová práce
(Úvaha)
Zamyšlení aneb Babyboxy a nejen to

Už kdysi jeden muž, myslím, že Napoleon Bonaparte prohlásil, že budoucí osud dítěte závisí na rozhodnutí matky. Pro někoho možná obyčejný, nezajímavý a jednoduchý výrok, ale určitě se všichni shodneme na tom, že pravdivý. Vždyť je to přece opravdu právě matka, která rozhoduje a výrazně ovlivňuje narození, a převážně i další průběh života jejího dítěte. Ale postupně.
Nejdříve ze všeho se dítě musí narodit. To je sice úplně přirozený jev, ale když se sama matka rozhodne, že dítě nechce, není asi nikdo, kdo by tomu dokázal zabránit. I kdyby všichni známí, rodina i okolí byli proti, to konečné rozhodnutí má přece jen matka. A tím bych asi začala.
Není to tak dávno co jsme se mohli z médií dozvědět, že v České republice byl vybudován první BABYBOX. Předpokládám, že všichni asi víte, o co se jedná. Kdybychom toto slovo přeložili do češtiny, dostali bychom název „Dětská krabice“. To zní tak trochu povrchně a hrubě, nemyslíte? I když ve skutečnosti onen BABYBOX něco podobného vlastně je. Velká, jakási šedá schránka umístěná přímo v lékařském centru, která je určena pro matky, které své dítě nechtějí nebo se o něj z nějakého důvodu nedokáží postarat. Do této schránky mohou dítě anonymně vložit a dál už se nestarat. Možná to zní příliš tvrdě, ale podle mého názoru je to tak. Nechci tyto ženy soudit, sama jsem něco takového nezažila, takže nevím, jaké důvody měly k tomu opustit své dítě, ale stejně mi to celé připadá poněkud zvláštní.
Souhlasím, že je určitě lepší v krajních a neřešitelných situacích dítě raději odložit do BABYBOXU než ho třeba pohodit někde u popelnice.
Ale v jaké to vlastně žijeme době? Ještě před pár desítkami let bylo něco takového naprosto nemyslitelné. Když byla žena těhotná, asi si ani nepřipouštěla jinou možnost než dítě porodit a vychovat. Pak se o něj starat, dívat se jak vyrůstá...
A kde jsme dnes? Schránky na děti? Dokážete si představit, že byste vyrůstali u úplně cizích lidí s pocitem, že ani nevíte, kdo je vaše matka, odkud byla a proč vás takhle opustila? V podstatě nevíte o svém původu absolutně nic. Možná si teď říkáte, že u adopce je to téměř to samé, ale já si myslím, že zas až tolik ne.
Ano, je sice pravda, že princip je téměř stejný, ale podle mého názoru mají adoptované děti poněkud větší šanci vypátrat nebo alespoň zjistit o svém původu daleko více. A hlavně, adopce není až tak úplně anonymní, takže vždy se dá najít někdo, kdo ví něco o matce nebo o případných pěstounských rodičích.
Nechci být jakýmsi silným odpůrcem BABYBOXŮ, ale rozhodně ani zastáncem. Když už se matka rozhodne z jakéhokoli důvodu vzdát se svého dítěte, možná by si mohla předtím trochu uvědomit, co to pro něj v budoucnu může znamenat. Říká se, že každá matka by udělala pro své dítě to nejlepší, ale v případě BABYBOXU? Myslím, že z části je to asi pravda. Když matka ví, že by se sama nemohla o dítě dobře postarat, BABYBOX je zřejmě vhodné řešení, jak dítě svým způsobem zaopatřit. Matka ví, že bude alespoň nějaký čas v dobrých rukou, a tím může být spokojena. Ale na druhou stranu nechápu, jak se může jen tak vzdát tvora, který byl několik měsíců její součástí, s vědomím, že už ho nikdy neuvidí. V životě už se nedozví, kde její dítě žije, co dělá nebo jak vlastně vypadá. Ale jak už jsem řekla, sama zkušenost s něčím podobným nemám, takže neznám pocity zoufalých matek, které takto jednají.
Takže ve výsledku je asi na každém z nás, jaký si o babyboxech vytvoříme názor. A také na nás, co si pomyslíme o matkách, které je využívají. Rozhodně bych je ale za to nezavrhovala...


Pracovní plocha mého psacího stolu
Na mém starším, béžovém psacím stole se během týdne nashromáždí spousta věcí. Často se jedná o věci, které zde ani nemají co dělat. Jsem totiž velmi činorodý, neustále něco vyrábím a dokážu se obklopovat spoustou věcí. Navíc mám poněkud volnější vztah k pořádku, čímž své okolí doháním k šílenství. Je považováno za veliký úspěch, když svůj stůl uklidím alespoň jednou za týden, nejčastěji v neděli. Když odstraním všechno, co za normálních okolností na stůl nepatří, nachází se zde jen několik nejdůležitějších věcí.
Asi polovinu plochy stolu zakrývá pracovní položka. Vzhledem k tomu, že se jedná o politickou mapu světa s vlajkami a mnoha dalšími údaji slouží zároveň jako učební pomůcka.
V levém rohu psacího stolu stojí jednoduchá stolní lampa černé barvy, která díky čtyřicetiwattové žárovce poskytuje dostatek světla. Její kulatá podložka s tlačítkem je se stínítkem ve tvaru polokoule spojena stříbrnou polohovací tyčí. Na lampičce mám několika magnety přichyceny nejrůznější zbytečné předměty.
Hlasitým tikáním na sebe upozorňuje další předmět každodenní potřeby – kulatý budík tyrkysové barvy. Má chromové doplňky a bílý ciferník s černými arabskými číslicemi. Ručičky jsou opatřeny fosforeskujícími koncovkami, aby byly viditelné i ve tmě. Prostředictvím tenké stříbrné ručičky nastavuji čas vyzvánění. Nahoře je jednoduché tlačítko sloužící k zastavení zvonění, které je zejména po ránu obzvláště nepříjemné. Vzadní části budíku jsou ovládací prvky, kterými se natahuje a nařizuje. Jde totiž o mechanický přístroj, který na rozdíl od digitálních není poháněn elektřinou ani baterií.
Poslední na stole stojícím objektem je černý stojánek na psací potřeby. Jeho náplň tvoří pestrá směs neořezaných pastelek, tužek, nefungujících propisek, gum i ořezávátek.
Protože je dnes neděle, tak se na pracovní ploše mého psacího stolu více věcí nenalézá. Zítra odpoledne už by byl popis tohoto prostoru náročnější.


Kontrolní slohová práce
Líčení
Jméno: Valenta Martin
Třída: VIII. B
Popis místa
Hřistě se nachází mezi baráky na velkém sídlišti hned vedle se nachází sedmi patrový panelový dům a na druhé straně hřište tedy na pravo jsou tyče na které se dá přidělat síť na nohejbal nebo voleibal o kousek dál je značka na které jsou informace co se na hřišti smí a co nesmí za brankami jsou stromy.
Hřiště je poseto drobným štěrkem nejsou tam velké branki mají rozměry na výšku kolem 160cm a na šířku 200cm ale hřiště taky není moc velké meří asi 15 metrů.
Vzdy se tam sejdem a krásně si zahrajem pokaždé jsem já a Honza kapitáni a ostatní kluci si rozdají čísla pak už jen vibíráme čísla a jdeme hrát.
Chodím tam skoro každí den pokud nejsem nemocný nebo nemám něco jiného na práci.
Ale když hodně prší tak tam je voda a musíme čekat třeba 2 dny a moc nám to vadí ale hned jak ta velká louže vyschne tak tam je hned živo hřiště vypadá jako z pohádky a mám ho rád kvůli tomu že tam jsem s přáteli