Stalo se... aneb na auto to nebude

V dnešním moderním a materialistickém světě málokoho něco zastaví. Snad jen nemoc. Denně potkáváte známé lidi a když se jich jen tak mezi řečí zeptáte, jak se jim daří, nejčastější odpověď, které se vám dostane, bude: „Dobře, ale to zdraví...“

Něco podobného se stalo i mně. Je to už pár let, co jsem na ulici potkala svou starou známou belhající se a opírající se o dvě francouzské hole. Tato paní onemocňela asi před 13 lety a diagnóza zněla jasně: progresivní polyarthritida. Od té doby byla prakticky zcela odkázána na pomoc druhých, protože tato nemoc omezovala její pohyblivost. A tak si paní podala žádost na auto na Okresní správu sociálního zabezpečení, na které měla podle schváleného zákona plné právo. Kromě žádosti na OSSZ musela paní ještě absolvovat prohlídku, která by vypovídala o jejím současném stavu. Součástí vyšetření byla i návštěva u gynekologa. Když se doplazila do čekárny, která se nacházela ve druhém patře jedné nejmenované nemocnice bez výtahu, všimla si, že tu ordinují 2 gynekologové. Prohlížela si štítky s ordinačínmi hodinami a se jmény a najednou se zarazila. Na dveřích jednoho gynekologa se lesklo zlatým písmem napsané jméno: Adam. „K Adamovi nejdu,“ prohlásila vyděšeně paní. Po 15 nekonečných minutách plných strachu a zlého tušení se otevřely dveře. V nich stála sestřička a volala na paní: „Pojďte si dál, paní doktorka Eva Vás už přijme.“ Poté, co se paní dokulhala do ordinace, nastalo pár minut trapného ticha. Rozpačitě a nešťastně přešlapovala z jedné hole na druhou a čekala, až si paní doktorka přečte jistě velmi zajímavý článek v novém čísle časopisu Cosmopolitan. Po několika „nechápavých“ pohledech, jaktože si paní ještě nevylezla na zařízení, dodala jen tak mimochodem: „Už si můžete „vylézt“ na „kozu“ a roztáhněte, prosím, nohy.“ Paní však ještě stále přešlapovala u gynekologického zařízení, které si už stačila změřit pohledem. Metr a půl vysoká „koza“ stála uprostřed ordinace a tvářila se docela nevinně. Paní nevěděla, zda má nejdříve odhodit hole a na „kozu“ vyskočit nebo odložit nejprve jednu holi a postupně se na zařízení vyšplhat. Po několika zcela neuspěšných minutách se dostavila pomoc. Nějaký anděl, zcela určitě to ale nebyl pan Adam ani paní Eva, ji vyzvedl jako jeřáb zvedající těžkou techniku a položil ji. Paní doktorka se na ni trošku „nervózně podívala: „Tak už můžeme?!?“ „Ano, paní doktorko,“ oddychla si pacientka. Paní doktorka si na to raději sundala brýle s dioptriemi 2,5 a ještě se usadila ke svému stolu, aby lépe viděla. Aniž by znala diagnózu pacientky, nasadila si brýle a začala psát správu, přičemž pronesla památnou větu: „No paní, na auto to nebude.“


Petr I. Veliký

 Když roku 1682 zemřel car Fjord, byli jeho dva mladší bratři – Ivan a Petr, prohlášeni soupeřícími bojarskými klany za spoluvládce. Nicméně Ivan byl slabomyslný a Petrovi bylo teprve devět let; jejich jménem vládla starší sestra Sofie.
 Petr, jelikož si nikdo moc nevšímal, se vzdělával jak uměl. Rád se toulal po slobodě (čtvrť cizinců v Moskvě), bavil se s cizinci a s mnohými se přátelil. Dovídal se jak se žije v jinde Evropě, zajímal se o geometrii a stavbu lodí, učil se cizí řeči jako Holandsky a Německy. Od cizinců pochopil, že síla západních států spočívá především v dobře vycvičené armádě a rozvitém průmyslu a obchodu, ale k tomu, aby z Ruska mohl vytvořit takový stát, musí násilím zlomit odpor svých budoucích poddaných a vykořenit jejich náboženské předsudky.
 Budoucí car celé Rusi začal jednat. Roku 1689 se Petr pomocí několika přívrženců, přátel a části střeleckých oddílů zmocnil trůnu a Sofii dal zavřít do kláštera. Car se tedy ukázal být dosti silný na to aby mohl Rusko změnit po vzoru západních
 Ve svém okolí, ale i ve své rodině vůbec nesnášel odpor. Když si vybíral spolupracovníky, tak si zprvu jen mezi cizinci, ale později i mezi Rusy bez ohledu na jejich původ – mezi nejbližší patřil právě tak kníže Dolgorukij, jako bývalý pekařský tovaryš Menšikov.
 Ihned po nástupu na trůn začal zavádět nový pořádek. Sledoval při tom dvojí cíl: získání přístupu na pobřeží Baltského a Černého moře a vnitřní reformaci Ruska.
 Aby na vlastní oči poznal Evropu, kterou obdivoval, podnikl roku 1697 studijní cestu. Navštívil, samozřejmě inkognito, pod jménem Petr Alexejevič, jako prostý občan Ruska některé evropské státy jako: Nizozemí, Anglii nebo Rakousko.
 „ Jsem obyčejný žák a hledám učitele,“ hlásala devíza jeho znaku. V Amsterodamu pracoval jako tesař v loděnicích a zajímal se o vše, od mikroskopu a zubní chirurgii, až po práci ve velkých dílnách. Kupoval modely strojů a lodí, najímal zkušené mistry, lékaře, důstojníky a námořníky.
 Ale svou cest do ciziny musel brzy přerušit a vrátit se do Moskvy, aby zabránil vzpuoře střeleckých oddílů, podněcovaných svrženou Sofií a jejími stoupenci tzv. „starého Ruska“. Vzbouřenci odsuzovali carův způsob života i příliv cizích inteligence do Ruska. Car tvrdě potlačil toto povstání a nechal oběsit několik tisíc povstalců.
 Po potlačení vzpoury roku 1698 uprchli přeživší vzbouřenci na jih, kde podněcovali k povstání tamní kozáky. Roku 1707 se rozhořel plamen vzpoury na řece Don. Kozáci a sedláci vedení atamanem Bulavinem dobyli řadu měst a car proti nim musel vyslat své vojsko. Po dvou letech trvajících bojů, způsobila zrada bohatých kozáků Bulavinovu porážku a smrt. Celá oblast kolem Donu byla zpustošena a vypálena, většina zajatých povstalců popravena a uprchlí sedláci byli navráceni svým pánům.
 Nakonec nalezli stoupenci patriarchální Rusi svého vůdce v careviči Alexejovi. Tento nevzdělaný a lenivý mladík, se netajil úmyslem, že jednoho dne všechny reformy zruší. Když měl Petr I. volit mezi svým dílem a otcovskými city, neváhal ani na okamžik: odbojný carevič byl uvězněn, souzen a zemřel na následky mučení. Tato tvrdá lekce na čas umlčela všechny nespokojence. „Jeden jediný člověk proměnil největší říši světa,“ praví Voltaire, „je hrozné, že právě tomuto reformátorovi lidí chyběla základní ctnost – lidskost…“
 V únoru roku 1725 Petr I. Veliký zemřel.


Skládka v srdci Evropy

Každý týden ve zprávách se řeší otázka skládky, proč vlastně naši milí němečtí sousedé vozí do naší krásné země tuny „páchnoucích“ zbytků, za které se u našich sousedů platí tučné pokuty?

Když jezdíme na chalupu, projíždíme právě okolo takové menší „pyramidky“. Na vrcholu se nachází ty nejlepší a „nejvoňavější lahůdky“ a to ve formě zbytků jídla, dále tato pyramida pokračuje obaly od pracích prášků s „Palmetmanem“. Ve spodu už leží jen „delikatesy,“ jimiž jsou samozdřejmě úplně funkční pračky, ale jsou to takové „veteránky“, které už se nehodily do moderní domácnosti. Jako podstava je letiště tvořené z pneumatik.

Už několikrát jsme na tuto „hromádku“ upozornili místní představenstvo, ale vždy nám přislíbí pomoc, která nikdy není splněna.

Vždyť oni to berou jen jako náhodu, není přeci možné, aby člověk, stvoření tak ušlechtilé, by mohl spáchat nějaký takovýto čin.

Po odvysílání série reportáží ilegálních skládek od Němců, by se konečně mohli tito představitelé, ale obecně politici, zabývat řešením.

Samozdřejmě my víme, že jsou strašně zaneprázdnění volbami, nesmíme na ně pospíchat, musí vymyslet zákon, který by dával astronomické pokuty takovým lidem, kteří by přiváželi odpad z cizích zemí.

A do té doby naši němečtí přátelé si budou „mýt ruce“, budou vozit dál odpady. Vždyť je lepší dát obecně odpadky někam na českou<in> louku, než je roztřídit do krásných německých popelnic.

A tak Česká republika, srdce Evropy, bude skladovat „mňamky“ dovezené z téměř nejvyspělejšího státu v Evropě.


Střížková Ivana 2. G
11. 10. 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – České pralesy>

Lesy a současnost
Bylo by krásné, kdyby nynější lesy opět byly jako původní, ale je to nereálná představa. Stačí, abych si představila pralesy, které rozmáčí okolní pole… Jak by asi dopadly? Největší část by lidé asi vykáceli a vysušili. Nemyslím, že by je to mrzelo. Většinu lidí nebude příliš zajímat, že monokulturní lesy v období delšího sucha vyschnou a rostliny, které zde rostou, trpí silným nedostatkem vody. Ani zemědělcům nevadí, že ztrátou původních lesů přicházíme o mnoho druhů. A to jak rostlin, tak zvířat. Některá zvířata, jako vlky, rysy a medvědy, lidé sice rádi vyhnali a vyhubili, ale to je podle mě také škoda. Nebyli to právě oni, kdo udržoval přirozenou početnost zvěře? Lidé by si nejdříve měli o těchto tvorech zjistit nějaké informace a neodsuzovat je na základě „všeobecně známých věcí“. Je ale přeci zbytečné ztrácet podobnými věcmi čas, že? Nemyslím, že by bylo příliš složité brát ohledy na další zvířata, když už nejsme schopni tolerovat „krvelačné“ šelmy. Opravdu bychom nemohli třeba ptákům a motýlům poskytnout nějaké křoviny a staré stromy? Vždyť i člověka potěší, když vidí ty úchvatné velikány nebo na podzim a z jara různě zbarvené křoviny a lesy.
Lidstvo sice ve středověku vyřešilo problém s nedostatkem dřeva, ale nyní bychom měli udělat další krok. Zmenšit rozlohu monokulturních lesů. Část bychom jich sice museli mít i nadále, protože původní dřeviny nesou pro svou křehkost dřeva nebo přílišnou sukovitost vhodné ke zpracování, ale druhou část bychom mohli nahradit alternativními zdroji. Tímto způsobem bychom mohli docílit větší rozlohy původních lesů.
Lidé by možná více usilovali o lesy, které se podobají původním, kdyby navštívili některé pralesy. Potom by možná také zapřemýšleli, co mají udělat, aby nebyli „nuceni“ okolnostmi vyhazovat odpadky ve volné přírodě.


17. 12. 2008
Špinková V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudna. Dejte mi jiný svět

Osnova: 1) Realita
2) A) proč nežít stále v realitě
B) možnosti uniku z reality
3) Probuzení ze snění, osobní růst

Co je vůbec realita? Podle mě je brána každým z nás naprosto jinak. Ale aby se v ní člověk stále udržoval je nejspíše třeba sledovat současné dění ve světě, politice i kultuře. Na tyto podněty si vytvařet vlastní názory a nějak reagovat.
Když se tak zamýšlím nad ostatní společností, zajímalo by mě, kolik procent z ní žije v té správné realitě, jaká část z ní uníká a jaká část si ji vůbec nepřipouští.
Kladu si ale také otázku, zda je bezpodmínečně nutné žít v realitě. Vnímat a brát vše tak jak je. Je asi fakt, že kdyby se člověk nechal naším reálným světem příliš pohltit, tak se z toho brzy zblázní. Tlak společnosti a některých skutečností ve světě je občas tak velký, že jedinec aniž by si to uvědomoval, automaticky utíká do vlastního světa. Je to možná taková pojistka, která schrání před zhroucením. Zároveň to záleží na vlastnostech daného člověka. Ne každý si dokáže odpočinout a vytvořit si iluzivní svět. Ono by to ani take s naší společností nevypadalo zrovna růžově, kdyby si každý žil ve svých oblacích a nevnímal okolní dění.
Nereálný svět je logicky o mnoho příjemnější. Když se pominou sny, které sami neovlivníme, tzv. bdělé snění je opravdu krásné. Můžeme si připustit co jen chceme, protože to můžeme v jednom okamžiku vrátit. Člověk snadno zapomene na věci, které ho obklopují, které jsou reálné.
Ponořuje se do vlastní reality, do zábavnější, příjemnější a hlavně snazší. Deně nás obklopují věci, které vyčerpávají, otravují, nudí. Nevím, zda to má ne svědomí stereotyp, ve kterém značná část společnosti nepochybně žije. Ano, člověk je tvor stereotypu, a i když ho stereotyp nudí, často je přemožen leností a zbabělostí vystoupit z něho a zažívat něco nového. Je o mnoho snazší vytvářet si v hlavě svůj vlastní život, ve kterém dosahujeme pocitu naplnění, uspokojenosti a naopak vyrušíme pocity zbytečnosti, osamělosti a méněcennosti. Věci, po kterých toužíme, kterých chceme dosáhnout, snadno získáme v našem světě, v naší hlavě nebo i v knihách a filmech.
Domnívám se, že často přichází malý šok, který nám nevymluvně vyvrací to, co jsme si vysnili. Jelikož věčina z nás nežije v izolaci od ostatních lidí, tak i díky společnosti, která nás obklopuje, nám pravá realita zaklepe na dveře, a to myslím není pokaždé zrovna příjemné. Je to jako když se rychle rozsvítí prudké světlo a my do něho zamžouráme. Všichni známe ten nepříjemný pocit, každého bolí oči a ve vzduchu pluje neslyšné přání, ať ještě zhasnou. Je to vlastně to samé. Člověk vidí ten nepříjemný rozdíl mezi jeho sny, nereálnými představami a tou krutou nemilosrdnou realitou.
Zároveň mě však napadá, že teprve při spatření rozdílů je možné zhodnotit situaci a uvážit vlastní možnosti. Člověka možná trochu nakopne ten fakt, že by se mohl mít lépe a když to dokázal tak skvěle vykonstruovat ve své hlavě proč by to nemohl zrealizovat? Tak snad dochází k jakémusi posunu a osobnímu růstu, který by snad měl přispět i celé společnosti.


Penál
26/1
Chtěla bych vám popsat školní pomůcku, kterou každý den potřebuji ve škole.
Penál má válcovitý tvar o rozměrech 7cm a 21cm. Penál vás na první pohled zaujme růžovou barvou která je po celém penálu zdobená korunkami, kytičkami a různými ornamenty. Vpředu je malá bílá myška, která se jmenuje Diddlina. Na vrchu penálu jsou dva zipy. Na pravé straně penálů je přišité růžové poutko.
Uvnitř penálu jsou dvě kapsy. V té první mám různé propisky, gelové tužky a mikrotužky. V té druhé mám lepidlo, nůžky, gumu a ořezávátko. Látka uvnitř penálu je růžová se zvířátky.
Penál využívám každý den ve škole. Pomáhá mi udržovat pořádek v psacích potřebách.


Korecká, Kristýna, ZŠ Burešova

23. října
Reprodukce textu

Osnova:
1. Kohoutek na větvi
2. Sladký hlásek
3. Ďábelský polibek
4. Kohoutkův plán
5. Kohoutek vyzrál nad liškou

Jak kohoutek přelstil hladovou lišku
Byla jedna liška a ta dostala chuť na kohoutka. Tak si usmyslela že půjde do vesnice hledat kohoutka. Jak řekla tak také udělala. Šla lesem a viděla kohoutka jak sedí na větvi.
Liška si naladila sladký hlásek a promluvila na nej.
„Kohoutku, mám pro tebe radostnou správu. Dohodla jsem se s ostatními liškami že kohoutky, slepičky a kuřátka nebudeme jíst. Tak slez kohoutku už se mě neboj.“ Ale kohoutek se větve chytil pevněji. Trošku se bál.
Liška říká ještě sladčím hláskem: „Kohoutku, tak se mě neboj a slez dáme si přátelský polibek.“ Ale kohoutek se chytil větve ještě pevněji.
Najednou kohoutka něco napadlo a říká lišce.
„Támhle vidím že z vesnice běží psi tak na ně počkáme a políbíme se všichni.“
Jak liška slyšela že z vesnice bězí psi, tak vzala nohy naramena a byla pryč.


1. slohová písemná práce - školní

										16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí. (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo (dopis)
3. Píšu Vám... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

PTÁŠ SE, JAK SE MI TU LÍBÍ

Ahoj Lucko!
O prázdninách jsi mi říkala, abych ti napsal své první dojmy z gymnázia. Protože na to nebylo mnoho času, píšu až teď, alespoň mám více zážitků po těch čtyřech měsících života na střední škole.
Od toho srpnového tábora, co jsme se neviděli, se docela výrazně změnil můj každodenní program. Všichni nás na základní škole upozorňovali, jak tu bude plno učení, jak se budeme muset dlouho do večera připravovat na následující den a nezbyde nám čas na nic jiného, zejména tady na gymnáziu. Ale musím říci, že to není zase tak špatné.
Téměř každé ráno si přispím o půl hodiny (škola nám začíná ve čtvrt na devět), do školy jedu na kole, takže jsem tam za 10 minut a náš rozvrh hodin není také k zahození. Většinou končíme kolem 13. hodiny, jen v pondělí máme vyučování do půl čtvrté. Takže rozvrh je časově téměř stejný jako na základní škole. Jen večer se musím dlouho věnovat přípravě na další den.
Předmětů máme stejně jako na Dukelské. Ke všem jsem si ještě přibral francouzštinu a sbor, kterým musím věnovat hodinu spánku. Určitě se ptáš, proč chodím do sboru. Při hlasové zkoušce si nás naše profesorka hudební výchovy vybrala do sboru. Nejdříve se nám tam moc nechtělo – zkoušky jsou každý týden už v 6:45, ale už jsme si zvykli a docela se nám tam líbí. Minulý týden jsme jeli na pozvání jednoho německého gymnázia do Ckonu. I tak francouzština docela ujde. Je to sice pěkný a zajímavý jazyk, ale má pěkně náročný pravopis. Ostatní předměty zatím větší problémy nedělají. Snad zase ta fyzika, i ta chemie se dá ztrávit. Na oba dva předměty máme poměrně přísné profesory, ale co se dá také dá čekat od střední školy, nezbývá než se jen učit. Obdobný názor má skoro celá naše třída.
Musím říci, že si členové třídy na místní poměry docela rychle zvykli. Utváří se tu jakýsi třídní kolektiv, i když naplno se projeví pochopitelně až později. Tvoří se tu takové skupinky lidí, kteří jsou si názorově a charakterově blízcí, ale to je, myslím, normální.
Na tuto školu se hlásilo celkem 5 lidí z naší bývalé třídy na základní škole. Dva z nich jsou u nás ve třídě. Je to dobře, protože jsem mohl hned 1. září s někým naplno komunikovat a i seznamování a včleňování do třídního kolektivu bylo snažší.
Tato škola je poměrně kulturně založená. Chodíme často na koncerty, jednou jsem mohli jít i do kina, ale díky nezaplacení a naší lajdáckosti jsme zůstali téměř sami ve škole.
Všichni se těšíme na březnový lyžařský kurz na tatranském Chopoku, kde se ještě všichni navzájem poznáme.

Tak to by bylo z mých prvních čtyřměsíčních novinek na střední škole asi všechno.
Zároveň Ti přeji krásné prožití vánočních svátků a mnoho splněných přání pod stromečkem a šťastný vstup do nového roku 2005.

Měj se krásně a brzy se ozvi!
					Standa
Osnova:
1.) úvod – důvod dopisu, časová tíseň
2.) stať – a) rozvrh hodin
	 b) změny s přechodem na gymnázium
	 c) nové předměty – francouzština a sbor
	 d) naše třída
	 e) přátelé ze základní školy
	 f) kultura
3.) závěr – přání k Vánocům a rozloučení


Ptáš se, jak se mi daří

Osnova:

I. Úvod

II. Stať: I. Škola

II. První školní den a spolužáci

III. Tancování x aerobik

IV. Vzpomínky

I. Závěr

Milá Evo!

Už je to dlouhá doba, co jsme se naposledy viděli, ale moc dobře si na to vzpomínám. Při loučení jsme si slíbili, že se spolu podělíme o všechny naše zážitky, myšlenky, pocity, i když od sebe bydlíme daleko. Nezapomněla jsem, a proto jsem se rozhodla Ti napsat. Určitě se ptáš, jak se mi teď daří.

Jako vždy začnu školou. Tohle téma pro mě bylo v uplynulém roce opravdu moc důležité. Vždyť jsem se musela rozhodnout, jak násm s radostí říkávala Eva, co chci ve svém životě dělat, kam budue směřovat. Ano musela jsem udělat ten rozhodující krok, rozhodující krok do jiného světa. Čekal mě výběr střední školy. Byla jsem na to všechno sama. Úplně sama. Moje maminka, největší opora, jenž mám, měla svůj vlastní boj, ten nejtěžší. V té době mi velmi chyběla. Naštěstí je vše v pořádku. Uzdravila se. I já jsem uspěla. Po dlouhém přemýšlení a váhání jsem nakonec vybrala {název gymnázia}<priv> tady v Českých Budějovicích, kam mě přijali bez přijímacích zkoušek. Určitě jsem Ti o něm vyprávěla básnila, protože toto gymnázium pro mě bylo dlouhodobě vysněnou školou. Ale musím uznat se Ti přiznat, že čím víc se blížil okamžik nástupu na mou novou školu, tím víc mě opouštělo mé počáteční nadšení. Mělo to prostý důvod, nechtělo se mi od mých kamarádu ze základní školy, ze známého prostředí. Ale jak se říká: „Všechno hezké jednou končí... a někde něoco začíná...“ To je svatá pravda. S příchodem 4. září mě pomalu vítal i trochu jiný, nový život.

To ráno jsem byla opravdu nervózní. Víc než kdy jindy, jinak než jindy. Sice jsem většinu spolužáků již viděla na rozřazovacím testu z angličtiny v červnu, ale neznala jsem je, vlastně jsem neznala nic a nikoho. Uklidňovalo mě akorát, že na novou školu se mnou jde i moje další velká opora a dobrá duše Evička, o té jsem Ti určitě vyprávěla. Cestou z autobusu nervy pracovaly ještě víc, myslel jsem, že tam nedojdu. Ale neboj, zvládla jsem to. Hned po příchodu do třídy jsem se začala seznamovat s lidmi, co již seděli v lavicích, a byla jsem nadšená, ale bohužel se pak ukázalo, že ti hovorní a milí lidé jsou šprýmaři maturitního ročníku gymnázia. Moji opravdoví spolužáci na tom byli podobně jako já. Naštěstí tato nervózní atmosféra trvala jen pár dní. Teď jsme se již všichni na nové škole „zabydleli“ a já jsem tu našla moc a moc nových přítel. Máme mnoho společných zájmů, podnikáme mnoho hodně zajímavých akcí, např. filmové maratóny, ale hlavní věcí je, že nemám strach se jim svěřit, dokáží mi poradit, mám k nim důvěru.

Další změnou je přechod z aerobiku na tancování. Jistě se tomu divíš, vždyť ty si byla vždycky toa, jenž mi říkala, že aerobikem žijui. Máš pravdu, nechtěla jsem končit, ale bohužel, situace v klubu, kde jsem cvičila, byla čím dál horší. Dodnes mě to moc mrzí a stýská se mi po cvičení, ale tanec mi také moc baví. Dostala jsem se do týmu v TC Move 21, kde již letos možná budu moci závodit.

Teď už toho o mně bylo napsáno víc než dost. Jak se daří Tobě? Dostala ses na svou vysněnou školu? Jsou nějaké novinky ve Tvém životě? Já pořád vzpomínám na chvíle strávené na sSkalinách. Pamatuješ si na HON NA UFO, bitvu národů, krále Ašóku? Vidím to, jakoby to bylo včera.

Ale už budu muset končit. Čeká mě ještě nějaké to učení. Tak se měj krásně a určitě se mi brzy ozvi...

Byla bych také moc ráda, kdybychom si obě našli čas a sešli se. Před tím mi ale určitě napiš novinky z Tvého života...

S láskou Evka

z mise Voyager 2006


ŠTĚDRONÍN 8. 7. 2010

Ahoj Adame

právě jsme dojeli a ubytovali jsme se. Je nám všem dobře.

Zítra jedem do Písku. Pojedem se kouknout na kamený most. Je velmi zachovalí. Těším se na odpověď.

Čau těším se na tebe.

Adam

P. S. Napiš mi.


Ahoj. Já jsem tvé mladší já z roku 2010. V tomto dopisu se tě chci zeptat, jestli si poslechl, co ti naše máma říkala. A pak ještě na pár maličkostí. Doufám, že nekouříš, nepiješ, nebo dokonce nebereš drogy. Jestli ano tak s tím ihned přestaň, nebo můžeš zemřít. A já bych nerad zemřel už ve 21 letech. Sem přesvědčen, že už sis koupil nový počítač. Pochybuju, že máš pořád tu starou hromadu šrotu, jako si měl v 11. Pamatuješ, jak si chtěl nový počítač? Baví tě pořád sporty a hry na počítači? Podle mě ano protože tyhle dvě věci tě bavily ze všeho nejvíc. Máš už dobré vzdělání, jako si chtěl v mém věku. Vyděláváš si už jinak než masírováním dědovy nohy? Pevně věřím, že ano. Máš řidičák, auto, nebo alespoň motorku? Jestli máš auto tak doufám, že to není žádný vrak, ale drsná kára. Co tvůj bratr? Jak se daří jemu? Že už mu to jde líp ve škole a že nebrečí kvůli každé prkotině. Žiješ v pěkném prostředí? Pamatuješ, když ti bylo 11, jak to vypadalo u nás? Moc hezké to tu nebylo. Jo a, že ses poučil, že nemáš dělat takové hlouposti, které jsi dělal v 11 letech. Kam teď chodíš do školy? Jezdíš tam autobusem? Bydlíš u rodičů nebo už máš vlastní bydlení nebo jsi u svojí holky? Že už máš holku! Tak to bude asi všechno. Tak čau a opatruj mě tvoje mladší já z roku 2010.


Kallmünzerová, N., V. B, 07/08

SLOHOVÁ PRÁCE <barevný nadpis>
1) Vymyšlená (popletená) pohádka							23. října
HALLOWEEN <barevný nadpis>

Kdesi a kdysi žily byly 3 čarodějky. Jedna povídá: holky, mohly bychom si někam vyrazit! Dobrej nápad, povídá druhá. Třetí říká: já vim dam. Do města pro děti! Zbylé dvě čarodějky nejdřív nechtěly ale třetí čarodějka tak naléhala že si nakonec daly říci. Vyrazily na koštětech a cobydub tam byly. Chodily od domu k domu a braly děti, až najednou u jednoho domu se bojácná maminka zeptala: A nechtěly byste místo dětí děti s marcipánu? Čarodějky se na malou chvilku zamyslely a pak se na dobro rozhodly vezmeme si děti s marcipánu! Od té doby je Halloween! <slovo Halloween je barevně vyzdobené>
<barevné obrázky: dvě dýně, duch, koště, čarodějnický klobouk a lebka se skříženými hnáty>


Stůl naší paní učitelky

Když vejdete do naší třídy, tak uvidíte stůl naší paní učitelky.

Stůl vypadá jako nový, ale ve skutečnosti je hodně starý.

Je přišroubovaný k sobě šroubama a je přelakovaný.

Šuplíky k tomuto stolu původně nepatří. Je tam výborná schovka před paní učitelkou. Stůl je hodně velký a paní učitelka, tam má kytku. Stůl měří 2 metry a možná víc. Paní učitelka tam má ještě hrnek a botu na tužky.

Paní učitelka tam má bubínek, který jsem paní učitelce přivezl z Tunisu. Vždy když máme diktát, tak sešity položíme na kraj stolu paní učitelky. Paní učitelka má na stole ještě kalendář.

A je, tam černé pohodlné křeslo.


„Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že se sami ani nechtějí žít, nýbrž chtějí se dívat na život jiných.“ (M. Machovec)

V dnešní době se televize stala nedílnou součástí snad každého člověka. Lidé se těší na televizní program celé dny, čekají na svůj oblíbený pořad. Ale je to vůbec správné? Neměli bychom se raději zabývat svým vlastním životem, než se upínat na příběhy televizních hrdinů? Navíc dnes ještě nikdo nemůže jistě tvrdit, že televize není zdraví škodlivá, není to totiž zase tak stará záležitost, a co když naše generace vyrůstající pravděpodobně v největším televizním rozmachu, bude v padesáti poloslepá?

Když se zamyslím nad samotným televizním programem, zůstává mi rozum stát. Obyčejné pohádky pro děti se změnily ve zběsilé řádění Pokémonů a jiných nestvůr od asijských filmařů. Není tomu také dlouho, co do našich televizí přišly takzvané reality show. Něco tak hrozného už u nás neběželo snad od dob budovatelských filmů. Obzvláště Big Brother je pikantnost, na kterou hned tak nezapomenu. Viděl jsem sice asi jenom dva díly, ale to mi stačilo abych si o pořadu udělal obrázek. Když totiž jeden ze soutěžících měl za úkol druhému polít kávou postel a všechny věci, rozhodl jsem se přepnout na druhý program, kde tato show běžela. Tam jsem zase zhlédl nesmyslnou hádku tří lidí. Tak jsem reality show odsoudil a snažil se najít něco přívětivějšího. Nikde ale nic nebylo. Televize totiž dávají hlavní filmy pouze o víkendech a ve všední dny, snad kromě fotbalové „ligy mistrů“, si jen těžko hledám program, který by mě zaujal.

Zamyslím-li se nad dnem mého mladšího bratra, zjistím, že by snad bez televize vůbec nemohl být. Ráno, než jde do školy, kouká na ni, když přijde tak také a během odpoledne ji vymění za počítač, aby načerpal energii na večerní sledování.

Dnes je prostě televize součástí našeho každodenního života ať chceme nebo ne. Pro některé méně, pro některé více. Televizí se vybavují auto, autobusy, vlaky. Není vyjímkou, že řidič kamiónu si krátí čekání na hraničním přechodu sledováním televize umístěné přímo v kabině vozu. O televizi slyšíme prakticky všude. Koupíme-li si noviny, nejpozději na druhé stránce se dozvíme co je nového v reality show a jaký slavný herec, že si to našel novou partnerku.

Televize byla dříve někým odmítána, třeba babička s dědou si ji dlouhá léta nechtěli pustit do bytu. Avšak i oni podlehli modernizaci a dnes si bez ní život neumí představit. Když se nám jednou televize rozbila, bylo doma neobyčejné ticho, nějak jsme nevěděli co dělat.

Nezbývá nám než doufat, že si lidé nepřestanou umět povídat o něčem jiném, než o tom co se událo v televizyi. Doufejme také, že televize není moc zdraví škodlivá, a že je také k něčemu dobrá.


BÍLÁ RŮŽE

Emily Grandetová sedí v cele plné mokrého a zplesnivělého sena. Nebe, které vidí jen díky úzské štěrbině, je plné burácejících blesků. Dnes je počasí, do kterého by člověk psa nevyhnal.

Má ještě téměř 4 hodiny do vykonání jejího rozsudku. Sedí u skuliny ve stěně, kde má možnost cítit alespoň trošku čerstvého vzduchu. Vítr ji sem tam pošle kapku studeného deště, který jí smáčí krásnou tvář.

V tom se náhle rozletí ocelové dveře a kat strká do cely drobnou dívku. Dveře se s ohlušující ránou zavírají. Na Emilině obličeji jde vidět úlevu, že si kat nešel pro ni. Dívky si vůbec nepovšimla, sama má málo času a ten chce věnovat vzpomínkám.

Najednou drobná dívka rozechvělým hlasem promluví: „Vy jste Emily Grandetová, že ano?“

Vězněná žena se ze zájmem odtrhne od zdí, už dlouhý měsíc neslyšela lidský hlas.

„Ano, to jsem, proč se ptáš?“
Dívka na ni doširoka otevřela pomněnkové oči a odpoví: „Já jsem Netty a celé město je plné příběhů o vás.“

Emily se s pošklebkem otočila k štěrbině a zasněně se vrátila ke vzpomínkám.

„Promiňte mi, že jsem tak smělá, ale mohla by jste mi, prosím, Váš příběh vyprávět?“: zeptala se Netty.

„Neříkala jsi, že jich je plné město?“ odpověděla otázkou s posměšným tónem.

„Ano, to je pravda, ale jen Vy ho řeknete, tak jak byl.“

Emily to rozesmálo, odvrátila tvář. Po chvíli ticha, kdy si uvědomila, že by si příběh stejně {promítala|přemítala} v hlavě, začla s vyprávěním.

Byl nádherný letní den, plný vůně květin a příjemného teplého vánku, když mě náhle vzbudil hlas mé afektované, ale milující maminky.

Za dlouhých 10 let, co žijeme v Anglii, se pořád nezbavila francouzského přízvuku a hrdelního errr.

„Óóó má cherrrry vstávat, honem přijeli brrratrrranci z Paříže!“

Maminky hlas je horší než budík, tak než dořekla cherry, byla jsem na nohou. Mé bratrance jsem naposledy viděla při stěhování do Anglie.

Dnes se rozhodli pro neplánovanou návštěvu. Podle mé matky jsem se musela během pěti minut obléci do korzetu a šatů s deseti spodničkami, umýt se, nalíčit se a přijít do salónku. To bylo nad lidské možnosti a tak jsem je přivítala v saténovém negliže, s rozpuštěnými vlasy a jen nalíčená. Přesto jsem u nich měla veliký úspěch. Za to moje maminka nadšená nebyla.

Překvapením byl příjezd jejich učitele historie. Byl to velice vzdělaný muž, uměl ovládal anglický jazyk, francouzský a italský jazyk. Orientoval se v historii, umění i v zoologii.

A hlavně byl velmi pohledný. Jmenoval se Marcus Grandet a bylo mu 26 let.

Od začátku jsme si rozuměli, byli jsme spolu od rána do večera. Před ostatními jsme spolu konverzovali ve francouzštině. Každý den mi nosil čerstvé růže bílé růže.

Bohužel jen do té doby, než přijel můj strýc s tetou a nějakým rodinným přítelem markýzem Louisem de Aragonem.

Díky jejich příjezdu se konala rodinná večeře, která měla padesát členů. V podvečer jsme se ještě potají setkali s Marcusem. Už dva týdny jsem věděla, že jsem zamilovaná.

I když jsem tušila, že mě má také rád, ani ve snu mě nenapadlo, že v růži, kterou jsem od něj opět dostala, se ukrývá zásnubní prsten.

Jako nový pár jsme se vydali na večeři. Po večeři jsme chtěli tuto radostnou novinku oznámit. K tomu ovšem nedošlo.

Můj otec se strýcem totiž vše zkazili. Vstali a všem účastníkům oznámili, že si budu brát markýze de Aragona.

Nikdy nezapomenu na pohled Marcose.

Svatba se měla konat za týden.

Přes všechny námitky, prosby, s tím nešlo nic udělat.

S Marcosem jsme se scházeli dál, stala jsem se díky němu ženou a milovala ho víc než cokoliv jiného.

Bohužel čas se nedal nijak oklamat a přišel den svatby.

Když přede mnou kněz citoval slova jako láska, cit, věrnost a ukončil to spojením, až do smrti, pokoušeli se o mě mrákoty.

Když jsem viděla tvář mého milovaného, bolelo mě srdce.

Po dvou měsících společného soužití s markýzem jsem byla více ženou Marcose než mého manžela.

Už jsme to nemohli dále snášet, a tak jsme vymysleli ďábelský plán. Plán byl jasný – smrt markýze.

Markýze na druhý den ráno objevily služky mrtvého. Téhož dne jsme si s mou pravou láskou řekli ano, v kostele sv. Otec se to záhy dozvěděl. Nechal Marcuse popravit.

Otcovi jsem tento čin nikdy neodpustila a jednou při rodinné sešlosti, kdy mě chtěl opět provdat za nějakého zbohatlíka, jsem ho otrávila.

Sama jsem svůj čin prozradila, a proto jsem teď tady.

Skončila vyprávění, když se otevřely dveře a v nich stál kat. Nyní jí bylo jasné, proč přišel.

Viděla jen mlhavě, protože kapky deště ji nenechali otevřít oči. Dav šílených lidí, který se přišel podívat na popravu po ní plival, a házel různé věci.

Když se {kat s Emily}<in> prodrali ke gilotině, bylo vše její osud zpečetěn.

Emily se nezdráhala položit hlavu do vraždícího nástroje.

Byla si vědoma toho, že je vinna.

Poslední, co se jí vybavilo před očima bylo, když řekla Marcusovi ANO.


1. listopadu 2005
Tereza Vavřinová, 3.E
1. písemná práce
téma: Úvaha – „Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami ani nechtějí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na život jiných.“ M. Machovec

Osnova: Úvod
Stať
Závěr

„Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami ani nechtějí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na život jiných.“ M. Machovec

Při pohledu kolem sebe asi stěží nalezneme člověka, jehož obývacímu pokoji by nefigurovala hranatá bednička zvaná televize. Mít ji je dnes samozřejmost. Mnoho z nás si večer, ráno či jakoukoliv jinou denní či noční dobu bez televize nedokáže představit a rozhodně není výjimkou ten, kdo její sledování považuje nejen za výplň volného času, ale i jako za oblíbenou zábavu či koníčka. Umírněnější televizní „maniaci“ uznávají, že je tento výdobytek moderní doby příliš intelektuálně neobohatí, většinou naopak, ale i přesto považují zírání do jednoho bodu jako ten nejlepší oddych a odpočinek bez nutnosti přemýšlet o čemkoliv. Ale jak neuvěřitelně absurdní by musel připadat nezasvěcenému pozorovateli, jenž neokusil lákadla moderní doby, pohled na skupinku několika lidí, nejčastěji přátel či rodiny, kteří sedí vedle sebe v jedné místnosti, ale navzájem nekomunikují a nevnímají se a upírají své zraky na malý předmět v rohu. Ale pro nás, jenž si říkáme moderní lidé, je tento pohled zcela normální a rozhodně ne vzácný. Vlastně naopak, kdo by nebyl považován přinejmenším za podivína, kdyby přiznal, že si se svou rodinou večer povídají?
Otázkou je, proč to lidé dělají. Zdají se jim jejich životy samy o sobě nudné a proto potřebují prožívat ještě jeden, dramatičtější život? Život, který si můžete dle povahy, momentální nálady či počtu zaplacených kanálů vybrat? Vždyť se denně v té jedné hodince sledování života Esmeraldy, či jiné hrdinky/hrdiny stane mnohem více než v těch zbylých 23 hodinách našeho obyčejného života. Kdo by potom většinou snadno stravitelnými příběhy nechtěl přinést trochu barvy do jinak šedých dnů?
Ale některé nápady producentů či scénáristů musí i nepříliš bystrého televizního diváka pobouřit či dokonce ponížit. Mezi ty, které nejvíce bijí do očí, počítám slogan jedné z úspěšných nekonečných mýdlových oper, který láká diváky na jejich pravidelnou dávku emocí. Co nám tím tvůrci chtějí říct? Že dokážeme vnímat emoce jen jejich masovou konzumací z ploché obrazovky? Že není jiných pocitů než těch, které nám vyjadřují nacvičenými gesty nadlidé z televize? Že jsme celý týden citově vyprahlí a dokážeme se radovat, plakat či toužit jen při vyhrocených scénách v pátek večer v osm? Možná, že je vše v pořádku a člověka to nijak neovlivní, ale může také vše dospět do stádia, až se nedovedeme rozplakat bez tklivého mollového doprovodu houslí? Emoce z televizních seriálů jsou jasné a jednoznačné, postavy jsou černé či bílé, v ničem není zmatek jako v životě. Vždyť i jejich hrdinové mají v převážné většině stále stejné stereotypní charaktery. Hlavní záporná postava je vždy skrznaskrz prohnilý padouch a zloduch a není na něm ani nejmenší dobrá věc. Tyto černobílé charaktery si z obrazovky přenášíme i do života a vidíme v lidech stereotypy postav. Opravdu už se stala televize nejoblíbenějším sportem i odpočinkem? Můžeme donekonečna nadšeně příjmat podstrčené osudy a emoce a nadšeně jim tleskat? Opravdu se individualita bude projevovat jen volbou jiného televizního kanálu? Vždyť je až legrační, že miliony lidí k večeru usednou do křesel a po shlédnutí několika rozchodů, jedné vraždy a dvou svateb jdou spát s tím, kolik zajímavého toho dnes stihli prožít…


Studenti na Litoměricku to nemají s prací lehké

V okrese Litoměřice trápí velkou většinu obyvatel ohromná nezaměstnanost, která činí 12,9 procent, což je 7318 lidí. Republikový průměr je 9,6 procenta.
Třináct procent z nezaměstnaných byli studenti a mladiství, tedy lidé pod osmnáct let. Tito lidé získávají na Litoměricku praxi v rámci absolvenstských stáží, kdy nejsou v pracovním poměru. Po celou dobu šesti měsíců jsou v evidenci pracovního úřadu.
“--- získání praxe je to výborné v tom, že mohou získat práci buď tam, kde jsou na stáži, nebo získají kontakty, které jim umožní získat práci,” uvádí mluvčí úřadu Andrea Verešová.
Zaměstnavatelé --- poskytování praxí ani korunu, což je obrovským přínosem, jenže v období léta byli na stáži v okrese Litoměřice pouze 7 nezaměstnaných, což je velice málo a poukazuje to na nezájem ze strany studentů.
Odborníci z úřadu práce uvádějí ve výroční zprávě, že úřad práce se stává po část roku jakousi uschovnou lidí bez práce, které zaměstnavatelé na zimu propouští, aby je na jaře přijali zpět. A touto zprávou shrnuje stav pracovních míst na většině České republiky.


17. prosince 2008
Andrea Kroupová
V3ú

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudná, dejte mi jiný svět.

Osnova:
Úvod – osobní pohled a zkušenost s realitou
Stať – touha po opuštění reality
 – Bubliny versus realita – možnosti reálného opuštění reality
Závěr – Shrnutí, že proti realitě se jen těžko bojuje

Jsou okamžiky, ve kterých jediné o co nestojím, je střetnout se s realitou. A spousty chvil, ve kterých ať už dobrovolně, či nedobrovolně se nejsem schopna s realitou spojit vůbec. Mnohokrát je mi to poté vyčítáno od osob, kteří nemají problémy s jejím ztracením ani v těch nejzasších a nejreálnějších situacích. Ale podle mě, je realita velmi abstraktní pojem. Je mnoho věcí, které jsou zdánlivě reálné, ale ve zlomku vteřiny se mohou změnit a pak se zdá, jako by nikdy neexistovaly. Realita pro jednoho člověka už poté nemusí být realitou pro druhého a naopak.
Častokrát si ji nechceme připustit, snažíme se před ní uniknout a mnohdy jí odmítáme z důvodů, že je moc obyčejná, moc reálná a možná i nudná. Chceme naleznout něco nového, zrušit zavedená pravidla, podlézt čáru nakreslenou na zemi a dostat se do jiného světa. Ovšem ti, jenž realitu nechali za zády, jsou mnohdy považováni za blázny. Říkám si proto, je nějaká možnost realitu reálně opustit a žít si svou nereálnou verzi, bez jakýchkoli následků zanechaných na okolí, či na sobě samotném?
Každý chodí ve své bublině, podobající se té, kterou vytváří actimel, když ho každé ráno svědomitě pijete. V té bublině se nachází svět, kde můžete upustit od reality. Dějou se v ní věci, o kterých ostatní nevědí. Záleží pak na její tloušťce, v těch s tlustším povrchem se žije z pohledu jejího obyvatele nejlépe. Je to směs fragmentů různých míst, vůní, představ, snů a momentů. Lidem, kteří v ní žijí, je to vidět na očích. Jediný problém s tlustými bublinami vězí ve vymanění se z nich a navrácení do reality samotné.
Realita je hold někdy nudná, může se zdát stereotypní a obyčejná, pro někoho je neúnosná a zničující. A ačkoliv je pojem realita příliš vratký a její existence dosti diskutabilní. Po většinou jsme nuceni v ní setrvat, protože ani různě široké bubliny nás před jejími následky neuchrání.


Nevyzpytatelný podzim

Osnova:

I. Podzimní chata

II. 1) Přemlouvání

2) Podzimní krásy

3) Nečekaný obrat počasí

4) Padající strom

5) Únik před bouřkou

III. Šťastný návrat

Znovu přišel podzim. Listí na stromech hraje všemi barvami, občas zafouká chladný větřík, kterej se nám snaží připomenout, že zima na sebe nenechá dlouho čekat. Jak ráda trávím volné víkendy na naší chatě nedaleko u Prahy. Vzduch je zde mnohem čistší a já mohu konečně alespoň na chvíli zapomenout na městské starosti a mohu si užívat klid a přírodu kolem sebe.

Dostala jsem perfektní nápad! „Mami,“ zavolám do ticha, „Můžu jít na procházku?“ Máma mě na odpověď nenechá dlouho čekat. „Radši zůstaň doma, v rádiu hlásili déšť,“ odvětí mi. Tak s tím jsem nepočítala. Přeci tu nebudu vysedávat jen proto, že v předpovědi počasí hlásili déšť, vždyť bych nevytáhla paty z domu, kdybych jim pokaždé uvěřila. „Prosím, prosím,“ snažila jsem se ji přemluvit ze všech sil. Po deseti minutách konečně souhlasila. „Ale budeš brzo doma!“ výhružně mi rozkázala ještě mezi dveřmi. Usmála jsem se na ni a zavřela za sebou vrátka.

Příroda kolem mě jen voněla. Lístky si pohrávaly v korunách stromů a vesele šuměly. Chtěla jsem ten pocit načerpat do zásoby. Zatočila jsem na úzkou lesní cestu, která byla, stejně jako naposledy, rozbrázděna od horských kol. Naštěstí už dlouho nepršelo, a tak mně nic nebránilo zamířit přes les k oblíbené přehradě. Utrhla jsem si ze stromu nejkrásnější červený lísteček a pohrávala si s ním mezi prsty. Cesta mi rychle ubíhala. Netrvalo dlouho a já zahlédla blyštící se hladinu rybníka. Dokonce i sluníčko se přišlo podívat na tu krásu a jeho paprsky se odrážely od hladiny. „Přišlo jsi mě potěšit?“ zvolala jsem na nebe a vesele se smála.

Právě, když jsem se chtěla začít pomalu vracet, všimla jsem si černého mraku, který se ke mně rychle blížil. Doufám, že nezmoknu. Měla jsem si vzít alespoň deštník. Zrychlila jsem krok, ale náhle se zablesklo. Musím rychle domů. Začala jsem mít trochu strach, protože pověsti o bouřce v lese mě vždy strašily. Snad stihnu proběhnout lesem dříve než mě bouřka dohoní. Závodila jsem s mrakem, ale ten byl očividně rychlejší. Zatáhlo se. Najednou byla tma a stromy začaly vytvářet stíny. Znovu se zablesklo a celý les se rozsvítil. Srdce mi bušilo jako o závod. Proč jsem si jen nevzala mobil, abych poslala zprávu. Příjemný šum korun stromů se změnil ve strašlivé burácení. Stromy se ohýbaly a ozývalo se zvláštní praskání. „Co jsem to zas vyvedla,“ vyčítala jsem si, ale bylo již pozdě. Začalo pršet, doufala jsem, že mě les před deštěm ochrání, ale mílila jsem se. Liják se stále zvětšoval. Začíná mi být zima, musím rychle domů. Nemohla jsem ale běžet, protože jsem díky tmě a dešti neviděla ani pod nohy. „Pomóc!“ vyjekla jsem, když jsem uklouzla na vlhkém kořenu a padala dolů. Myslím, že jsem celá, že se mi nic nestalo. Pomalu jsem se zvedala na nohy. Když jsem se ale zvedala... „Kde to jsem?“ pomyslila jsem si. Vždyť tady jsem to nikdy neviděla. Nebo ano, ale ve tmě jsem se nemohu zorientovat? Bylo mi dobreku. „Holka, musíš zachovat chladnou hlavu,“ opakovala jsem si neustále, ale nepomáhalo to. Bála jsem se udělat krok, abych znovu nespadla. Musím se někam schovat, dokud neuvidím alespoň na cestu. „Ale kam?“ zvolala jsem do tmy a slzy mi stékaly po tváři. Za všechno si stejně můžu sama. Cítila jsem se bezradná a bez síly. Záhy jsem zůstala opřená o jeden z kmenů. Obloha se rozsvěcovala a znovu zhasínala jako vypálená svíčka. Frekvence blesků se zrychlovala a hromy otřásaly celým lesem. Ta bouřka je právě nade mnou. Musím pryč! Sebrala jsem poslední síly a co nejrychleji se snažila dostat k okraji bouřky. Blesk. Hrom. Blesk. Stále dokola mě oslepovaly záblesky. Nevím, jestli se více třesu zimou či strachem. Ale vtom prásk! „Uaáá, proboha!“ vyjekla jsem leknutím. Křup! Prask! „Proboha, padá strom! Ale kde? Nic nevidím! Pomóc!“ křičela jsem do prázdna a překrývala si rukama hlavu.

Bum! Strom dopadl a já se pomalu začala probírat z naprostého ochrnutí. Nemohla jsem se ani nadechnout. Neměla jsem ani síly křičet. „Myslím, že jsem naživu,“ ujišťovala jsem sama sebe. Pomalu jsem se začala hýbat. Otočila jsem se k místu, na kterém jsem ještě před chvílí stála a nemohla jsem uvěřit svým očím. Nedaleko tohoto místa jsem zahlédla obrovskou korunu stromu, který se ještě houpal ve výšce, ale držel už jen na vlásku a hrozil, že každou chvíli spadne úplně. „Musím utéct, co nejdál to půjde,“ blesklo mi rychle hlavou a utíkala jsem pryč. Ani mi v tu chvíli nedošlo, že se pomalu začíná vyjasňovat. Utíkala jsem, co mi nohy stačily.

Najednou jsem se zastavila. Vždyť já už vidím na cestu. Ulevilo se mi, když jsem zjistila, že jsem zůstala na správné cestě a že budu za chvilku na okraji lesa. Bouřku jsem nechávala za zády. Musím se alespoň trochu uklidnit. „Chudák máma,“ pomyslila jsem si. Ta už určitě svolala četu záchranářů i se psy. Rychle jsem vyběhla z lesa a směřovala přímo do naší chatičky. Jak já se těším!

Máma mě netrpělivě vyhlížela z verandy. Když mě spatřila, rozběhla se mi naproti a její oči se rozzářily. „Jseš v pořádku?“ bylo slyšet už z dálky. „Nic mi není,“ rychle jsem odpověděla. Říkala jsi, že se brzo vrátíš. Ale necítila jsem z té věty výčitky, jen čistou radost, že mě vidí celou a zdravou. „Vždyť jseš úplně mokrá! Rychle vlezeš pod peřinu a já ti udělám horký čaj,“ zahřívala mě rukama. „Tak už se vrátila?“ ozvalo se ze sousední zahrady. „Ano a je v pořádku.“ odvětila máma pohotově za mě a velmi si přitom oddychla. „A já jsem doufal, že po dlouhé době konečně zažiju dobrodružství, že tě vysvobodím a všichni mě budou považovat za hrdinu dne. Tak zase nic.“ odsekl a naoko se zatvářil smutně. „To víte, ženská si musí vždycky umět poradit sama,“ nadhodila máma a všichni tři jsme se dali do smíchu.


Slohová práce školní

Pavla Syrovátková
17. května 2005
1. C

Témata:
1. Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2. Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3. Mé setkání s…. (Vypravování)
 4. Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Pohled do zrcadla
V dnešní době se stala zrcadla součástí našeho života. Každý z nás se v zrcadle prohlíží. Někdo se zálibou a někdo zase se strachem. Zrcadla ukazují nejen náš vzhled. Jsou naším živým obrazem. Nelze je oklamat.
Když se podívám do zrcadla, vidím dospívající dívku. Mé vlasy, světle hnědého odstínu, jsem si před lety nechala ostříhat. Je totiž mnohem jednodušší upravovat si krátké vlasy, což vlastně zdůrazňuje moji lenivější stránku. V tmavě modrých očích se zračí směsice všech mých pocitů: strach z dospělosti, touha po vědomostech, netrpělivost, čtveráctví a cílevědomost. Nemám nijak zvlášť výrazné rty, a přesto dokážou říct to, co cítím. Slovní vyjadřování se pro mě, stejně jako pro většinu lidí, stalo nezbytné. Ale stává se, že mi v určitých chvílých „dojde řeč“ a to si pak připadám hloupě.
Mé narození bylo velkou rodinnou událostí. Rodiče počítali s narozením chlapečka, a tak byli, samozřejmě mile, překvapeni. Patřila jsem k tichým a snad i neprůbojným dětem. Z toho jsem naštěstí vyrostla. Po narození mé mladší sestřičky Karolíny jsem se stala tím nejstarostlivějším sourozencem. Vozila jsem ji v kočárku na panenky, hrála si s ní a málem i udusila… Cestou z porodnice totiž plakala, jelikož jí trápil hlad. A já jako starší sestra jsem cítila povinnost nakrmit ji. Podělila jsem se s ní tedy o jablko. Pěkný vztah nám vydržel i dodnes, kdy dohlížíme na naši nejmladší sestru Ivu.
Rodiče mě vychovali jak nejlépe uměli. Plně se mi věnovali a nastal-li nějaký problém, stáli vždy při mně, aby mi poradili. Dávali mi svou lásku plnými hrstmi. Na druhou stranu mě i trestali. Vždy jsem si trest zasloužila, ale jako každé dítě jsem ho považovala za křivdu. Na rodičích mi velmi záleží. Jen díky nim jsem se neustále cítila v bezpečí a jen díky nim jsem taková, jaká jsem.
Přestože jsem vyrostla, nechci se vzdát svého dětského „já“. Na druhou stranu uvažuji o tom, že pokud se od něho neodpoutám, nikdy se nestanu dospělou. Díky tvrdé dřině a podpoře rodičů studuji na škole, po níž jsem toužila. Jako každý mladý člověk cítím, jak se přede mnou otvírá brána do světa dospělích. Ráda bych využila svých schopností v komunikaci s lidmi a stala se dobrým psychologem. Snad na mě budou rodiče pyšní.

Osnova:
Úvod – Zrcadla
II Stať – a) Můj pohled do zrcadla
b) Mé dětství
c) Rodiče
 III. Závěr - Dospělost


Osnova:

1. Písmo

2. Pravopis

3. Pravopisné rozlišenií

4. Pravopisná pravidla

Písmo je soubor grafických znaků sloužících k dorazumívání a k zachování myšlenek. Čeština používá latinku.

Soubor zásad a pravidel zaznamenaní mluveného projevu nazýváme pravopis. Při stanovení pravopisných pravidel se usiluje vždy o to, aby bylo jednoduché psaní i čtení záznamů<.>

Pravopis nám umožňuje rozlišit slova a slovní tvary znějící stejně (plot x plod) tvorbu slov (nejjemnejší) a vztahy mezi jednotlivými větnými členy.

Ovládat pravopisná pravidla patří k nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury<.>

Zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy

V. Syblík, M. Čechová

Fortuna Praha 1992, s. 132


Slohová práce školní
Romana Borovková
12. června 2007
3.C

V modré dáli se třpytí můj sen
Myslíte si, že každý z nás má opravdu ten třpytivý sen budoucnosti, za kterým jde odhodlaně a bez váhání? Podle mého názoru má určitě každý člověk vytoužených myšlenek plnou hlavu nebo si alespoň jednou v životě položil otázku: „Co bude za deset let, kde bude a čím vlastně chce být“?
Někteří dávají svou hlubokou touhu dosáhnout svého cíle bezmezně najevo a k jeho vyplnění se neuhnou žádné překážce, která jim stojí v cestě. Jiní se zase nechají unášet během života a svou budoucnost nechávají náhodě.
Jaké sny vlastně lidé mohou mít? Vím, že jsou velmi různorodé, zajímavé a jedinečné, protože každý člověk je jiný. Tato originalita mě na lidech fascinuje a vzrušuje, jak jsou díky ní zahaleni v jakési tajemné siluetě nepoznatelnosti. I když na druhou stranu sny nám na lidi leccos prozradí.
Ale jaký je vlastně můj sen? Moje sny se postupem času mění. Když jsem chodila do školky, moje představy o budoucnosti byly samozřejmě jiné než dnes. Přála jsem si být baletkou, která nosí okouzlující sukýnky. Obdivovala jsem baletčí chůzi a jejich ladnost. Ale jako malá holčička jsem si uvědomovala, že jejich dráha je pro mě nemožná, neboť mé vlohy k tanci, rytmu a hudbě jsou nulové. Sen o botech baletky a tanečním parketu se rozplynul jako pára nad hrncem. Postupně přicházely sny jiné. Některé se vyplnily, jiné odešly stejně rychle jako přišly. Ale jeden hlavní ve mně zůstává nadále a neochvějně se ve mně probouzí se stejným tlukotem srdce jako prožívání první lásky. Toužím podívat se do ciziny. Někomu se to zdá prosté. Vždyť tam jezdí davy minimálně každé léto v době dovolených. Ale já netoužím jen po 14 dnech odpočinku a poznávání nových končin a jejich historických budov, náměstí a ulic. Chtěla bych tam studovat a žít. Jen na rok prožívat tu cizí kulturu společně s obyvateli města, ve kterém bych skutečně žila.
Co mi brání? Možná nic a možná moc. Opomenu finanční prostředky. V hloubi mé duše sídlí strach a stesk. Bojím se trochu té dálky a též nechci za sebou nechat svoji rodinu, na které mi skutečně záleží. Toužím po této zkušenosti moc, ale nejsem ještě dostatečně připravená. Někdy, třeba až přijde pravá chvíle odhodím své obavy, vše tady nechám a pojedu. Užiju si to a pak se za svou rodinou šťastně vrátím.

Osnova
 I. Úvod: Sny lidí
II. Hl. Stať:
 a) Různý přístup lidí k budoucnosti a snům
 b) Rozmanitost a výjimečnost lidských snů
 c) Můj sen v dětství
 d) Dnešní sen
III. Závěr: Překážky splnění snu


„Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami nechtějí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na život jiných.“ (M. Machovec)

Dnes bych chtěl v této práci uvažovat o tom jací lidé dnes jsou a proč jsou takoví. Dnešní moderní svět se všemi vymoženostmi jako televize, počítače, mobily a mnoho dalších takových věcí je úplně odlišný od toho, jaký by si mnoho z nás přálo. Ptám se proč? Proč už nedvedeme žít bežz těchto věcí? Než jsme byli na světě mi byli zde naši dědové a padědové, kteří ještě nevěděli o televizích a pod. Zajímali se hlavně o svůj život co se děje v jejich okolí. Chtěli žít vlastním životem. PJediným zdrojem informací byly noviny. Neexistovaly mobily tudíž ani SMS. Psali maximálně dopisi, které se mi zdají mnohem osobnější než SMS. Jejich život byl krásný, plný osobního kontaktu. Všechno se říkalo z očí do očí, pochopitelné pokud to bylo možné. Nemohli zde žít lidé, kteří by se shovávali za monitory počítačů respektive obrazovek televizorů či displejů mobilů. A dnes? Podívejme se jak žijeme dnes! Takovýchto lidí je tu mnoho. Proč dnešní mladí lidé znají jen televizi, mobily a pod.? Proč se lidé zabývají otázkami typu jak, kdo, kde a s||kým? Toto však nedělají všichni. Mnoho lidí přijde domů pustí televizi či sedne k počítači sleduje co se děje v reality show či chatuje s kamarády, místo toho aby se zbalili a šli se svými přáteli, kamarády, známými či příbuznými. Dnes chybí osobní kontakt oproti tomu byl dříve velice důležitý.

Dnes stačí web kamera a internet. Dnešní lidé se zabývají svým okolím více než je zdrávo. Hledají zde (na lidech) chyby aby si mohly říci „jsem lepší než oni“. Podle mne si mnoho lidí takovýmto způsobem léčí svoje komplexy. Nyní mi nezbývá nic jiného než se zeptat proč? Proč je tak vysoká sledovatelnost reality show? Mame tu hned dvě. A to „novácká“ Big Brother a „primácká“ show Vyvolení. Musím uznat, že i já když jsem uslyšel, že neco takového bude možno sledovat v televizi, tak jsem si říkal, že by to mohlo být zajímavé. První 2 týdny jsem se nato díval a bral jsem to jako příjemné zpestření večera. Avšak s postupem času mě to přestávalo bavit. Nyní msi myslím, že je to hodně divné dívat se na lidi jak žijí prostřednictvím kamer. Mnoho lidí to ale stále sleduje a hledá všechny chyby a neřesti soutěžících. Tyto věci řeší i mnoho medií. Proč jsme tak chtiví po informacích o cizích lidech? Myslím si, že to je proto, protože své problémy, které momentálně máme, chceme zastírat a shovávat za problémy jiných lidí. Radši budeme řešit problémy jiných, které můžeme pomlouvat a říkat, jak jsou ti lidé hloupí apod. Místo toho, abychom se někam šli bavit, tak radši sedíme jako „pecky“ doma a sledujeme tyto reality show, které se již zvrtávají v pornografické záběry komentovány, rozebírány a popisovány moderátory. Proč jsme takoví? Jsme takoví jelikož jsme pohodlná generace, která radši bude žít doma sledováním života jiných, než aby žila vlastní. Proto jsem rád, že mnoho lidí povozuje a pořádá sportovní a zábavní akce. A také připravuje projekty pro mladé. Myslím že zaslouží náš dík.


5. prosince 2008
Ol. Jílková
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Byl to jen sen

Osnova: <hvězdička odkazující k osnově umístěné na konci stránky>
Jsem člověk, jehož pocity se často mění. Člověk se velkou fantazií, člověk snadno snící...
Žena mnou nikdy nepoznána. S úsměvem na tváři, v nichž měla dolíčky vždy na mě kouká. Tato postava je v reálném světě pro všechny neviditelná. I přesto je velmi osobitá a modrýma očima a černými dlouhými vlasy, které si splétá do mohutného copu sahajícího po pás. Nosí červenou halenku, k mí modré manžestrové kaloty a šálu, kterou si sama upletla. Je velmi zručná. Působí jako žena vyrovnaná, hodná, upřímná a dobrosrdečná, asi proto, že ráda pomáhá lidem. Vyrostla na venkově se šesti sestrami a třemi bratry. Je z velké chudé rodiny. Nemá ráda hluk ani výšky, přesto jejím nejoblíbenějším koníčkem je sedět na vysoké nádherné skále ze stříbra, zlata a drahého kamení.
Jsem člověk zvláštní a zvědavý, kterému se noc co noc zdá ten samý sen! Někdy své sny nechápu, tím pádem má osoba nikdy neví, co mi říkají...

<hvězdička>
1) úvod a já
2) nepochopený popis
3) můj sen... – závěr


4.3

Dnes slavíme Adamovo naroženiny i když je má v úterý. Dort má velký i s želatinou a marcipánovím autem. Dostal tryčko s bleskem, mikynu s Rorym, lego bleska a v něm byl Burák a Šeryf<.> Vše se mu líbilo.

7.3.

Dnes já, Adam, máma jdeme do výstaviště na dinousauři bez řetězu. Vše začalo 3D filmem o jednom mláděti. Pak výstava ozvučených a částečně pohyblivých modelů pravěkych ještěrů. Byli tam masožravci a také byložravci a všežravci<.> Adam se hodně bál ale nakonec se mu zalíbila destička na které se objevily dinosaouří stopy když jste na ni šlapli, celou akci sponzoroval Mekáč. Moc se nám to líbilo.

9.3.

Babička a já jsem se vypravili do kina Kotva na Film Fimfárum do třetice všeho dobrého, film mel 3 pohádky<.> 1. Jak na Šumavě obři vyhynuli. 2. O kloboučku se sojčím p{é|í}rkem. 3. Rozum a štěstí.

Ve všech bylo hodně vtipu a tak nevím která byla nejhezči. Asi Rozum a Štěstí.


Můj pokoj

Můj pokoj se nachází v prvním patře našeho rodinného domku. Stěnu do ulice vyplňuje téměř celou čtyrdílné okno. Zdobí ho oranžovo, žluté záclony. Vedle okna stojí stůl s jednou židlí, akvárkem, lampičkou, a počítačem.

Na druhé straně mám noční stolek a postel. Na stolku mám kytku, lampičku a budík.

Naproti postely mám televizi na malém stolku a pod televizí mám DVD přehrávač.

Vedle televize mám velkou skřín na oblečení. Nad televizí mám velkou poličku na hry, CD a na DVD. Na druhé poličce mám knížky.

Naproti skříni mám čtyr komorovou kredenc na spodní prádlo a na trička.

Můj pokoj je oranžově vymalovaný ze žlutými pruhy. Na stropě je zavešený lustr ze ctyřmi žárovkami.

Teplo zajišťuje radiátor zavěšený pod oknem. Naproti mám dveře do kuchyně.

Mám svůj pokoj ráda a líbí se mi.


Karelský medvědí pes

Karelský medvědí pes pochází z Finska. Jedná se o čistokrevného psa, původně určeného k lovu, který v České republice zatím není příliš znám.
 V kohoutku má přibližně půl metru a od hlavy k začátku ocasu je asi metr dlouhý. Má rovnou černou srst s bílým zabarvením na hrudi, na konci ocasu a někdy na tlapách. Na čumáku má bílý podélný pruh.
 Hlava má vzhledem k tělu normální velikost a je trojúhelníkového tvaru, kde čelní čelist je širší. Uši jsou stojaté a asi pět centimetrů vysoké. Oči jsou hnědé. Čumák je dlouhý okolo třinácti centimetrů a je zakončen čenichem, který je černý.
 Tělo je vyvinuté. Jeho hrudník je robustní. Nohy jsou štíhlé, ale svalnaté.
 Ocas je dlouhý asi čtyřicet centimetrů a většinu času je stočený do spirály, v případě strachu je svěšený.
 Stavba a tvar celého těla dodává Karelskému medvědímu psovi honosný dojem a zároveň mu umožňuje rychlý a mrštný pohyb.


Syslí rodinka a lev
(Každý problém má své řešení)
Kdysi dávno žila na jednom poli syslí rodinka. Bylo jich celkem pět, mamka Božka, taťka Pepík a tři děti Vencu, Frantu a Věrku. Jako správní sysli si vždycky na podzim hromadili zásoby semen a kořínků. Jejich nejoblíbenější potravou však byla semena ze slunečnic, které rostly blízko jejich nory.
Jednoho dne přišel požár a celé slunečnicové pole shořelo, a proto se syslí rodinka rozhodla vydat k nedalekému poli, kde rostly také slunečnice. Na cestě je ale překvapil veliký a hladový lev. Rodinka se lekla a rychle vyšplhala na nejbližší strom. Jelikož lev byl strašně líný, lehl si pod strom do stínu a říkal: „Syslové, mám strašný hlad, proto jednoho z vás sním.“ Syslové byli celý vyděšení, a tak poslali toho nejmenšího z nich, aby ukojil jeho hlad. Klepající se sysel Venca slezl dolů po kmeni a lev ho slupnul jako malinu, ale ležel tam dál. „Lve, odejdi, jednoho našeho bratra si sežral, jistě už nemáš takový hlad,“ říkali syslové. „Mám“ odpověděl lev.
	Takhle lev sežral ještě tři další, až zbyla jen maminka Božka. Dlouho přemýšlela, jak by lva obelstila. Slezla dolů a když lev otevřel tlamu, aby jí sežral, tak mu do ní vklínila obrovskou větev, tak že lev nemohl zavřít tlamu. Potom vešla do jeho tlamy a svoji rodinu vyvedla z žaludku ven. Syslí rodinka pak rychle utekla a lva už nikdy neviděli. Z toho plyne ponaučení: Každý problém má své řešení.


Karolína Hansová
Třída: VII. B.
Datum: 19. 11. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady

Je to kolorovaná kresba od Josefa Lady. Zobrazuje staročeskou zimní krajinu s dětmi, které si užívají sníh. Podpis autora a rok výroby 1955 nalezneme v levém horním rohu.
V popředí jsou zobrazeni dva chlapci kteří staví sněhuláka, který vypadá jako člověk. Není ze tří sněhových koulí, ale místo nohou má ovalné válce. Je zajímavý tím že na hlavě má hrnec a v pravé ruce drží větev která vypadá jako koště.
V levém dolním rohu je umístěno dítě které bruslí a velice si to užívá. Vedle něj stojí dívka která má ruce složené do štulce aby jí nezábli.
Uprostřed kresby jsou dvě děti které sáňkují z kopce dolů. Jenomže nejsou tam sami jeden chlapec na vrcholu kopce nasedá a čtvrtý chlapec už dojel dolů a momentálně táhne své saně nahoru do kopce. Vedle dvou sáňkujících dětí po pravé straně od nich stojí vrba v níž je díra která vypadá jako lidské oko.
V pozadí se vyskytuje chalupa, asi nějaký statek, protože je to poměrně veliká budova ve které se topí. Kouř z komína vane na pravou stranu kresby. Za chalupou stojí růžovo-zelená škola která má na střeše veliké množství sněhu. Okolo obou staveb jsou vysázeny stromu. Stromy mají opadané listí, jejich větve vypadají jako pařáty orla.
Na výkresu je celkem 10 dětí z tohož jsou dvě dívky a osm chlapců. Dívky mají žluto-červené šaty a na hlavě šátek. Chlapci jsou oblečeny v tmavě zelených bundách a ještě v tmavějších kalhotech. Na nohou mají různobarevné válenky.
Autor kresby nakreslil jasnou oblohu ze které momentálně sněží.


Jaroslav Valenta
Třída: VII. B
Datum: 23. 12. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek od Josefa Lady

Na obrázku, který popisuji, je patrně vidět hlavní motiv.
Jsou jím sáňkující a koulující se teple oblečené děti.
Dále jsem si na něm povšiml holých vrb, vykukujících z čerstvě napadané bíle sněhové pokrývky. Uprostřed v popředí staví čtveřice dětí sněhuláka ze tří velkých sněhových koulí.
Všude na čerstvě napadaném sněhu jsou vidět stopy dětí, sáněk a psů, kteří si spolu hrají.
V pozádí autor nakreslil kostelík a chaty schováné za kopcem a za nimi hory s vyšlapanými cestičkami a holými stromy.
Valenta


Vánoční příběh

{osnova:
1) návštěva anděla (gGabriela.)
2) narození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Utěk do Egypt}<dt cp osn>

ke každému odstavci 3 v{ě|e}ty

1) návšteva andela (gabriela)

Byla jedna vesnická dívká která jse jmenuje Marie. Pocházela z malé vesničce nedaleko města bBetléná. Zamilovala se do Jozefa byl sice starší ale to nerozpojilo jejich manželství. jJednou šla mMarie na kopec a uveděla anděla Gabriela a ten ji odpověděl zě bude čeka dětatko<.> Marie se rozzářila a běžela z kopce za Josefem. ale, Gabriel ji řekl ještě neco že to nebude sin Jozefa ale kryista. Jednoho dne. Jozef jel do Betléma a řekl že Marie nepojede ale, mMarie řekla {že}<ni> chce aby byl v tu chvíli u ní. Tak Jozef a Marie jeli do Betléma. Dojeli v pořádku a hledali nocleh. Došli k jednonu hospodáři a ten je dal do chlíva<.>

2) narození Krista

Nakonec se Marii narodil. Kristus. Marie ho zabalila do hebkých hadříčku které měla sebou a položila ho do jesliček<.>

3) Pastíři

Pastířun se zjevila Betlénská hvězda která jim ukazovala cestu do {Betléma}<ni> <.>

4) Tři Králové

Tři králo{v|c}é také uviděli Betlénskou hvězdu a hned osedlali velbloudy<.>

5) útek do Egipta

Jozefovi se zjevil anděl a řehl že jim hrozí nebezpečí.


3.11. 2005
Vojtěch Bartoň
1.písemná práce
MAĎARSKO
(Referát)

Vážení posluchači, chtěl bych vás seznámit s jednou Evropskou zemí, která mne na první pohled zaujala. Ať už jazykem či odlišnou přírodou. Dnes vás seznámím se státem, jehož celý název zní Maďarská republika.
Maďarsko svou rozlohou 93036km2 zabírá skoro 1% Evropy. Obyvatel je 10 214 000. Jejich jazyk se řadí do ugrofinské jazykové skupiny, která má pramálo společného se slovanskými jazyky. Nejvíce příbuzný je další ugrofinský jazyk – finština, ale rozumí si s obtížemi jen několika slovům. Kde se tedy Maďaři, jako kapka v moři Slovanů vzali? Pravlast Uhrů je na Urale, odkud se v období stěhování národů přesunuli do oblasti Pannonie.
Ta leží na jihovýchod od našich hranic. Její povrch je velmi nížinatý. Největší z nížin je Velká Uherská nížina, kde je písčitá a úrodná step, kterou znáte pod názvem puszta. Nejdelší řekou je Dunaj, který v pusztě ztrácí velké množství vody, a jeho přítok Tisza. Jistě znáte také jezero Balaton na severozápadě, které přitahuje turisty. Je však hluboké 3 metra a pozvolna vysichá. V Maďarsku nenajdeme vysoké pohoří. Nejvyšší bod, Kékes v pohoří Mátra, měří jen 1015 metrů. Po celé zemi jsou hojně rozmístěny termální prameny.
Panuje zde kontinentální klima. To znamená, že je zde v létě poměrně teplo, a tedy je to příznivé pro zemědělství. Pěstují se zde především obiloviny, cukrovka, brambory, slunečnice a zelenina. Všichni znají maďarská rajčata a papriky. Dále je tu i viná réva a její nejznámější odrůda – tokajské. Z živočichů je to drůbež a prasata. Snad každý někdy jedl klobásu, či Uherský salám.
Z nerostných surovin se zde vyskytuje uhlí, ropa a zemní plyn. Ale v malé míře. Proto je zde průmysl málo závislý na surovinách. Jako textilní, farmaceutický a potravinářský. Nejznámějším výrobkem jsou však autobusy Ikarus.
Nyní se ponoříme také trochu do historie. První zmínka je z 9. století o loupeživých Uhrech pod vedením Arpáda. V roce 1000 se obrátili na křesťanství a připojili ke svému území Slovensko. Rozvoj zabrzdil vpád Turků v roce 1526. Maďarsko se rozdělilo mezi Rakousko a Osmanskou říši. Už ve 2. polovině 19. století po povstání Sajoze Kussutha došlo k Rakousko-Uherskému vyrovnání a Uhry získaly autonomii. Po 1. světové válce jako poražený stát ztratily 71% svého území. Ve druhé světové válce bojovalo Maďarsko po boku nacistického Německa. Poté ho stihl stejný osud, jaký znáte z naší vlasti. Komunistický převrat a „ochrana“ od SSSR. Následná kolektivizace zemědělství a zavedení těžkého průmyslu, což mělo za následek velkou krizi. V roce 1956 se uskutečnilo povstání proti SSSR, ale bylo, jako u nás, tvrdě potlačeno. Poté nastal nevídaný rozkvět a v 1989 pád železné opony. Toho využívali východní Němci k útěku na západ. V roce 1990 se konaly první svobodné volby.
V současnosti je zde velká nezaměstnanost a inflace. Všichni se stěhují do měst jako Miskole, Szeged, Pecs, Györ, Debrecen, Székesfehérvár a hlavní město Budapest. Prioritou je integrace romské menšiny. Maďarsko je členem NATO a EU.
Na závěr bych vám chtěl říci, že je to moc pěkná země a doporučuji vám její návštěvu.


1. listopadu 2005
Pavel Bobkov, 3.E
1. písemná práce
„Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami ani nechtějí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na jiných.“ (M. Machovec)
(úvaha)

Je to tak, 21. století už vstoupilo do podvědomí a s ním i nekonečně se rozvíjející tělesa elektroniky a elektrotechniky v naší domácnosti. Pochopitelně všichni dobře víme, co je stále na jejich trůnu, na vrcholu potravního řetězce, ještě stále odstrkujíc počítač. Ano, nezaměnitelná obrazovka. Bedna, plná informací, která nás dokáže bavit od rána do večera, a to ať je napojená na celostátní vysílač, kabelový drát, anebo na vaši nově pořízenou satelitní anténu od UPC Direct. Největší uspokojení nastává, když jste masivně obklopeni všemi těmi daty, které se vpouštějí na obrazovku prostřednictvím vysílačů ze všech koutů Země. V tu chvíli se ptám; opravdu je snem každého běžného občana nežít, ale pozorovat jak se žije za hranicemi jeho bytu, jeho města, jeho státu, ba i Modré planety, při sledování nějakého dokumentu o Vesmíru. Nechci být kritický a odsuzovat něco, co sám doma provozuji za každého počasí. Chci se pouze zamyslet, do jaké míry televize překračuje hranice poučnosti, přes branku velkolepého okruhu zábavy, až do stavu čiré nicoty, jež je výsledkem soužití mě a televize, kterou člověk už skoro vůbec nevnímá, naneštěstí však většinou trvá nejdéle. Cílem je hypnóza, otupení smyslů a úplné odpojení od vitalistického života. Ano, jsou to silná slova, ale pojďme se obrátit na historii. První snímek, kádr nebo film jsou staré asi stodeset let – krátký článek v dějinách lidstva. Jenže i za tak nedlouhou dobu lidstvo stačilo objevit svého nového nejlepšího přítele, plně ho zařadit do každodenního života a začít mu naprosto ve všem důvěřovat. Ale co teprve bude následkem tohoto vývoje... obrazovka v práci, obrazovka v autech a ostatních dopravních prostředcích, obrazovka v restauracích a obchodech, kde už se nejedná a žádnou novinku. Osobní obrazovka na oči, kterou si budeme nasazovat raději místo toho, než abychom hodili řeč s kamarádem nebo se projeli na kole. Opravdu to směřuje dobrým směrem? Skutečně je cílem, aby všichni věděli všechno o všech a o všem? Bohužel, je to jediný obraz za horizontem, který se rýsuje v mé hlavě. Myslím, že je rozhodně špatné, jestliže se obrazovka bude dále upřednostňovat a stávat se čím dál více aktuálnější. Člověk, by ji měl pojímat jako prostředek k uvolnění a relaxaci, a nikoli jako nezbytnou součást běžného života. Soudím, že vývoj potlačuje lidskou naturalitu a dělá člověka součastkou mechanismu, ještě většího mechanismu, než jaký funguje nyní. Plně to odsuzuje, jelikož to příčí největšímu právu člověka – být jedinečný.


Osnova:

1) dorozumívání, písmo

2) a) pravopis

b) pravopisná pravidla

3) ovládání pravopisných pravidel = základ

Písmo a pravopis

Aby se lidé mohli vzájemně dorozumívat i na dálku nebo aby zachovali své myšlenky příštím generacím, vytvořili si písmo. V češtině píšeme latinkou a hlásky zaznamenáváme písmeny.

Postupně se ustálily zásady, jak mluvený projev zaznamenávat, tyto zásady a pravidla označujeme jako pravopis. Při stanovení pravopisných pravidel usilujeme o to, aby pu nepůsobila potíže při čtení a psaní.

Pravopis umožňuje rozlišit slova, která v mluvených projevech znějí stejně a také vztahy mezi jednotlivými větnými členy.

Ovládání pravopisných pravidel patří k nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


12. ledna 2006
Jakub Zahradníček, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Pokoj kde se cítím dobře
Osnova: 1. Poloha pokoje v bytě
2. Okno a věci kolem
3. Postel
4. Nábytková stěna
5. Koberec, parkety a strop.
6. Jak se mi pokoj líbí
Můj pokoj
Bydlím v bytě 3+1 a můj pokoj se nachází nalevo od vchodových dveří. Má plastové okno s roletou a záclonou. Napravo od okna jsou poličky s kytkama a pod nimi je plakát. Pod oknem je na bílo natřené topení. Na levé straně od okna je stůl, který mám nejraději, protože na něm stojí počítač a malá televize. Nad počítačem jsou další poličky s kytkama.
Postel stojí na levé straně od dveří a je ze dřeva. Má čtyři nohy a pohodlnou matraci.
Naproti posteli je nábytková stěna s různými skříněmi a šuplíky. U nábytkové stěny je také mámy psací stroj.
Nábytková stěna stojí na nových parketách. Pod postelí je koberec, který mám v pokoji už od narození.
Můj pokoj se mi líbí, hlavně když je uklizený, což většinou není, protože mě nebaví uklízet.


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo... (dopis)
3. Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Ptáš se, jak se mi tu líbí

Ahoj Lucko,
úvodem bych se ti chtěla omluvit, že mi trvalo tak dlouho než jsem ti napsala.
V minulém dopise ses mě ptala, jak se mi líbí na nové škole. Kdyby jsi mi tuhle otázku položila tak před třemi měsíci, má odpověď by byla jiná. Připadala jsem si, jako kdyby se na mě všichni koukali a přitom si říkali, co tu ta holka vlastně dělá i já jsem se tak cítila, v prvních dnech a možná i týdnech jsem si neustále pokládala otázku, proč jsem si vybrala právě tuhle školu, vždyť do ní vůbec nepatřím.
Všichni mi říkali, že tohle jsou jen první pocity a že se s podobnými problémy potýká většina... A měli pravdu. Postupem času se to pořád lepšilo a lepšilo, všichni jsme se tak nějak seznámili, poznali, spřátelili a můj pohled na věc se změnil. Už si nepřipadám jako vetřelec, ale jako součást tohoto gymnázia. I když si občas říkám, že je to na mě moc náročný a že to nezvládám, tak jsem ráda, že jsem tady.
Co mi dělá asi největší problémy je fyzika, vychází mi 3-4 a na lepší známku než 4 to zatím opravdu nevidím. No jo, příklady nejsou moje silná stránka. Jinak jsou moje známky vzhledem k přestupu ze základní školy na „gympl“ celkem dobrý, i když ten zeměpis by taky mohl být lepší. Mám na to ještě měsíc, tak se pokusím některé známky změnit.
Já tady píšu akorát o škole, ale není komu jinými to říct, tak děkuju, že mi nasloucháš, ale teď už jiný téma. Co Vánoce, těšíš se? Určitě jo, kdo by se netěšil i já už se nemůžu dočkat. Máš nakoupený všechny dárky? Já ještě úplně ne, chybí mi pár maličkostí.
Tak jo, už budu muset končit, zítra mě čeká písemka z chemie, tak se budu muset ještě učit. Měj se moc hezky a brzo mi napiš, budu se těšit. Krásný Vánoce!!!

							Zuzka

Osnova: I. Úvod: omluva
	 II. Stať: a) první pocity
		 b) zvykání na školu
		 c) známky
 d) Vánoce
 III. Závěr: Krásný Vánoce


Slohová práce školní

René Šebl 12. ledna 2006
2. C

témata:
1)Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
2)Kalamity (volný slohový útvar)
3)Probouzím se, je neděle ráno (volný slohový útvar)
4)Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí

Kalamity

Kalamita, ať sněhová či povodeň nebo kalamita jiného druhu, je závažná věc, ale neměli bychom z toho vinit přírodu, nýbrž je to odpověď přírody na naše zasahování do ní.
Před dvěma týdny nás postihla sněhová kalamita. Pro lyžaře a jiné milovníky zimních sportů to byl dárek k vánocům. Sjezdovky plné sněhu, všude zasypané kopce jako buchty pocukrované velkou vrstvou cukru. Pro děti se staly vánoční prázdniny rájem, kde se mohou koulovat a dovádět ve sněhu. Ale pro řidiče to byla přímo katastrofa. Silnice zledovatělé a plné sněhu. Tvořili se dlouhé kolony a řidiči nadávali. Každý svaloval vinu na někoho. Řidiči na silničáře a naopak. Každopádně to byl pro děti a dospívající dárek, kdy jsme se mohli koulovat a pro řidiče to byla noční můra.
Povodeň, nevím jestli se dá ještě nazývat kalamitou, ale spíše už katastrofou. A to katastrofa v pravém slova smyslu. Už to nebylo komické jako sněhová kalamita. Povodeň, postihla naši republiku před tři a půl rokem byla ničivá. O život přišlo sedmnáct lidí a byl zničen majetek za devadesát miliard korun. Povodeň postihla všechny místa v Čechách. Některá méně, některá více. Nejhůře dopadla asi Praha, kde bylo zničeno spoustu historických památek. Zmizelo spoustu vesnic, které stály přímo u řek. Naše země a spolu s ní i my se postupně zotavujeme a vzpamatováváme se z té pohromy.
Ale největší že všech katastrof byly ničivé vlny tsunami. Bylo zabito několik desítek tisíc lidí a zpustošeno mnoho krásných míst v Thajsku a v okolí. Vlny přišli tak rychle, že nikdo nestačil zareagovat dost rychle, aby upozornil ostatní. Katastrofa se dotkla všech národů, každý stát měl zde své obyvatele. Postupně se, za pomoci všech, dostává život do normálních kolejí a za nějakou dobu to bude vypadat jako dřív. Ale bohužel se některé jizvy na zemi úplně nezahojí.
Tyto kalamity a katastrofy ukazují, že bychom se měli naučit přírodu ctít a porozumět jí. Jestli se nepoučíme z těchto událostí, jednoho dne se stane, že tu nezbyde nikdo, kdo by si užíval život.

Osnova:
1)Úvod
2) Stať: a)
 b)
 c)
3) Závěr


Recenze na film Gulliverovy cesty

Hned když jsem uviděl první trailer filmu, věděl jsem, že to nebude můj šálek kávy. Pokus zfilmovat obecně známý příběh Gullivera od irského spisovatele Jonathana Swifta nebyla zřejmě od režiséra Roba Lettermana trefa do černého. Ikdyž jsem knihu Gulliverovy cesty nečetl, dokážu si živě představit, jak odlišný film od reality byl vytvořen. Nejvíce jsem se však zděsil, když sem seděl v sále plném dětí s rodiči, v tu chvíli jsem si teprve uvědomil, že to bude podáno na způsob pohádkové komedie a to vždy nedopadá dobře.

Hlavním hrdinou filmu je Lemuel Gulliver (Jack Black), úředník newyorských novin, který třídí poštu. Je to svobodný a dosud neúspěšný muž, který je platonicky zamilován do redaktorky novin a své nadřízené Darcy (Amanda Peet). Jednoho dne si vymyslí, že je zdatný spisovatel a proto mu Darcy dá možnost napsat článek o Bermudském trojúhelníku, Gulliver neváhá a samozřejmě to kvůli vyvíjenému zájmu o ní přijme. A tak se vydá na dalekou plavbu poznat pravdu o Bermudském trojúhelníku. Ovšem nečekaně se spolu s jeho lodí ztratí a objeví se až v neznámé zemi liliputů. Tam ho zajmou, svážou a uvězní. Po čase však zjistí, že je Gulliver neškodný a ba naopak jim může i pomoci. Například v boji proti jejich největšímu nepříteli. Úspěchy Gullivera se znelíbí generálu Edwardovi (Chris O´Dowd), protože už to není on, kdo je středem pozornosti. Proto se rozhodne bojovat proti němu. Sestrojí obřího robota, kterého ovládá vlastním tělem a přemůže Gullivera. Ten je vsazen zpět do vězení. Během této doby se pokusí Gulliver uprchnout, avšak se dostane jen do země obrů, odkud mu pomůže jeho kamarád Horatius (Jason Segel), který za ním jel s prosbou o pomoc s Edwardem. Když se vrací do země liliputů spatří tam Dracy, která se vydala sama najít záhadu Bermudského trojúhelníku, ale potkal ji stejný osud, během pobytu v zemi liliputů se sblíží a zamilují se do sebe. Poté se Gulliverovi podaří přemoci Edwarda, protože zjistí, že síla není vše a že láska má větší moc. Film končí úspěšným návratem obou do skutečného a šťastného života plného vzájemné lásky.

Herec Jack Black nehraje ve filmu opravdového Gullivera, ale sám sebe. Můžeme zde najít mnoho scén a návyků z jeho předešlých filmů a nutno podotknout, že se sem příliš nehodí. Ztrácí se tu postava Swiftova Gullivera a jeho satirického podání. Ani ostatní role nejsou obzvlášť úchvatné, myslím, že je zde potlačen výkon ostatních herců, nedostali příležitost a jejich úsilí nevyniklo. Ve filmu se prolínají dvě romantické linie a vše se zdá být zamotané, v určitých scénách to připomíná parodii na největší slaďárnu. Trikově a technicky podle mého názoru film také příliš nevyniká a nejsou viditelné obrovské peníze, které jistě byly do filmu vloženy.

Tento film bych doporučil mladším divákům, kterým nevadí specifický humor Jacka Blacka a kteří si chtějí odpočiout a příliš nepřemýšlet nad dějem.


Kazda, Daniel, V. C, 07/08

8. 10.

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova:
1. kluci si hrají. 	5. volají pomoc
2. přejíždějí silnici. 	6. pomoc už přijela
3. nastává zranění
4. shánějí pomoc

Nehoda

Kluci jsou v Brně venku. Dva z nich jsou na kolečkových bruslích. A jeden z nich na skytu.
Kuba to přejel nakolečkových bruslí bezproblému s Matějem, protože se rozhlédli. Ale Matyáš se nerozhlédl a zrovna jelo auto. Tak ho přejelo.
Matyáš byl raněn. Kluci volali o pomoc, Ale nikdo kolem nebyl.
A najednou vyděli značku telefoní budky. Kuba tam rychle dojel. Zavolal pomoc.
Sanitka přijela za deset min. Přivezla vozítka.
Dovezlaho do nemocnice. A kluci byli rádi. A od té dobi se Matyáš rozhíží.


5. prosince 2008
Jana Šťovíčková
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Byl to jen sen

Osnova: 1) pokoj ve snu a ulice
2) dva muži
3) tornádo
4) pohroma

Tenhle sen se mi zdál asi tak předevčírem, kdy noc byl mrazivá. V pokojíčku vylo temno, teplo a venkovní lampa oranžově poblikávala, na lampě se houpala pavučina. Ukládala jsem se ke spánku. Usínám. Sním. Sen byl hrozný a smutný. Ve snu stojím ve svém pokojíčku a rozhlížím se po něm a zdá se mi, že je menší než doopravdy, ale zase je více útulný než nějaké větší pokoje, na stěnách mi visí moje obrázky a plakáty. Na jednom plakátě je Orlando Bloom, jak stojí na stožáru Černé perly z filmu Piráti z Karibiku. Orlando se sladce usmívá na velkou televizi, která stojí v koutě pod poličkou plnou plyšáků. Koukla jsem se z okna na ulici. Ulice vedla podél větších a menších domů. Ulici vydláždili krásnými dlažebními kostkami, které se moc šeru, které se již snáší na ulici, ani neleskly jako obvykle. Obloha se mračí na lidi, kteří jdou z práce.
Zaujali mě dva muži, kteří se o něčem vztekle hádají. Muž, který šel blíž k silnici, měl na sobě tvídové sako. Druhý muž, který šel, po pravém boku muže s tvídovým sakem, měl na sobě jen dlouhý černý kabát a klobouk. Bylo na něm vidět, že je rozčilený, protože mával rukama a měl v ruce červené desky. Otevřela jsem si okno, abych lépe slyšela o čem se hádají. Hádali se o tom, že muž v kabátě napsal nějakou knihu a jeho nakladateli, muži v tvídovém saku, se mu nelíbí co napsal. Takhle se dohadovali až na konec ulice. Muž v kabátě a klobouku vytrhl druhému desky, otočil se na podpatku a odešel. Podívala jsem se do pokoje a uviděla jsem vodu, které jsem si nevšimla. Obrázek, který visel na levé straně pokoje je pověšený nakřivo. Zvedla jsem ruku a upravila ho do správné polohy. Vzhlédla jsem zase ven. Do ucha mi z vedlejšího pokoje doléhalo vřeštění gól, gól. Bratr a otec se koukali na hokej. Pozorně jsem se podívala na oblohu a uviděla, že zčernala. Z oblohy se snášel vír, tornádo, které jsem v životě ještě neviděla. Zvolala jsem, že je tu tornádo. Otec a bratr přiběhli. Bratra jsem musela vzít do náruče, aby jsme utíkali lépe do sklepa. Venku se mezitím ztrhla smršť. Auta se začala pohybovat (vyjíždět) z parkoviště. Běželi jsme ke dveřím našeho bytu. Otevřela je a chodbou běželi dolů do sklepa. Chodba bíle vymalovaná, vytvářela pocit nejistoty, protože teď byla skoro černá jako mraky na obloze. Doběhli jsme ke sklepním dveřím. Otevřela jsem bílé dveře a vešla do tmy. Nešlo rozsvítit, patrně tornádo zasáhlo hlavní přivod elektřiny v naší ulici. Vše se začalo třást, odpadní trubka nevydržela nátlak otřesu, tak se rozbila a všechna voda a splašky se rozlévali po sklepě, zámky na malých sklípcích se roztřásli. Byly to moje nejhorší minuty života.
Poté až vše přestalo, trvalo to sice sotva pár minut, jsme vylezli dveřmi, kterými jsme sem přišli. Vyběhla jsem do přízemí. Koukla jsem se na ulici. Bylo boží dopuštění. Auta s vymlácenými okny, byly povaleny na kapotách, jiné auta na jiných autech a cedule vyvrácené, stromy také vyvrácené a byly tam i truhlíky z balkónů. Zaregistrovala jsem nějakou hromádku u našeho domu. Byl to muž v tvídovém saku. Otevřela jsem vstupní dveře a vyběhla na pomoc, byl celý od krve. Sehla jsem se a odhrnula jeho tvídové sako z obličeje. Obličej měl celý zkrvavělý a v rankách kousky skla. Byl celý pokroucený, měl i otevřené zlomeniny. Byly mu vidět vylomené kosti. Hrůza, která se stala v naší ulici byla naštěstí jen sen.


Deskriptivní geometrie

 Deskriptivní geometrie je věda o zobrazení prostorových útvarů do roviny. Má řadu využití a v mnoha různých formách se s ní setkávají lidé mnoha různých profesí. Nejčastěji jsou to architekti, geografové, ale používají ji např. i sochaři a astronomové.
 Deskriptivní geometrie vychází z mnoha starších metod, které sjednocuje. Za jejího zakladatele je považován Gaspard Monge.
 Gaspard Monge (1746-1818 byl Francouz) Deskriptivní geometrii vynalezl původně jako tajnou vědu pro vojenské účely, když učil na vojenské škole. Později usiloval o to, aby byla zpřístupněna veřejnosti. Popsal ji také ve své knize Géometrie descriptive, kterou vydal v roce 1799. Podle Gasparda Mongeho byl pak pojmenován jeden způsob promítání jako Mongeovo promítání.
 V deskriptivní geometrii existují dva nejpoužívanější způsoby promítání – kótované a již zmíněné Mongeovo.
 Mongeovo promítání používá zobrazení na dvě průmětny – zobrazení ze dvou různých pohledů, které navzájem svírají úhel 90 stupňů. Tyto průmětny se nazývají půdorysna a nárysna. Na půdorysu se daný objekt zobrazuje většinou „zezhora“, na nárysnu pak z pohledu „zepředu“, přičemž oba obrazy spojuje jeden rozměr vyjádřený přímkou x.
 Kótované promítání je téměř stejné, jako promítání Mongeovo, ale využívá jen jednu průmětnu. Třetí rozměr se zde určuje tzv. kótou (číslo v závorce u názvu bodu, označující jeho výšku).
 Jak už bylo zmíněno, dnešní deskriptivní geometrie sjednocuje mnoho starších zobrazovacích metod. Mezi nejstarší se řadí první pokusy o mapy (vůbec nejstarší známá mapa zobrazuje severní Irák a pochází z doby před 5000 lety), dále pak pokusy egyptských sochařů zobrazit na strany kamenného kvádru tvar budoucí sochy. Přes tento vývoj (různých metod) se dostala deskriptivní geometrie až do dnešní Mongeovy podoby a zdá se, že díky daným pravidlům se už dál vyvíjet nebude, protože to už není potřeba.


Slohová práce školní

Lucie Říhová 12. ledna 2006
2. C

Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
Kalamita (volný slohový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno (Volný slohový útvar)
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí

Osnova :
I. Úvod
II. Stať: a) První úspěchy
 b) Změna priorit
 c) Novoroční předsevzetí
 d) Já a novoroční předsevzetí
 e) První letošní úspěch
III. Závěr

Lidský život je plný úspěchů a neúspěchů. Od narození až do konce života nás provází a záleží jen na každém, co bude převažovat. Není to osud, kdo ovlivňuje náš úspěch, ale my sami.
Když je malý, svět nevnímá a nezajímá se o něho. Těžko tedy mluvit o nějakých osobních úspěších. Já je vnímám až s nástupem do školy. Zajímám se o to, zda jsem oblíbená mezi kamarády, snažím se zvládnout školu a ještě k tomu další jiné zájmové kroužky. Úspěchem je pro mě maličkost. Dobrá známka, písnička, kterou si zpaměti dokáži zahrát na flétnu nebo jen vtip, který všechny rozesměje. A neúspěchy? Ty si člověk tak nebere.
S postupem času se mi však priority změnily. Začíná být náročnější dosáhnout nějakého úspěchu a sebemenší nezdar člověka zlomí. Pořád se snažím být dobrá. Být lepší. Být nejlepší. Ale když pak člověk něčeho dosáhne, ani si to neuvědomí a nedokáže se z toho radovat, neboť chce stále víc a víc. Avšak stačí, abych se nestihla naučit, do knihovny nevrátila včas knihy a k večeři pak dostala něco co mi nechutná a hned je to pro mě neúspěšný den. Můj život je ale poměrně krátký na to, abych v něm zažila nějaké velké úspěchy a neúspěchy, a tak vše, o čem jsem mluvila jsou jen malé zážitky, které v tu chvíli znamenají hodně, ale když večer ulehám do postele pomalu opouští mou mysl a ráno si zas probouzím s klidem v duši.
Úspěch často dokáže ovlivnit lidská vůle a ta se zase pojí s předsevzetím. Je to jen pár dní zpět, kdy jsme všichni slavili silvestr a příchod nového roku. Půlnoční hodina neznamená jen přípitky, ohňostroj a gratulace, ale nese s sebou i jistou tradici. Lidé hodnotí uplynulý rok a místo toho, aby se radovali ze všeho hezké, vzpomínají na to špatné. Na své neúspěchy, neřesti, lenost, obžerství a spoustu dalších špatných vlastností. A tak tuto dobu využívá mnoho lidí k tomu, aby si dali novoroční předsevzetí. Ani já jsem ještě do loňska této šanci neodolala a nějaká ta předsevzetí si dávala. Nevzpomínám si, kdy to bylo poprvé, za to si s jistotou pomatuji, že jsem svůj slib nikdy nedodržela. Ptám-li se však sama sebe proč, nedokážu odpovědět. Snad pro malou motivaci, lenost, pohodlnost nebo jen pro nedostatek vůle.
Letos jsem se rozhodla vzdát se tohoto zvyku. Nejprve mě to mrzelo, ale časem zjišťuji, že to byl můj první letošní úspěch. Pryč jsou totiž starosti s tím, zda předsevzetí dodržuji, žádné stresy ani zlobení na sebe samu.
Proto, aby měl člověk úspěšný život nemusí vyhrát miliony. Stačí se umět radovat z maličkostí okolo sebe. Mnoho lidí se celý život honí za úspěchem a jsou jim tak zaslepeni, že když pak stojí přímo před nimi, ani si ho nevšimnou. Člověk se musí naučit radovat se z každého dne. Není to sice lehké, ale když to člověk zvládne, může si pak říct, že přece jen žil šťastný a úspěšný život. Díky této práci jsem si to také uvědomila a budu se o to snažit.


23. 3. 2006
Tomáš Jelínek
2. písemná práce
Na pobřeží
(Subjektivně zabarvený popis)

Já už jsem byl na mnoha pobřežích a je to, a je to opravdu skvělý zážitek. Sledovat, jak se moře krásně vlní a zaplavuje písek na pláži. Mám rád písek na pláži, který je příjemný pro chůzi tzn. bez kamínků a nečistot.
Moře pozoruji nejraději při přílivu, kdy jsou velké vlny a hladina moře je celá rozbouřená. A nejen pozoruji, ale také ve vlnách rád skotačím.
Když jsem se jednou procházel po pobřeží všimnul jsem si v písku pestrobarevných kamínků, rozhodl jsem se, že je nasbírám. Udělal jsem z nich krásný obrazec a byl jsem rád, že moje sbírání nebylo zbytečné.
Miluju večerní procházky po pobřeží, kdy slunce už tolik nepraží, i když jako romantik nevypadám ve skrytu duše jsem. Já opalování na slunci nemám příliš v lásce, a tak dávám přednost právě večerní procházce.
Nejvíce se mi líbilo u Rudého moře, kde je voda křišťálově čistá. I když se nepotápím příliš rád, tohle jsem si nemohl nechat ujít. Při potápění jsem viděl spoustu rostlin a živočichů. Ze živočichů bych se zmínil o rybě, která měla tři výrazné barvy, nikdy jsem nic podobného neviděl, byl to pro mě obrovský zážitek. I pobřeží u Rudého moře bylo fantastické. Heboučký písek bez kamínků, škoda že tak rozpálený, ale při čtyřiceti stupních není divu. Z pobřeží není vidět krásná mořská příroda, ale jen co člověk ponoří hlavu pod vodu a spatří krásně tvarované korály, hned je mu vše jasné. Korály byly skoro všude a kolem nich se míhaly ryby a to si pak člověk uvědomí, co je to ropná katastrofa, znamenala by smrt těchto krásných živočichů. Když se vrátím z pozorování mořské přírody na pobřeží obdivuju palmy, na kterých rostou kokosy.
Na pobřeží se vyskytuje spoustu her a sportovních disciplín např. jízda na skútru a let s padákem, který je tažen lodí, tuto disciplínu jsem si vyzkoušel.


Postava na kterou se dívám je muž, který je poměrně sehnutý. Má kulaťoučkou hlavu na níž jsou splihlé vlasy, výrazné oči a široký úsměv.
Muž má na sobě tmavé sako, které se k jeho postavě moc nehodí, protože je příliš velké a kalhoty má zase moc malé, protože jsou mu vidět ponožky.
Muž má také světlé boty a svou postavou mi velmi připomíná komika.


Skládka v srdci Evropy

Poslední dobou se oblíbeným tématem, nejen večerních, zpráv staly ilegální skládky německého odpadu u nás.

Proč sem naši milí němečtí spoluobčané vozí svůj smradlavý odpad? Tak tato otázka už je mi zcela jasná. Bohužel pro nás a hlavně pro menší města a vesnice v Česské republice, mají v Německu velice drahý odvoz odpadu. Přece Němci ale nejsou žádní idioti, tak proč by měli platit nekřesťanské peníze na to, že budou moci vyhodit svůj odpad do popelnice v Německu, když je daleko levnější odvést ho někam jinam. Myslím si, že jim moc dlouho netrvalo přijít na to, kam by asi tak ty tuny krásně zapáchajícího odpadu mohli odvést. Přece ti jejich hloupí sousedé tam z východu, těm se tam přece pár tun snadno ztratí. Naložíme odpad a vyjedeme za hranice. Jak si řekli, tak také udělali. Přistavili „XXX“ a nacpali do něj nenápadně černé pytle s odpadem a vyjeli. Hladce se dostali přes hranice, když je teď i Česká republika v EU. Když projížděli vesničkami, jen těžko si mohli nevšimnout spousty vhodných objektů, které dříve mohly sloužit jako objekty vojenské nebo pro JZD. Nemuseli tedy hledat dlouho a drahého odpadu se levně zbavili. Možná si tuto nutnou potřebu spojili třeba s výletem do Prahy nebo někam jinam za přírodou či za kulturou.

Brzy přišlo na řadu zjištění, že by bylo mnohem pohodlnější, kdyby si najali někoho (např. nějakou firmu), kdo by za ně jejich odpad vyvážel. To byl ale nápad! Tentokrát vymysleli bývalí soudruzi z NDR pro německý odpad opravdu něco převratného. Co si Němec nevymyslí, aby nemusel platit svá těžce vydělaná eura za odpad.

Občas, když jsme jezdili na chatu, viděli jsme takové podezřelé kamiony. Nikdo z nás netušil, co prováděli a tak nás to všechny samozřejmě překvapilo. Nenapadlo nás, že zrona v našich Milovicích je skládka toho jejich hnusného německého odpadu. Nakonec když o tom tak uvažuji, je mi jasné, proč si vybrali zrovna Milovice. Je to jednoduché! Objekty pro nelegální skládku jsou tam přímo ideální.

Je všeobecně známo, že Němci se v Německu chovají slušně a moc si toho nedovolí. Také všichni víme, já přímo z vlastní zkušenosti, že jakmile překročí hranice, stávají se z nich prasata, která mají někdy i správné proporce. Naštěstí pro nás, naše vláda konečně pochopila, že by nás Němci bombardovali tak dlouho svým odpadem, dokud by nás jím zcela nezahltili. A tak podnikla rázne kroky počínaje kontrolou kamionů na hranicích a konče vracením odpadu zpět tam, kam patří – do Německa!

Přece jen teď Němci poznali, že časy se mění, už si nemohou dovolit vše. Konečně jim malý hrdý český národ řekl „STOP“.


Kovaříková, Tereza, Gymnázium J. Seiferta

Magistrát hl. m. Prahy
Odbor školství
Učňovská 1
190 00 Praha 9

Praha, dne 1. 4. 2006

Studentský divadelní festival

Vážení,
zasíláme vám každoroční zprávu o Studentském divadelním festivalu. Pro rok 2005 bylo, po loňském organizátorství Gymnázia Jana Palacha, jako předsedající školou zvoleno Gymnázium Jaroslava Seiferta a festivalu se účastnilo osm škol. Akce samotná sestávala z dvaceti divadelních představení s předem určeným hlavním tématem.

Předsedající škola zajistila pronájem divadelních prostorů, občerstvení hercům i divákům a drobné odměny zúčastněným studentům. Tématem letos byl „Renesanční život“,
za nejpovedenější bylo všeobecně považováno nastudování hry Poprask na laguně od C. Goldoniho, kterou předvedli žáci právě našeho Gymnázia pod vedením profesora Tomeše. Dvanáct her, vyhodnocených komisí češtinářů pod vedením profesora Marka, se dočkalo dokonce repríz a předvedení rodičům. Všechny měly vysokou návštěvnost a sklidily mimořádný úspěch. Akce se konala v divadle Na Prádle, kde již máme s naším Festivalem stálé zázemí. Akce byla výborně zorganizována a došlo k její popularizaci i mezi další školy.

Žáci při této akci každý rok nejen objevují své herecké nadání, popřípadě tříbí své herecké zkušenosti, ale mohou se i leccos přiučit. Každá škola musí totiž předvést alespoň jedno klasické dílo i s krátkou biografií autora. Z Festivalu mají každoročně velice dobrý dojem jak kantoři, kteří jej shledávají užitečným, tak i rodiče žáků, kteří jsou na reprízy nejúspěšnějších her zváni.
Proto doufáme, že i na letošní ročník, organizovaný Gymnáziem Josefa Škvoreckého, opět přispějete finanční částkou 20.000,- Kč, která bude využita na výše zmíněné výdaje.

S poděkováním a pozdravem

za vedení GJS
Tereza Kovaříková
junior PR manager


Slohová práce školní

Iva Chodurová 12. ledna 2006
2. C

Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
Kalamita (Volný stylový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno (Volný stylový útvar)
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí

Prvním takovým úspěchem v mém životě bylo narození mé maličkosti. Nemůžu sice říct, že to byl můj úspěch, protože za svůj život děkuji hlavně rodičům, ale abych mohla prožívat úspěchy a neúspěchy musel mi někdo dát šanci žít. Celý můj dosavadní život byl velmi pestrý, plný dobrodružství a zajímavý. Kdybych měla psát o všem, co se mi kdy přihodilo, nebo spíše jaké úspěchy a neúspěchy mě potkaly psala bych dlouho.
Dalším mým úspěchem bylo to, že jsem začala chodit do školy. Poznala jsem spoustu nových lidí, ale i spoustu zla. Dokud jsem byla malá a žila jen s rodinou, nebyly žádné starosti, problémy, ani trápení a slzy. Postupem času jsem začala poznávat svět a zjišťovat, že kdybych zůstala malá bylo by to nejlepší. Na základní škole jsem poznala lež, výsměch a pomluvy. Tohle bylo pro mě opravdu neúspěch, ale i úspěch, protože jsem se naučila poznávat lidi a zařazovat si je do „šuplíků“, kterým můžu věřit a kterým ne. Hodně lidí mě zklamalo a právě tohle považuji a za největší neúspěch, že jsem vůbec takové lidi poznala. Základní školu jsem prošla „hravě“ a dokonce jsem zvládla i přijímací zkoušky na střední školu. Teď ale jistě nevim, jestli vybrání této střední školy – gymnázia, byl opravdu úspěch. Chtěli to hlavně rodiče, protože na základní škole jsem měla dobré známky a vypadalo to, že bych tuto školu bych mohla zvládnout. Ze začátku jsem to zvládla, ale potom se to začalo zhoršovat a já začala mít problémy. Nic se nezlepšilo, ale já jsem tvrdohlavý člověk a řekla jsem si, že tuhle školu „dodělám“.
Ze základní školy jsem byla zklamaná z lidí, které jsem tam poznala, ale střední škola mi udělala radost a dala mi naději, že časem, kdy se z malých dětí stávají dospělí a rozumní lidé, se opravdu chování jedinců změní, ale bohužel někteří lidé jsou nenapravitelní. „Nikdo není dokonalý!“ Gymnázium mi dalo šanci poznat skvělé lidi, kterým opravdu můžu věřit a dokonce tak, že se jim se spoustou věcí můžu svěřit a vím, že oni mi poradí a nezklamou mě.
Největším úspěchem, který mě mohl potkat, jsou moje rodiče. Myslim si, že v nich mám největší oporu. Jsou to lidé, kterým nejvíce věřim a vím, že oni mě také. Vychovali mě tak, aby ze mě vyrostl dobrý člověk, i když puberta a dospívání jim to trochu zkazilo.
V tématu je napsáno ještě předsevzetí. Abych pravdu řekla, žádné si nedávám, moc jim totiž nevěřim. Člověk, když něco chce udělat a má velkou vůli, tak se snaží i bez nějakého předsevzetí. Předsevzetí jsou spíše jen taková přání, které většina lidí stejně nedodrží. Například lidé si dávají předsevzetí pouze na Nový rok a potom to stejně nedodrží. Proto si předsevzetí nedávám, a když opravdu něco chci udělat bojuji za to a snažím se dotáhnout vše až do konce.
Úspěchy, které se dají ocenit a dokonce i ukázat jsou asi moje diplomy. Získala jsem je na základní škole a ve školce, když jsem chodila na krasobruslení, tancování, gymnastiku a plavání. Jsou to důkazy, jak jsem byla v mládí aktivní a šikovné dítě. Bohužel už na střední škole se nemůžu moc věnovat sportům, protože mi nezbývá čas. Jediné čemu se můžu věnovat je snowboard. Je to nezávislý sport, který můžu provozovat bez ohledu na čas.
Na závěr bych chtěla shrnout všechny své úspěchy a neúspěchy. Největším neúspěchem jsou pro mě lidé, kteří jsou falešní a nehrají „fér“. Úspěch, kterého si vážím a je pro mě opravdu nejcenější, i když to není zlato, jsou moje rodiče, přátelé, ale hlavně láska.
Úspěchy nejsou jen to, kam to člověk dotáhne, kolik bude mít peněz, nebo jestli budu mít za manžela někoho slavného, nejdůležitějším úspěchem je poznat svět a lidi kolem sebe.

Osnova:
Úvod – První úspěch
Stať – a) Poznání úspěchů
 b) Úspěchy a neúspěchy na střední škole
 c) Největší úspěch – rodiče
 d) Předsevzetí
 e) Dokázané úspěchy
Závěr – Souhrn úspěchů a neúspěchů pro můj život


Neznámý, V. B, ZŠ Burešova
23. října
SLOHOVÁ PRÁCE
1) Vymyšlená (popletená) pohádka

Tygří příběh
Tento příběh je o jednom Tygříkovi Mikytyki. Mikytyki má kamarády slona Bombo, opici Natutatu a zebru Kinate. Jednoho dne Mikytyki šel se proběhnout a najednou bum!!!, zakopl o kámen a předsebou měl malého šneka a Mikytyki říka: Už se pohnež a šnek říká: spím musíš počkat, Mikytyki do toho šneka kopnul a už měl volno. Bombo šel se koupat a najednou viděl krásno sloní slečnu. Bombo se jí ptá jak se jmenuje sloní slečna říká že se jmenuje Kinpi. Natutatu potkala tygra Mikytyky, šly spolu na večeři, opice Natutatu si vzala banán a Mikytyki si vzal sendvič, je to totiž býložravec. Kinate šla se proběhnout a najednou bum!!! spadla do jámy Kinate volá o pomoc najednou přiběhne Mikytyki a mladé zebře Kinote skočil na strom a ze stromu utrhl liánu, dalo to sice práci ale utrhl ji tak Mikytyki vytáhl Kinate, Kinate mu moc děkovala. Bombo přišel z Kinpi a přestavil ji kamarádům. Mikytyki potká toho šneka a šnek říká zasloužíš si odplatu, šneci bombardujte ho a tak se Mikytyki spřátelil se šnekem. Všechno dopadlo dobře a tak pohádka skončila