MASOPUST 5.3.

V sobotu jsem se s Evou domluvilya v 8:00 hodin na návsi, protože se konal MASOPUST. Tento zvyk je každým rokem. Já jsem se převlékla za babku která prodávala jahodové a čokoládové jazýčky. Vydělala jsem si 360 Kč. Také tam byli {třeba}<ni> princezny<.> Eva byla za Čarodějku, teta byla za Marfušu, no zkrátka všechny masky byli úžasné.

Po obědě masopustní průvod pokračoval, ale to už jsem neměla chuť s nimi chodit. Šly jsme s Evou na náves, kde byl: Adam, Adam, Adam, Adam a Adam. S nimi jsme hráli chvilinku na schovku. Pak šla Eva ke mě. Tam jsme vyměňovali podestýlku morčátkům. Po vyčištění klece jsme šly s Majkym a Niki na procházku, když už se nán zdálo, že už toho mají dost, tak jsme je odvedli a šly zas k Evě na vyvenčení Čertíka a Bertíka. Odpoledne po procházce našich pejsků jsme jeli na kole až do {obec}<priv> a zpět.

Celý den se vydařil! <img otisk psí tlapy>

KINO 6.3.

V neděli jsme v 15:30 jeli do kina Cinestar na film který se jmenoval „Na vlásku“. Bylo to o tom, jak princezna jménem Locika viděla velké hvězdy (lampióny štěstí) a chtělal vědět co jsou a odkud vylétávají<.> Jednou k ní do věže přišel mládenec jménem Sam a ten jí ukázal proč a kde se balóny vypouštějí. Locika byla uvězněna zlou čarodejnicí ve vysoké věži. Statečný mlákdenec se dostal až do této věže, vysvobodil Lociku a ukázal jí místo odkud každý rok vzlétají zářivé lampióny. Vyšlo najevo, že Locika je královská dcera, kterou čarodejnice unesla z kolépky a na její narozeniny každý rok ze zámku vypouští lampióny. Všechno dobře dopadlo, Locika se zamilovala do Sama a ten jí {přivedl}<ni> zpět na zámek k jejím rodičum.

Doporučuji se na ten film rozhodně podívat. Po krásném filmu jsme jeli k Evě se domluvit na pondělí, my totiž pojedeme zpolečně na lyže.

Po návštěvě jsme jeli do Merkury kde na nás čekala Eva která přijela z Prahy od babičky.

<img věž>

LYŽE V RAKOUSKU 7.3

 V pondělí jsme vstávali v 6:15, protože jsme jeli já, Eva, taťka, mamka a Eva do Rakouska lyžovat. Měli tam totiž {rodinnou}<ni> akci, 20 euro za celou rodinu. Na Sternstein jsme dojeli hned ráno, aby tam nebylo moc lidí. Lanovka byla kabinková a normální šesti {sedačková}<ni>. Byli tam 3 sjezdovky výborně upravené. Dohromady jsme jezdili asi 6 hodin. Celý den svítilo sluníčko, které nám opálilo obličej. Kolem 16:00 hodin jsme jeli domu.

Bylo to krásné lyžování a slunečné lyžování.

Pohřbení Masopust{u|a} 8.3.

V úterý jsme neměli co dělat, ale naštěstí mě zavolala Eva, která se mě zeptala, jestli chci s ní jezdit na kole. Já jsem řekla Ano. S Evou jsme jely pak pro Evu a Evu, které snámi šly jezdit také. Jezdily jsme po návsi a do {obec}<priv>. Ve 16:00 jsme se rozešly domů připravit na „Pohřbení masopustu“. V 16:30 jsme se sešly s holkama u kostela. Kolem 17:00 hodiny začal pohřeb Masoopustu. Masopust byl zastřelen, pohřben do rakve. Celý průvod, společně s maškarami, obešel celou náves. S rozloučením masopustu byli všichni lidé zváni na večerní zábavu. Potom šla Eva za ke mě. tam jsme hrály MONOPOLY.

V 18:45 musela Eva už domu. Celý den se povedl.

Koníci v {obec}<priv> 9.3.

 Ve středu jsme odpoledne jely s Aničkou na koně do {obec}<priv>. Eva si vzala ohlávku na Amanda a já mrkve a jablka pro XXX. Amandu i XXX jsme řádně vyčistily. Po vyčištění a nakrméní koní jsme je prohnaly na celý výběh. Celý zažitek s konmi byl super<.>

<img kůň>

Nakupování 10.3.

Ve čtvrtek dopoledne jsme jeli do Tesca. Tam jsem si koupila v papírnickví izolepu, čtvrtky a další potřebné věci. Mě se tam líbila taková podložka s obrázkem koní. Stála 120 Kč, tak jsem si jí nekoupila. Teta se zeptala kdo venčil Nikinku, když byly u babičky a já odpověděla, že já. Teta mi řekla, že si pro ní mám dojít, za odměnu mi jí koupí. Měla jsem velkou radost. Eva si koupila několik triček. Po nakupování jsem jeli domu, kde jsme si dali oběd. Celé odpoledne jsem strávila venku.

AGWA PALÁC 11.3.

 <img kapky>

V pátek jsme jeli do Prahy do Aqwa palace. Jel celý dům: Adam, Adam, Eva, teta, taťka, mamka, Eva a já, ale i Evy kámoška Eva. Když jsme vstoupili do velké haly AQWA PALACE, bylo tam skutečně jako v paláci. Spousta tobogánů, žraloci za sklem, XXX řeky spojovaly bazény, no prostě bomba. Já jsem tam potkala Sin s kterou jsme jezdili také. Sin nám pak dali 4 děti na hlůdání, aby si taky mohli zaplavat. No ale zrovna nejšťasnějšísem nebyla. Tobogány jsme všechny vyskoušeli např: TWISTER Zebru, tRychtýř, MilKu no skrátka co se dalo. Po super plovce jsme šli do muzea čtyřlístku, tam jsem si koupila pohled se všemi 4 hrdiny: Myšpulín., Piďna, kFifinka a Bobík.

Celý dense MOOOC vydařil!
<img vlepen obrázek Čtyřlístku + propagační materiál z muzea, ručně připsána jména hrdinů>

SOBOTA 12.3.

V sobotu jsme kolem 16:00 hodin ko jeli opět na koně do {obec}<priv>. Dnes jsme jen časaly a česaly – ocasy a hřívu. Také jsme si s nimi (koňmi) hrály. Byly jsme tam až do 18:00 hodin. Večer jsme ještě vyměnily podestýlku moročkům. Večer jsem se koukala na film „Hodina pravdy“, a pak jsem si šla lehnout.

NEDĚLE <img úsměv a srdíčka> 13.3.

V neděli jsem dopoledne pomáhala mamce s obědem a částečně už jsem se připravovala do školy. Po obědě jsem ve 15:00 hodin jela na vycházku s koňmi opět v {obec}<priv>. Já jsem vedla Talovera a Eva Amandu a pak tam bylo spoutu holek který taky vedly koně. Celkem nás šlo asi 11. koní. Po dlouhé vyjížďce jsme je dovedli zpátky do výběhu, když sem zavřela ohradník tak mi spadl kámen ze srdce. Na to že to byla 1. vycházka tak sem to zvládla docela v poho.

CELÝ JARNÍ PRÁZDNINY SE POVEDLY, ALE MOHLY BY BÝT O NĚCO DELŠÍ<.>


Kuchařová B. I. C
4. listopadu

1. písemná práce
VZPOMÍNKA
(Vypravování)

Osnova: Úvod: Vzpomínka na procházku lesem
Stať: 1) čekání na autobusové zastávce
2) "zabydlení" v lese
3) spolykání léků
4) probuzení
Závěr: Zvonění budíku

Vzpomínám na ranní světlo vycházejícího slunce, jemný vánek, vůni přírody, kdy se maminky vydávají se svými dítky na procházku lesem. Jenom já, zmožená únavou svižného běhu, se potulovala vyšlapaným chodníčkem mezi stromy. Pamatuji si teplé paprsky slunečního svitu, jenž mi přebíhaly po tváři a jako by mi vyčítaly můj čin. To rozhodnutí mělo změnit celý můj život, ale také, jistě, životy ostatních. Už jsem se nesměla ohlédnout zpět. Svůj osud jsem měla ve vlastních rukou.
Rozhodným krokem jsem vykročila na lesní pěšinku a vydala se hledat nejbližší autobusovou zastávku. Mé otrhané a špinavé oblečení, nebudilo v lidech, čekajících na příjezd autobusu, dobrý dojem. Představte si, jak na mne pohlíželi. Jako na zločince, prchajícího před zákonem. Ale to přeci nebyla pravda! To týden na útěku z domova mě tak změnil. V mé ušmudlané tváři se pozastavil úšklebek, při vzpomínce na hádající se rodiče. Chtěla jsem se schovat před zraky těch zvědavců, a tak jsem popošla o kus dál, kde mě žár slunce, svýmy oslnivými paprsky, vzal pod svou ochranu. Konečně přijel autobus, už ani nevím jeho číslo, nastoupila jsem, posadila se a pevně stiskla taštičku drobnůstek, jenž mi dělaly milou společnost. Už aby to bylo za mnou, pomyslela jsem si.
Konečná zastávka se stala mým výstupištěm. Bylo to nedaleko lesa. To místo jsem znala. Chodívala jsem ho navštěvovat s rodiči. To bylo už dávno, kdy se ještě maminka s tatínkem vodívala za ruce. V kapse od kalhot jsem pevně sevřela flaštičku léků. V odlehlé části lesa, kam nikdo nechodí, jsem se "zabydlela". Na zemi, pokryté bundou, jsem seděla já a můj nejlepší přítel. Byl to Dodo – plyšový krokodýl. Ten jediný věděl o mých starostech a strašném trápení. Naposledy jsem se rozhlédla kolem, pohladila Doda, a roztřesenýma rukama chvatně vylovila z kapsy flaštičku.
<dokončení v konceptu>
Hluboký nádech mi dodal odvahu. Prášky se povalovaly na mé dlani a čekaly, až je spolknu. Více jsem nečekala. Obdarována Dodovou poslední pusou, jsem ta rozverná kolečka léků vložila do úst. Tak. Pozvolna mne začal přepadávat spánek. Oči mě pálily a víčka mi ztěžkla. Hluboká tma. Ticho. „Crrrrr“ Dlouhý řinčivý zvuk budíku mne probral ze spánku. Ležela jsem ve své posteli, v pokojíku, plném známých věcí. Setřela jsem si pot z čela a neposedné vlasy zastrčila za uši. „Byl to jen sen, byl to jen sen.....“ opakovala jsem si stále dokola. Položila jsem si hlavu na polštář, těžce oddechovala, a snažila se uklidnit. Vzpomínka na sen, mě děsí dodnes.
Byl to jen sen, ale co kdyby se stal skutečností.


Muž, který sázel stromy

Elzéard Bouffier byl pastevcem ovcí. Neztrácel čas slovy, hleděl si své práce. Vyzařoval z něj klid a vyrovnanost.

Žil sám v malém domě a sázel stromy. Sázel je každý den. Každým rokem vzešlo asi 10 000 stromů. Sázel břízy, buky i duby.

O rok později začala 1. světová válka Elzéard Bouffier už nechoval takové množství ovcí, protože okusovaly mladé stromky. O válku se vůbec nestaral – stále sázel stromy. Díky jeho vytrvalé práci už rostl krásný les. I když se potýkal se zklamáním a nezdary, ve své práci odhodlaně pokračoval dál.

Les se postupně rozrůstal a obyvatelé přičítali tyto změny přírodě. Na les se přišla podívat i komise a pak tento les přidělila státu.

Stromy byly znovu ohroženy za 2. světové války, protože se jezdilo na dřevěný plyn. Stromy ale byly příliš daleko od silnice a tak nebyly pokáceny.

Díky odhodlání a úsilí Elzéarda Bouffiera se kraj změnil k nepoznání a lidé opět začali žit šťastně.


8.3.

v úterý jsme byli z Adamem, Adamem a adamem na boulinhku. když sme tam přišli měli sme jen padesáti koruny. tak sme se zeptaly jestli nam nerozmění.

tak nám dal 10 koruny a 20 kouruny ale omielem nám dal o sto Kč víc. tak sme mu to vrátily a hráli sme 1 h a půl.

zálahráli sme si 4 kola. já byl první pak přědposleďní pak poslední a potom první<.> bouwlink sem si užil.

9.3

Ve středu jsem byl koupit adamovi dárek. Koupil sem mu {g|f}ripi primo na kolo. pak sem jel domu a jezdil sem na||kole.

10.13

Ve čtvrtek jsem mel narozeniny. tak sme je slavytl u Adama protože je měl taky. já mu dal gripy a on taky a Adam mi dal hru na playstationa 2 Max Payne. za oba darky sem byl rád a pak sme hráli na playstationu 3. a tak potom sem jel domu a od rodicu sem dosta vrtulníka na ovládání a bonboiéru. narozeniny byli super.


Jarní prázdniny

V neděli jsme odjeli do Itálie do Dolomit na lyže. Byli jsme ubytovaní v městečku {město}<priv> vedle lyžařského střediska Madona di Capiglio.

V pondělí a v úterý jsme lyžovali jen v Folgaridě a Marilevě. Počasí bylo super, no prostě bomba.

Ve středu jsme si chtěli odpočinout od lyžování a tak jsme se jeli podívat k jezeru Lago di Garda. Jeli jsme po východním pobřeží jezera. Na této straně je nádherný pohled na jezero i na okolní hory.

Prošli jsme se po městečku {město}<priv>, v přístavu nakrmili kachny i racky a nakonec jsme zašli do kavárny. Celý den se moc povedl.

Od čtvrtka do soboty jsme opět lyžovali. Bylo nádherně, kromě soboty. To nebyl vidět rozdíl mezi svahem a oblohou, protože byla hrozná mlha. Ale tenhle týden nemohlo nic zkazit. Jarní prázdniny byly super.
<img vlepen prospekt z lyžařského střediska>


1.11.2006
Živná Adéla, 2.C
1. písemná slohová práce
Suchozemští obři
(Referát)

Osnova:
I. Úvod – hádejte
II- 1) Zařazení
2) Chobot
3) Společnost
4) Boje
5) Ochočení
6) Zajímavosti
III. Závěr – vyhubení

Tímto referátem vás chci seznámit s největšími suchozemskými savci. Na výšku měří přes tři metry a váží kolem sedmi tun což znamená, že jsou vyšší než basketbalový koš a těžší než pět osobních automobilů. Jejich biotopem jsou savany, otevřené pláně, lesy, mokřady a polopouště. Dnes se vyskytují především v Africe, jižně od Sahary, a v jihovýchodní Asii. Jejich potravou je převážně tráva, ale také plody, kořínky, listí, větvičky a kůra. Dožívají se až sedmdesáti let. Už víte jaké zvíře tyto údaje charakterizují? Ano, jsou to sloni.
Slony řadíme do čeledi Slonovitých (Elephantidae) a řádu Chobotnatců (Proboscidea) a dělíme je na dva druhy a to na slona afrického a slona indického. Jsou od sebe snadno rozeznatelní. Slon indický má menší boltce a na čele dva hrboly. Má i menší kly. Není tak velký a má jeden prstencovitý výrůstek na konci chobotu, nikoli dva jako slon africký.
Tito obři jsou výjimeční především svým chobotem. Chobot je něco jako čenich, ruka a brčko na pití v jednom. Díky jeho délce, která dosahuje až jednoho metru a osmdesáti centimetrů, se mohou sloni živit jak trávou ze země, tak listím ze stromů. Je to důležité, protože slon spotřebuje denně až dvěstě třicet kilogramů potravy. Čtyřicet tisíc svalů vazů a šlach dává chobotu neuvěřitelnou pružnost, přesnost a jemnost, proto slon dokáže sebrat i jediný stonek nebo burský oříšek.
Společenské uspořádání slonů je prosté. Stádo vedou nejstarší samice, jedná se tedy o matriarchát. Samice zůstávají ve skupině po celý život, kdežto samci žijí často samotářsky, nebo se sdružují do menších skupin.
Sloni nejsou obvykle agresivní, ale občas se slon samotář dostane do tak vzrušené nálady, že dokáže zlikvidovat i celou vesnici. I souboje mezi slony jsou vzácné. Dochází k nim mezi dvěma samci, kteří soupeří o přízeň samice. Jeden ze zápasících bývá často usmrcen.
Tato zvířata jsou velice inteligentní a mají společenskou povahu, proto se dají snadno ochočit. Než se objevily automobily, vlaky a tanky, sloužili sloni v Africe a Asii jako královský dopravní prostředek nebo nákladní vozy a to i ve válkách. Už Hannibal ve své době vycvičil bojové slony a přešel s nimi Alpy. Dokonce i dnes pracují sloni v Asii na stavbách a účastní se slavnostních přehlídek.
Pro zpestření jsem si pro vás připravila dvě zajímavosti. Jednou z nich je, že sloni jsou skvělí plavci. Naráz uplavou téměř padesát kilometrů. Druhou je slon +Ahmed. Ten je zapsán jako slon s nejdelšími kly, jenž měřily tři metry.
Nakonec bych chtěla říci, že tito tvorové jsou hodni naší pozornosti. Pro jejich inteligenci a strašlivou sílu je v Africe a Asii uctívají. V Indii se sloni dostali i do náboženství v podobě laskavého hinduistického boha štěstí Ganéši, jenž pomáhá lidem překonávat překážky. Lidé přivedli slony na pokraj vyhubení v důsledku lovu pro cennou slonovinu a také tím, že jim sebrali jejich přirozené prostředí. Proto bychom měli tyto velikány chránit před pytláky a vytvořit více chráněných rezervací, aby katastrofa byla zažehnána.
+jménem


Klečka, Michal, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
d) Murphyho zákon: Loftusův zákon řízení <kreslená postavička muže>
Někteří lidé řídí podnik jako z partesu, i když neznají noty a postrádají hudební sluch.

Tento zákon se dá nádherně aplikovat na nás, na Čechy. Stačí se rozhlédnout kolem sebe. Všude vidíte rozkradené krachující firmy. Firmy, jejichž ředitelé se snaží shrábnout si svých posledních pár milionů, předat svoji funkci někomu jinému, a potom se nenápadně přesunou do ústraní, aby se zase za pár let vynořili a vrhli se do „ředitelování“ dalších prosperujících podniků.
Těmto lidem je jedno, že nevystudovali nějakou prestižní fakultu. Důležité pro ně je, že se umí šikovně vyhýbat zákonu, vědí, kdy mají koho podplatit, no prostě v tom umí „plavat“.
Nebo se stačí podívat na naše milé politiky, či na nedávno zvolenou radu ČT. Jsou tam nějací odborníci na daný problém? Nejsou! Opět je to samý rádoby – poslanec a rádoby – radní. Všichni jsou stejní. Chtějí si nahrabat co nejvíce peněz, aby se pak k lítosti celého národa stáhli do ústraní.
Celý tento problém je jasným pozůstatkem minulého řežimu, kdy se lidé do funkcí dosazovali ne podle kvalifikace, ale podle toho, kolik měli přátel tam „nahoře“.


osnova:

1) písmo

2) pravopis

3) rozlišování stejně znějících slov

4) ovládání pravopisu, jazyková kultura

Písmo a pravopis

Lidé si vytvořili soubory grafických znaků – písmo. Naše písmo je hláskové, hlásky zaznamenáváme písmeny, píšeme tzv. latinkou.

Soubor zásad a pravidel jak mluvené projevy písmem zaznamenávat označujeme názvem pravopis.

Pravopis umožňuje rozlišit slova a slovní tvary, které v mluvených projevech zní stejně, poznat jak je slovo utvořeno a jaké jsou vztahy mezi jednotlivými větnými členy.

Ovládání pravopisných pravidel je znakem jazykové kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


Odborná úvaha
(školní písemná slohová práce)

Můžete volit buď mezi úvahou populárně-naučnou s publicistickými prvky, nebo úvahou s prvky výkladovými (na pomezí textu populárně-naučného a vědeckého). Své pojetí uveďte níže k vybranému tématu.
 Témata:
Jak se bránit manipulativním postupům masmédií
O třč. osobnostech (či dokonce celebritách) v našem showbyznysu
Možnosti mého budoucího uplatnění ve zvoleném vědním oboru
Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince

Číslo vybraného tématu: 1.
Druh úvahy: populárně-naučná s publ. prvky

Ještě před nějakou dobou jsem byla velmi ovlivněna médii, hlavně tiskovinami a televizí. Pravděpodobně z toho důvodu, že jsem byla časově méně vytížená než dnes a hlavně ve věku, kdy člověk prahne po informacích. Média jsou nejpřístupnějším zdrojem informací, který se nabízí. Ale jsou média zaručeným informátorem?
 Pamatuji se dobře na září, kdy byla dvojčata v USA srovnána se zemí. Přišla jsem ze školy domů, kde celá rodina seděla před TV a pozorně sledovala zprávy. Přidala jsem se k nim a po pár minutách jsem měla pocit, že nastane přinejmenším konec světa, a když budeme mít štěstí, tak jen třetí světová válka.
 Média využívají několika metod, aby si udržela diváky nebo čtenáře co nejdéle věrnými jejich programu nebo plátku. V novinách a týdenních časopisech se často setkáváme s články a zprávami, které jsou zcela zbytečné, nedávají nám jako čtenáři žádné nové informace, ale zato mají výraznou, někdy až provokativní titulku, takže většina z nás si zprávu stejně přečte. Důvod, proč píší o ničem, může být jakýkoliv, třeba klesající aktualita společenských událostí. Nejčastěji jde ale o byznys. Jak docílit co největšího prodeje plátku? Psát každý den o aktualitách a přijít s novými informacemi. Ale co když zítra nebudu mít nové informace? Tato situace je pro noviny, časopisy, ale i televizi velmi riskantní. Mnohdy ji řeší takovou cestou, která nás čtenáře svým způsobem mistifikuje. Masmédia jsou schopna natahovat nějakou událost jak je to jen možné, píší o ní třeba i tři měsíce a postupně propouštějí malé množství informací, aby o daném tématu mohli psát i zítra, nebo třeba i za měsíc.
 Co čtenář nebo divák, který nechce být lapen do informačního kolotoče a zveličování masmédií, může dělat? Jeden z způsobů obrany je přistupovat k masmédiím s mírnou nedůvěrou a rezervou, nepokládat vše, co se dovíme z TV nebo dočteme v denním tisku, za hotovou věc. Kdo ví, co napíšou zítra?
 Kvůli nedostatku volného času už TV téměř nesleduji a musím říct, že jako zdroj informací mi nechybí. Dávám přednost dennímu a týdennímu tisku, který si většinou ani nekupuji pravidelně, čímž bráním informačnímu zmanipulování masmédii.


3.11. 2005
Tomáš Jelínek
1.písemná práce
Olympijské hry – historie
(Referát)

Národní hry vznikly především na počest bohů, ale i pro pěstování těla i ducha. K jejich zúčastnění se sjížděli lidé z celého Řecka. Olympijské hry sloužili i k utužení národní jednoty.
Všenárodní hry řecké byly čtyř typů.
Hry nemejské se konaly k poctě boha Dia. Uskutečňovaly se po třech letech. Hlavními disciplínami byly hudební a telocvičné zápasy a to v běhu o závod a v zápolení. Odměnou byl miříkový či olivový věnec. Za jejich trvání měl být v Řecku mír, Sparťané to ne vždy dodržovali.
Hry pithické byly podobného rázu, konané k poctě Apollonově. Odměnou byl vavřínový věnec. Převažovaly hudební zápasy nad tělocvičnými. Hry ithmické konané po dvou letech k poctě boha Poseidona. Vedle tělocvičných zápasů se soutěžilo také v hudbě a básnění. Odměnou byl miříkový nebo smrkový věnec. A konečně nám již mnohem bližší hry olympijské. Jejich původ je prastarý, avšak bezpečné zprávy o nich pocházejí z roku 776 př.n.l. a od tohoto data je také počátek olympijských her počítán. Hry se konaly vždy po čtyřech letech. Olympijské hry byly nejuznávanějším a nejoslavovánějším národním svátkem.
Především se závodilo v běhu, či v běhu s překážkami, kde nejlepším výkonem bylo přeběhnutí stadionu, co nejvícekrát za jednu hodinu, dále se závodilo ve skoku do výšky a do dálky, v zápolení. Zajímavostí, kterou bych zde rád uvedl je tzv. pankration. Pankration je pěstní souboj spojen se zápolením. Závodilo se i v šplhu a jízdě na koních. Nejvýznamnější disciplínou byl však hod oštěpem a diskem, neboť to dokazovalo sílu a zručnost závodníka. Prvním vítězem olympijských her byl Koroibos.
Hry, které dosáhly svého největšího rozkvětu kolem roku 350 př.n.l. prudce změnily svůj ráz po dobití Makedonie Římany v roce 146 př.n.l. Byly zpřístupněny všem. Objevily se také nové disciplíny závod vozů, gladiátorské zápasy a boj mužů proti zvířatům.
Tak jako se však olympijské hry zrodily k pobavení bohů, tak kvůli bohům zanikly. Theodosius první rozhodl o jejich zrušení. 286. hry, které se konaly roku 393 našeho letopočtu tak byly poslední.
Znovuzrození se olympijská myšlenka dožila až o --- let později, mezi lety 1875 a 1881.


15.11.2006
Jan Smetana, 2.C
1. písemná slohová práce
(výklad)

Osnova: I. Úvod – co je to legie a legionář
II. Římské legie v období republiky
Římské legie v období císařství
Život legionáře a jeho výzbroj
III. Závěr – zhodnocení legie z dnešního pohledu a

Římské legie
Dějiny Říma jsou do značné míry dějinami výbojů, jejichž hlavním aktérem byl římský voják – legionář. Ten kopím a mečem dobýval jednu zemi za druhou. Římské legie se vyznačovaly úžasnou kázní a disciplínou, která neměla v té době obdoby a Římané tak dokázaly, spolu s velmi kvalitním výcvikem, porážet mnohdy mnohem početnější armády nepřátel a porobovat si různé národy. Legionář, slovo, pochází od slovesa legere = sbírat, to je způsob sbírání vojska v období republiky.
Římské legie v období republiky ještě nedosahovaly úrovně legií v období císařství. V případě války byli občané Říma povoláváni na Martovo pole, kde se cvičili a vyzbrojovali, z nich se formovaly legie. Po skončení války se zas vraceli ke své práci na polích a podobně. Právo svolávat vojsko měli konzulové, kteří vojsku pak i veleli. V období republiky se vojenská povinnost vztahovala na muže ve věku sedmnácti až šestačtyřiceti let a občan mohl být v této době povolám až na 20 válečných výprav. Legie se původně skládala ze tří tisíc pěších a tří set jízdních bojovníků. Teprve reformou Servia Tullia se legie „rozrostla“ na tři tisíce těžkooděnců, tisíc dvěstě lehkooděnců a tři stovky jezdců. Legionáři se rozdělovali do tří skupin podle věkové kategorie. Tomu odpovídalo i její seřazení v manipulech během bitvy, pro tzv. trojí šik (acies triplex). V první linii stáli bestati (muži do 24 let), ve druhé linii byli principové (muži v rozmezí 24 -30 let) a pak následovala třetí, nejzkušenější řada – triarii, kteří měli na výsledek bitvy veliký vliv, zapojovaly se do ní až jako poslední a tvořili ji muži ve věku 30 – 40 let. Křídla této sestavy zajišťovalo jezdectvo na bocích, seřazené v „turmách“ po 30 mužích.
Římské legie v období císařství dosáhly svého vrcholu. Armádu tvořila pěchota, jezdectvo a námořnictvo, ale jádrem římské armády byla legie, u které se počet mužů ustálil na 6000 a ke které patřily pretoriánské kohorty, což byli ve své podstatě stráže císaře a lehké oddíly, zvané auxilia. Samotná legie se dělila do deseti kohort o 600 mužích, každá kohorta do tří monipulů. Jeden monipul se skládal z dvou set mužů a dále se děli na dvě centurie, ve které bylo sto mužů. Každé centurii velel centurion, který se rekrutoval z řad nejlepších vojáků. Dále k ní náleželo ještě 160 jezdců a oddíl válečných strojů. Počet legií se neustále zvyšoval, především díky nově dobytým územím. Již císař Augustus potřeboval 25 legii, aby udržel území, za Septima Severa to bylo již 33 legii a později jejich počet stoupl na 68. Takové počty mužů nebyli schopni římští občané doplňovat. Tento problém vyřešil císař Gaius Marius, který zavedl službu za žold (stipendium) a umožnil tak vstup do armády i nižším vrstvám obyvatelstva celé Římské říše. Tak vznikla stálá profesionální armáda bojující za žold. Tito muži se cvičili ve zbrani po celou dobu míru a i v zimě se pro vojáky stavěly haly, ve kterých mohli dále cvičit. Právě pro velmi kvalitní výcvik se římskému vojsku říkalo „exercitur“.
Život legionáře nebyl lehký, neustále musel cvičit se zbraní a udržovat fyzickou kondici. V době Galských válek za Julia Caesara ušli legionáři denně 20-25km, po tomto náročném pochodu budovali opevněný tábor, který byl jen na jednu noc, a teprve pak ulehali ke spánku. Za dob Mariuse se legionářům říkalo máriovští mezci, protože na tyči přes pravé rameno nosi-li své věci. Jejich hmotnost byla až 30kg! Výstroj a výzbroj legionářů tvořil těžký vrhací oštěp (pilun), kterým legionář zahajoval boj, krátký meč (ylodius), dýka (pugio). K ochraně sloužil velký obdélníkový štít (scutum). Legionář oblíkal vlněnou tuniku a pásový    --- (lorica segmentata) a obut byl v sandálých (caliga).
Z dnešního pohledu můžeme říct, že legie byla ve své podstatě moderně řešená složka armády, která byla soběstačná *. Právě díky legiím dokázali Římané ovládnout tak rozsáhlé území. Legie vytrvale porážely nepřátelské armády, hordy barbarů a až na samém konci existence Římské říše začaly být legionáři poráženi těžkou jízdou tehdejších barbarských kmenů, kterou Římané neměli, a která pak na dlouhou dobu ovládla bitevní pole. Nicméně legie se v dějinách znovu objevují, zejména v 19. a 20. století. Například francouzská cizinecká legie či Československá legie v Rusku.

* Dokázala se sama vyzbrojovat (k legii náleželi i řemeslníci), přesouvat a vést dobyvačné či obranné války.


„Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším přispěním, neexistují samy o sobě.“

V mé dnešní úvahové práci bych se chtěl pozastavit a zauvažovat nad tím, co přispívá a způsobuje v dnešní době zlo a násilí. Nabízejí se nám tu některé otázky, jako třeba jsou: „Z jakých důvodů se objevuje násilí?“, „Je to v dnešní době snad moderní?“, „Kdo způsobuje tolik zla, kterého je tu opravdu hodně?“

Otázek je velmi mnoho, tak budeme postupovat postupně. Myslím si, že zlo se skrývá na každém kroku. Jen se podívejme na některé lidi, kteří způsobují ostatním potíže ve formě násilné, ali i psychické. Násilí se začíná projevovat už v mladém věku na základní škole. I tady se můžeme setkat s šikanou, bitím druhých, nadáváním, ponižováním a dalšími podobnými věcmi.

Ale jak se vlastně tyto hrubé věci dostanou k tak neviným mladým dětem? V dnešní době to mohou děti vidět skoro všude, třeba v některých rodinách, u starších spolužáků, ale hlavně v televizi, kde se násilí objevuje ve spoustech filmech a seriálech. A děti si myslí, že je to tedy normální i v reálném životě a neuvědomují si, že dělají něco špatného. Todle se neobjevuje jen u dětí, ale i u dospělých lidí, kteří už ví, že dělají to, co není správné a ubližují tím ostatním. Na to bych navázal další otázkou: „Proč to tedy dělají?“

Mnoho lidí si chce vyléčit komplex z mladí, že oni sami byli šikanováni a bylo jim ubližováno. Někteří lidé mají zase takovou náturu a nedovedou připustit, že je někdo úspěšnější, hezčí, má lepší živobytí a dalších spoustu věcí.

Další skupinou lidí jsou převážně muži, kteří si myslí, že ostatní jim musejí{í}<in> sloužit, musejí{í}<in> je poslouchat, že to jsou vlastně jejich otroci. Většinou takoví lidé jsou suroví, ostatní lidi bijí a dělají jim ze života peklo.

Když mluvíme o násilí a zlu, musí být vždy fyzické? Ne nemusí, spoustu lidí si třeba ani neuvědomuje, že ostatním způsobujou psychické újmy na zdraví. Ostatní se z nich pak stresují a mají z nich strach. Tyto věci jsou pro některé slabší jedince dost frustrující.

Násilí se objevuje i v oblasti náboženské a rasové. Některé skupiny lidí jsou utlačováni, biti, vydíráni, okrádáni a to pouze za jejích víru nebo rasovou příslušnost. Ostatní lidé je neberou tak, že jsou slušní a někteří pomáhají druhým lidem, ale berou je tak, že jsou pro jejich společnost bezcenní a nedůležití.

Pak je druhá skupina lidí, kteří jsou až moc věřící a jsou až fanatičtí. Věří, že když budou dělat to, co jim káže jejich vůdce, tak se po smrti dočkají lepšího života a budou se mít jak v ráji. Myslím si, že tyto lidé jsou pro naši společnost nebezpeční, protože jsou schopni udělat cokoliv.

Na toto téma je spousta dalších otázek a zamyšlení, ale bohužel je málo času. Takže odpovím už jen na poslední, ale důležitou otázku: „Proč o tom všem vůbec píšu?“ Pro Píšu o tom, protože je to velmi aktuální téma a s dobou se tento problém stále zhoršuje.


1.11.2006 10:58
DAN VOŽENÍLEK, 2.C
1. PÍSEMNÁ SLOHOVÁ PRÁCE
O umění šermířském
(referát)

Osnova:
I. Úvod –
II. 1)
2)
3)
III. Závěr

O umění šermířském, tak zní nadpis této statě. Chceme-li se o tomto umu dozvědět něco bližšího, měli bychom se do toho pustit od základu.
Šerm je boj s chladnými zbraněmi. Tak zní mnou upravená definice. A právě v téhle definici se skrývá základ šermu. Šerm je boj, vždy jím byl a vždy jím bude. Ač můžeme v novodobé historii pozorovat snahu toto tvrzení změnit (Myslím tím přetvoření šermu ve sport, a pak také jeho zobrazování v knihách a filmech.), v jeho tradiční podobě, šermu historickém, se však šerm své podstatě nevzdálil.
Troufám si tvrdit, že šerm sportovní, již není ani šermem. Například v kategorii šerm šavlí je tendence současného zásahu obou soupeřů, s tím že bod získá ten, kdo zasadil ránu (často o pouhou setinu sekundy) první.
To již podle mě není boj.
Na druhou stranu, při zobrazení šermu v médiích, vidíme tendenci ukazovat šerm, jako něco krásného. Zde je šerm podobný spíše tanci, který je zaměřen na to, aby z diváka dostal euforistické prohlášení typu: „Pane bože! Jak ho ten frajer krásně sejmul!“ To, dle mého názoru, o šermu také příliš nevypovídá.
Co tedy dělá šerm šermem? Právě ten boj. Lidé vždy bojovali. A bojují. Mnohdy to nedělají proto, že musí, ale proto, že chtějí. Pro obyčejného člověka je to nepochopitelné. Pokusím se vám tedy přiblížit, co to znamená bojovat.
Boj je svoboda. Pravá svoboda. Na bojovníka číhá smrt. Může ho dostat každým okamžikem. Nemůže tedy přemýšlet, co bude po boji. Bojuje. Tady a teď. Nemůže ani myslet. Na to je boj
moc rychlý. Nedá se myslet. Bojuje pouze tělo. Používá to, co se naučilo během dlouhého tréninku. Nedá se to ani moc ovlivnit.
A tak je člověk vytlačen do pozice vědomého pozorovatele. Pozoruje své tělo, jak bojuje. Jak dobře bojuje. Ke svému protivníkovi necítí nenávist. Necítí nic. Protože oba se stávají součástí jednoho boje. A že jeden nebo oba padnou? To nevadí, na to jsou připraveni. V boji,    možná vůbec poprvé, bojovníci skutečně žijí. Ale nic víc. Jen jsou a možná nebudou. A co potom, až boj skončí? Někteří začnou boj vyhledávat, vědomi si, že v boji skutečně žijí. Ale někteří, někteří začnou bojovat v svém běžném životě a stávají se tak pravými bojovníky.


Životopis
Jmenuji se Matěj Hampeis. Narodil jsem se 15. května, roku 1994 ve Slaném. V současné době bydlím v ulici Kaftanova, číslo popisné 1053, město Kladno, směrovací číslo 27201.
Moje matka se jmenuje Lada Hampeisová, narozena roku 1965. Matka bydlí na stejné adrese a podniká spolu s otcem.
Otec se jmenuje Libor Hampeis, narozen roku 1966. Otec bydlí na stejné adrese a pracuje jako podnikatel.
Moji sourozenci, Lukáš a Jonáš, narozeni roku 1987 a 1999, bydlí na stejné adrese. Lukáš je svobodný a podniká s otcem.
Letošním rokem budu dokončovat povinnou školní docházku. Umím základy ruského a anglického jazyka. Zajímám se o elektroniku, zvukovou techniku, automobily, motocykly, snowboarding a jachtink. Tyto záliby jsou zároveň mými koníčky. V minulém roce jsem vyhrál fotografickou soutěž.
S otcem a bratry hodně cestuji. Jezdíme do hor na pěší vycházky a na zemní sporty. Často se vypravujeme sjíždět různé řeky a na přehrady jachtařit.
Od útlého dětství jsem s otcem spravoval automobily a tak jsem od něj dostal a stále ještě dostávám praxi v tomto oboru.
Můj zdravotní stav je bez vážnějších komplikací.


Tato osoba je mužského je mužského pohlaví.
Jeho postava je mírně shrbená.
Jeho hlava je válcovitého tvaru na níž jsou řídké středně dlouhé vlasy. Jeho oči jsou výrazné a daleko od sebe. Z toho plyne, že kmen jeho nosu je více rozšířený.
Jeho rty jsou úzké a usmívají se. Tělo tohoto muže, jak už jsem jednou uvedla je mírně shrbené. Má velice dlouhý ukazováček kterým směruje směrem nahoru. Muž je trochu obtloustlý a má na sobě tmavý kabát který mu sahá až pod hýždě. Jeho nohy jsou středně dlouhé a tloušťkou odpovídající k tělu.
Kalhoty sahající ke kotníkům se ke kabátu příliš nehodí. Boty jsou nadprůměrné dlouhé světlé barvy
Tento muž vrhající na nás úsměv je nevkusně oblečen.


Marek Caithaml
VII. A.
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Můj bratr

Člověk, kterého popisuji, je můj osmnáctiletý bratr.
Jeho postava je hubená, ale velmi vysoká a vypracovaná. Obličej tvoří husté vlasy, pod kterými je schováno nízké čelo. Pod černým, pěkně rostlým obočím se lesknou dvě hnědozelené oči. Nos má podle mého mínění úplně normální. Smějící se ústa odkrývají dvě řádky bílých zubů. Jeho obličej tvoří také nevýrazné uši. Nejvíce výrazná je ale jeho rychlá chůze.
Je hodný a milý, ale podle toho, jakou má náladu. Ráno je občas trošičku nervní, ale odpoledne je zase hodný a laskavý. Ve svém volném čase je velice aktivní, zato v čase, určeném pro školu trošičku línější. Rád cestuje, a o tom značí i to, že minulý rok o prázdniny byl 2 měsíce v San Francisku. Má ještě jednu dobrou vlastnost. Pokud se ho na něco zeptám a on zná odpověď, rád poradí.
I když se někdy pohádáme nebo pozlobíme, je to můj bratr a mám ho rád.


31.10. 2006
Jan Burda, 2.D
1. písemná slohová práce
Elektrická kytara
(výklad)

Osnova:
I. Úvod
II. 1) Druhy kytar
2) Kytary s více krky
3) Popularita a výroba
III. Závěr

Kdo by už o ní alespoň jedním uchem neslyšel. Elektrická kytara je typ kytary, která používá elektronické snímače pro převedení vibrace strun s kovovým jádrem do elektrického proudu. Signál dál putuje do komba, které určuje finální tón. V muzice, jako takové, je to jeden z nejpoužívanějších nástrojů vůbec. Dá se použít v téměř každém hudebním stylu, ať už je to rock´n´roll, folk, country, pop, jazz, blues a dokonce částečně může být i v hudbě klasické. Jako malířství v druhé polovině devatenáctého století bylo ve znaku impresionismu, tak byla hudba druhé poloviny dvacátého století ve znaku elektrické kytary.
Ačkoli by se nepoznamenanému oku mohlo zdát, že jsou všechny elektrické kytary stejné, existují různé typy elektrických kytar. Jsou to například elektro-akustické, jazzové, Strutouster, Telecaster, Flying V, Les Pant atd. Většina kytar má šest strun, ale existují i takové, které mají strun v rozmezí od sedmi až do čtrnácti (vyráběné společností Warr guitars). Dvanáctistrunné kytary jsou běžně používaným artiklem ve folkové i rockové muzice. Jsou založeny na tom, že je na kytarách nataženo šest párů strun, kdy u strun, u kterých to jde, jso přídavné struny naladěny o oktávu výš a u zbylých na stejný tón. Tento typ kytar má plnější zvuk.
Další neobvyklá věc je, že elektrické kytary mohou mít jeden i více krků. Když se vysloví jméno jedné z nejznámějších rockových balad Stairway to heaven od kapely Led Zeppelin, měl by si ji každý vybavit. Jenže málokdo ví, že zrovna v této baladě je jedno z „nejprofláknutějších“ použití kytary se dvěma krky. Je to dílo jednoho velkého inovátora hard rocku – Jimmyho Page. Důvod byl jednoduchý.    Použil ji, aby nemusel dělat pauzu na měnění kytar, protože jeden krk byl dvanácti a druhý šestistrunný. Obvykle se tento typ kytar používá, když chce hrát kytarista doprovod na dvanáct strun a v zápětí sólo na strun šest. V rámci soutěživosti výrobků vznikla i kytara s pěti krky, ale to je spíše estetická pomůcka, než aby držela svůj účel jako hudební nástroj.
Popularita elektrických kytar vznikla s příchodem tzv. „Big bandů“, což je druh hudebního souboru hrající jazz, které „frčely v době swingu a tedy v období od 1935 až do pozdních let čtyřicátých.
O výrobu elektrické kytary se skoro současně v tehdejším Sovětském svazu i v USA a tak vznikly „Kuznětsova elektromagnetická kytara a americká „pánev“ (patentována v roce 1937).
V současné době je elektrická kytara na výši. Po zdánlivém odpadnutí s příchodem elektronické hudby zase přišel impuls a používá se dál. Já sám jsem ke koupi přiměl už taky pár lidí a zároveň jsem jedním z vlastníků. Tímto bych chtěl poděkovat firmám Fender a Gibson, protože jejich nástroje jsou    „Rolls-Roycy“ mezi kytarami. Na závěr bych chtěl říci těm, kteří váhají, jestli mají napsat Ježíškovi o kolo nebo elektrickou kytaru, neváhejte!


7.3. 2006
Jana Richtrová, 3.E
2. písemná práce
STALO SE...
(fejeton)

Stalo se, že jsem se dnes dozvěděla o problému, se kterým se denně setkávám, ale nikdy by mě nenapadlo, že o něm budou psát noviny.
„Stanice tramvají ohrožují chodce“
Po přečtení titulku jsem si představila, jak taková stanice začne rozhánět svým jízdním řádem, jak se začne vlnit a na kolemjdoucí cenit patníky s nápisem: kouření zakázáno. Ovšem popisovaný problém byl jinde. Nástupní ostrůvky totiž nevlastní zebru. Už se mi do hlavy vkrádala myšlenka, jak je u každého jízdního řádu uvázan jeden lichokopytník. No nevypadalo by to vážně dobře? A konečně by naši politici mohli říct, že jsme jediná země, která... No jo, jenomže ostrůvek, jenž nemá zebru – přechod, nutí člověka, aby vyvinul neuvěřitelnou sílu v levé i pravé noze k ještě neuvěřitelnější rychlosti, aby tak unikl automobilům a jiným dopravním prostředkům, jedoucím okolo rychlostí až 50 kilometrů za hodinu.
Stále ale nechápu, jaktože člověk, který nevyvine dostatečnou rychlost a skončí rozplácnut na předním skle Fordu, Opela nebo Škodovky. Je ohrožen stanicí tramvají. Právě naopak. Stanice poskytují azyl. A pokud tento azyl někdo opustí, jeho problém, ale za to už chudák ostrůvek s jízdním řádem nemůže.
Když někdo někoho ohrožuje, měl by jít na nějaký čas do vězení i když je nevinný a vina je mu pouze přisouzena. A tudíž půjdou sedět místo vozovek stanice tramvají. No a teď si zkuste představit tu krásu, když česká justice očistí Prahu od tak nebezpečných a chodce ohrožujících zastávek. A všichni budou šťastni. Teda kromě těch, kteří tramvaj využívají při cestě po metropoli. Takže vlastně kromě všech.
Cestu tramvají si nyní představuji asi tak, že do ní se dostanu jedině elegantním skokem o tyči. Jsem tu sama s řidičem, protože všichni kvůli nastalé situaci raději jezdí těch 50 kilometrů za hodinu. Na mou výstupní stanici dorážím o půl hodiny později. Vzhledem k tomu, že regule pražského Přepravního řádu nedovolují v tramvaji přepravovat tak velký předmět, jako je tyč, zůstávám stát na kolejích a jen stěží se někdy dostanu do bezpečí chodníku.
Pokud budou lidé stále řešit přítomnost na úkor budoucnosti, tak radši nepřemýšlím jak to na tom našem světě bude za chvíli vypadat.


Postava je mužského pohlaví, menšího vzrůstu a je prohnutý.
Má na sobě bílou košili a černé sako. Kalhoty jsou krátké a jeho obuv je světlé barvy.
Vlasy má asi po ramena. Jeho pohled je velmi výrazný. Muž má také výrazný úsměv.
Ruce jsou velké a má dlouhé prsty.
Jeho nohy jsou protáhlé a vzpřímené.
Tento muž vypadá jako „že by potřeboval vykonat potřebu“.


Ptáš se, jak se mi teď daří

Milá Evo,

celý nekonečně dlouhý rok jsme se neviděli, ani si nepopovídali. K psaní tohoto dopisu mě přivedla tvá otázka, jak se mi teď daří. Která mi byla položena v tvém posledním dopise.

Jak se mi teď daří? Nemám tolik slov pro popsání všech zážitků, avšak propiska by chtěla psát. Jak ti mám popsat zážitky? Kde mám začít a kde skončit? Tolik bych ti chtěla říct. Bojím se, že mi ani tuna papíru nevystačí.

Kdybych se vrátila o několik měsíců zpět, tak je duben. Pro mně měsíc plný očekávání. Byl pátek a já šla jako obvykle do poštovní schránky. Ano! Byl tam! Můj očekávaný dopis a v něm stálo: „Byla jste přijata na {název gymnázia}<priv>.“ Byl to okamžik, kdy jsem byla šťastná a zároveň smutná. Chtělo se mi utíkat, ale nohy, jak by byly přitahovány k zemi... Dosáhla jsem svého vytouženého cíle.

Poté nastalo období tanečních soutěží. Se skupinou Break Beat, kam pravidelně docházím, jsem projezdila celou Českou Republiku. Postupně jsme postupovali k více prestižnějším soutěžím. V našich srdcích bylo plno radosti, jakmile náš zrak spočinul na postupující listině a uviděli jsme název Break Beat. Naše úspěšnost skončila na Mistrovství České Republiky. I přesto jsme s hrdostí odcházeli.

Tímto vším jsme se prokousali až k 30. červnu. Poslední rozloučení na základní škole, jež jsme 9 let navštěvovali. Do dnešního dne nemohu z paměti vymazat ochranné obětí bývalé třídní učitelky, náhradní matky. Odbyla dvanáctá hodina a každý odešel na jinou stranu, za svým snem a cílem.

Přeskočím letní prázdniny a usedám do třetí lavice ve třídě 1. A. Rozhlédnu se a vidím samé vyděšené tváře. Kladla jsem sama sobě otázky typu: Jaký bude kolektiv? Kdo bude má spřízněná na další čtyři roky? Ta či ona, ten či ten? Nevím, stále nevím. S novou š nástupem na novou školu přišla i nová láska. Na vlastní kůži mě přesvědčilo rčení: Kdo hledá ten najde. A my dva jsme se našli.

Jako shrnutí jsme zvolila následující větu. V roce 2006 jsem přežila výběr střední školy, smutné rozloučení s bývalou třídou a třídní učitelkou. Také první měsíce na nové škole. V nejbližší době mě čeká pololetní vysvědčení, které vůbec nevypadá špatně. Stále si říkám: „Co tě nezabije, to tě posílí.“ A já se cítím čím dál víc silnější.

S pozdravem

Eva

Osnova:

I. Úvod

II. Stať: 1) Přijímací zkoušky

2) Taneční skupina

3) Rozloučení

4) Nástup na novou školu

III. Závěr


27. listopadu 2008
Jan Ludmila
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma. Stalo se to jedné noci

Osnova
Úvod: Večírek
Stať: a) Seznámení se slečnou
b) Návrh jít do kuchyně
c) Blbnutí u sedaček
Závěr: Vášnivé políbení

Stalo se jedné noci
Zažil jsem něco úžasného...
Bylo nás asi 5, no normální “Pařba“ s přáteli. Večer jsme se rozešli do svých pokojů, ale já nemohl spát. Chodil jsem chvíli po domě a všiml si že jedna dívka taky nemůže spát.
Seděla na posteli, opřená ostěnu a četla si pod lampičkou. Zaťukal jsem na polootevřené dveře a ptal se: “Nemůžeš spát?“ “Ne nemůžu,“ zasmála se, “Chceš si zahrát nějakou hru?“ navrhla mi. “No cokoli, co mne uspí... Vytáhla karty. Hráli jsme jak o život. Asi po hodině říká, že má hlad. Navrhl, jsem že něco přinesu. Ale ona se začala smat a že ne – dojdeme si něco ulovit. Koukal jsem, a asi blbě. Rozesmála se ještě víc. Pořád koukám a říkám si, jak obyčejná holka smíchem náhle skrásní Začala vysvětlovat, že vše je jen hra A tak se do toho musí vžít.
Prostě půjdeme budeme se schovávat a plížit, až se propleteme domem do kuchyně a tam si něco ulovíme. Jak řekla, vzala mne, za ruku a říká “Ty jsi střelec a já stopař“ a šli jsme. Schovávali jsme se za skříně, do stínů u dveří. Vykukovali jsme z poza rohů a sedaček. Prostě jako malé děti. Smáli jsme se vážně to byla zábava.


{obec}<priv> 9.3.2010

Ahoj Adame,

srdečně tě zdravím z roku 2010.

Doufám, že se máš dobře a jsi spokojený. Vystudoval jsi alespoň střední školu? Doufám, že ses poučil ze svých chyb, nebereš drogy, nekouříš atd.! Myslím, že ti to rodiče zakázali. Máš dům nebo bydlíš ještě s rodinou? Nezničili jste celou přírodu odpadkama? My si ji totiž hodně vážíme. Jo a málem bych zapomněl, hraješ ještě fotbal? Třeba za nějaký tým? Já hraju za SK {název obce}<priv>. Fotbal mě baví, mám tam dobré kamarády.

A to nejdůležitější, máš vůbec ještě ty nejlepší kamarády? Třeba jako byl Adam, Adam nebo Adam? Málem bych zapomněl, jak se má tvoje sestra? Chodí ještě do školy?

Jo, to byly časy, když jsme tam chodili ještě my. Naše třída vždy táhla za jeden provaz. Byla to nejlepší škola do jaké jsem chodil. Tak se měj, zdraví tě tvé druhé já.


Kateřina Hošová, 2. G
16. 10. 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Proč Gymnázium M. Horákové>

V hlavní roli student
Článek, hovořící o zodpovědnosti budoucích kantorů nového Gymnázia Milady Horákové, nabádá profesory k objektivnosti a nezaujatosti vůči výkladu a také k zaujmutí svých studentů. Otázkou však zůstává, zda by to neměli být sami studenti, kteří by měli mít zájem o především novodobé dějiny. Zájem o studium je přece klíčovou věcí k jeho úspěšnému ukončení, tudíž by se hodilo podotknout, že může-li být kantor sebevíc snaživý, avšak jeho student nebude mít právě klíčový zájem, dá se kantorova snaha označit přinejmenším za zbytečnou a marnou. Je jistě zcela známým klišé fakt, že dnešní mládež je neznalá dějin světa, ve kterém žijí. Nicméně v dnešním neomezeném světě informací a internetu by to už neměl být problém škol, ale mladistvých samotných.
Další otázka nastává při pohledu na slovo „objektivní“. Dle mého názoru, žije-li člověk v době, která jej, jako například v době totality, silně ovlivňuje, neexistuje výjimka, ve které by si na realitu nevytvořil názor. Tudíž je celkem jisté, že jeho vlastní názory a prožitky budou (více či méně) ovlivňovat jeho způsob výkladu. Avšak v tomto případě nejde o střet zájmů, ale o ojedinělý a nenahraditelný způsob přiblížení skutečných dějin studentům. Jak si totiž lze povšimnout, dnešní studenti mnohem více ocení jistou „osobitost“, než jen prázdná slova.


Slohová práce školní
Tomáš Lískovec
14. prosince 2007

A nastává mi, tuším, vážná jízda
Pomalu se blíží asi nejdůležitější období mého dosavadního života. Cítím, že je ve mně vkládána velká důvěra a naděje. Moji rodiče a prarodiče na mě vyvíjí tlak, ale já se snažím odolat. Chtějí mi neustále vnutit své představy ohledně mé budoucnosti a mého povolání. Nechci podléhat jejich vizím a přáním. Ostatně jsem už svéprávný a mám vlastní hlavu, vlastní plány, a o svém osudu chci rozhodovat sám. Na druhou stranu je mi líto, že možná své okolí zklamu, ale oni budou muset akceptovat mé rozhodnutí, ne naopak.
Řeč je hlavně o maturitě a o vysoké škole. Tyto dvě témata se mi v poslední době honí hlavou nejvíce a myslím, že v blízké budoucnosti budou ještě víc gradovat. Maturitní zkoušku beru více méně jako samozřejmost, zde není moc jiných alternativ. Jsem si ale vědom toho, že to nebude procházka růžovým sadem a rozhodně to vůbec nechci brát na lehkou váhu. Spor ale nastává při volbě dalšího studia. Je to tím, že ještě nemám úplně jasno, na jakou školu bych chtěl jít. Mám sice několik favoritů, ale jsem stále na vážkách. Můj problém je v tom, že jsem nerozhodný, v tomto případě je to pro mě obrovské dilema. Bojím se jakéhokoliv rozhodnutí, protože nevím, co mě čeká. Vím, že tato volba ovlivní celý můj život, a to mi nahání hrůzu. Jsem na rozcestí a nevím, kterou cestou se mám vydat.
Začne mi nový život, přestanu bydlet s rodiči, budu žít v jiném městě, alespoň v těchto věcech mám jasno. Ale je to pro mě jako krok do tmy. Na jednu stranu se těším na nové prostředí, nové lidi, nová přátelství, nové zážitky a volnost. Ale v pozadí toho všeho je strach a nejistota.
Nastává zlom v mém životě, kdy končí sranda a nastanou krušné chvíle. Budu se muset rozloučit s bezproblémovým životem a myslím, že mi začne opravdu divoká jízda.

Osnova: I Úvod
 II Stať: a) nátlak
 b)volba studia
 c) nejistota
 d) nový život
 III Závěr


28. 11. 2008.
Johana Němečková
V2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Byl to jen sen

Osnova: I: Probuzení
II: Procházka nádhernou krajinou
III: Usnutí

Jednoho krásného dne jsem se probudila a uviděla jsem něco nečekaného. Nebyla jsem ve své postely, ale ležela jsem na louce.
Vstala jsem a kolem sebe jsem viděla úžasnou přírodu. Z jedné strany mě obklopoval břízový les a z druhé krásné blankytně modré jezero. Bylo slyšet jen šum klasů trávy a cítit, jak se mi vítr otírá o obličej. Rozhodla jsem se, že vše pečlivě prozkoumám, a tak jsem se vydala ke břehu jezera. Na jezeře byla krásná dřevěná loďka, která se pomalu kymácela na hladině. Nasedla jsem do ní a vyplula. Podemnou plavalo spousty ryb a občas bylo vidět, jak některá vyskočí zpoza hladiny. Kolem mne se rozprostíraly mohutné skály, na kterých rostly borové stromy a na vrcholku jedné z nich bylo obří orlí hnízdo. Najednou jsem na hladině uviděla veliký stín. Lekla jsem se, ale když jsem se podívala nad sebe viděla jsem ho. Byl to orel, který znovu letěl nakrmit svá mláďata. Potom jsem vystoupila z loďky a vydala se do lesa. Všude byl slyšet spěv ptáků, občas nějaký dupot kopyt a šumění listí. Připadala jsem si jak v pohádce, v klidu jsem se procházela a zapoměla na všechny starosti. Najednou jsem narazila na malou jeskyňku. Uvnitř bylo krásné chladno a škvírkou ve stropě tam prosvítalo čerstvé dení světlo. Když jsem se porozhlédla více, tak jsem uviděla různé nástěné malby. Bylo to jak ve středověku, ale protože jsem se trochu bála, tak jsem raději vyběhla. Rázem jsem se ocitla z lesa ven a předemnou se objevil další nádherný pohled na malé, půvabné městečko, které leželo uprostřed rokle a bylo celé dokola obklopeno lesy. Bylo slyšet křiku dětí hrajících si v ulicích a zvony, jak zrovna zvonily poledne.
Mě se ale nechtělo opouštět ten krásný klid, a tak jsem si ještě na chvíli lehla do trávy a usnula. Nakonec jsem se probudila zpět ve své postely, ale s krásným pocitem volnosti.


FOUSOVÁ PETRA, 1. C.
4. LISTOPADU

1. písemná práce
VZPOMÍNKA
(Vypravování)

Osnova: 1. Úvod
2. Škola v přírodě
3. Přání vidět babičku
4. Pláč
4. Odhalení
6. Závěr

Hrozně ráda vzpomínám na moje dětství, když jsem trávila prázdniny na chalupě s babičkou a mým strýcem. Chodívali jsme se koupat za úmorných horkých letních dnů na nedaleké koupaliště. Nebo na Vánoce, když babička napekla plno cukroví a celá naše rodina se sešla, abychom si předali dárky. Každým rokem jsem se těšila na tyto události.
Vždy na začátku školního roku jezdila celá naše třída na školu v přírodě. Všichni se vždycky moc těšili. Bylo to ve třetí třídě, když mi bylo devět let, byli jsme opět na škole v přírodě. Každý den mi chodily spousty dopisů od rodičů, tet a bratranců, jen od babičky žádný dopis nepřišel. „Co se mohlo asi stát, snad na mě babička nezapomněla?“ říkala jsem si. Napadaly mě různé myšlenky.
Když se blížil čas odjezdu už jsem se těšila, až opět uvidím babičku. Po našem příjezdu jsem se hned vyptávala rodičů, kdy zase pojedeme za babičkou. Rodiče mě rychle odbyli, že teď nemají čas. Jednou večer, když jsem nemohla usnout, jsem šla na záchod a slyším někoho hrozně plakat, poslouchám a poznávám mojí mamku a slyším, jak jí táta říká: „Neplač, to se v životě stává, každý jednou zemře.“ Nerozuměla jsem tomu, kdo zemřel? Máma ještě dodala: „A jak to řekneme Pétě, měla přeci babičku tolik ráda.“
Po těchto slovech mi vše došlo. Ten, kdo zemřel, byla moje babička. V tu chvíli se mi zhroutil celý svět. I když mi bylo teprve devět let, všechno jsem to chápala. Moje nejhezčí vzpomínka tedy patří babičce. Jak vždycky dokázala spojit celou rodinu. I po tolika letech jsou moje vzpomínky na ni tolik živé, jako kdybych ji vyděla nedávno.


Tom Sawyer

Becky s Tomem se v jedné z mnoha částí ocitají v temné jeskyni.
Jeskyně je pro děti tmavé a strašidelné místo. Oba nehledě na tmu se chtějí dozvědět co je napsáno ve spleti jmen a slov vypálených na zeď jeskyně čmoudem svíčky.
Nejdříve si hrály s ostatními, ale potom je přemohla zvědavost. Opustily skupinku dětí a sestupovaly hlouběji a hlouběji do spletí tmavých uliček. Nápisy které svědčily o někdejší přítomnosti člověka se pomalu vytrácely. Děti se naprosto ztratily v chodbičkách a v zápalu rozhovoru dorazily až na místo kde si uvědomily své ztracení.
Dva dny trpěly na dně jeskyně. Až ke konci druhého dne Tom obl otvor jímž se mohli protáhnout i s Becky. Šťastně se vrátily do vesnice.


Postava má zvláštní držení těla a na levé ruce má neobvikle dlouhý ukazováček, jako by někoho napomínal.
Postava má zvláštně oválný obličej, na kterém má výrazné obočí a zvláštní oči, tvaru kosočtverců. Postava má velké usměvavé tváře a velkou otevřenou pusu. Postava má delší vlasy. Postava má obličej tvaru masky klauna.
Postava má na sobě černý smokink s bílou košilí s neobvikle dlouhými rukávy. Ve smokinku má klopu s kytkou. Postava má neobvikle dlouhé ruce.
Na nohách má neobvikle krátké kalhoty a výrazně dlouhé boty.


Míček
Ke svému popisu jsem si vybral míček, který mi na vánoční besídce dala Žaneta Makovcová.
Průměr míčku je přibližně 6cm a obvod má 18cm. Je zdobený černými skvrnami v pětiúhelníkovém tvaru, takže vypadá jako fotbalový. Na to jak je malý se s ním dá hrát florbal, basketbal a možná i fotbal. Je vyroben z gumy, proto dobře skáče.
Mám ho moc rád a nedal bych ho jen tak z ruky. Když mám velice špatnou náladu nebo se nudím tak si s ním házím protože mě to uklidňuje a zahání nudu.


Na co mi ta škola je?

Každý předškolák se tam těší! Vybere se nová aktovka, penál, sáček na bačkory, namaže se svačina a přichází dlouho očekávaná etapa života – školní docházka “Nejkrásnější léta“.

Mně netrvalo ani půl roku změnit názor. Písanka je sice parádní, ale kolik času se tam zabije zbytečně? Číst, psát tiskací písmena a počítat do dvaceti jsem uměla od čtyř let.

Jediné přijatelné vysvětlení {toho utrpení}<in> byla nutnost kolektivu., který mě však na Ale nedá se čas v kolektivu trávit i líp?

Život přece není nejdelší. Člověk se narodí, myslí kdoví jak chytře si nenaplánoval budoucnost a pak umře, ani neví jak. Za předpokladu, že se dožiju sta let, strávím v lavici čtvrtinu života. Škola totiž připravuje člověka na život.

Kdy teda začíná život?

Když člověk poprvé přijde večer vyčerpaný z práce, nalije se na gauč před televizi, a otevře pytlík brambůrků a zalamentuje: „Sakra, když mi bylo patnáct, to byl život!“? Ale za svůj ztracený čas nakonec zodpovídá každý sám. Každý máme čtyřiadvacet hodin denně a je jenom na nás, jak s nimi naložíme.

Mohla jsem jít z deváté třídy pěkně na cukrářku, a co nejrychleji založit rodinu někde v sídlištním bytě. a Vybrala jsem si ale v páté gympl, hlavně kvůli žluté barvě, ale přeci jenom taky trochu věřím, že s vysokou školou, a příjemnou společností a zábavnou prací naplním svůj život lépe.


12. ledna 2006
Petra Müllerová, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Moje kamarádka
Osnova: 1. Úvod, o koho se jedná
2. Postava
3. Obličej, vlasy
4. Oblečení, které nosí ráda
5. Řeč
6. Její zájmy
7. Závěr, můj vztah ke kamarádce

Budu vám popisovat mojí kamarádku Dominiku Mojžišovou.
Dominika je plnoštíhlé postavy, sportuje a ráda se směje.
Má trojúhelníkový obličej, pěkný nos, červené rty, hnědozelené oči, baculaté tváře. Vlasy má lehce vlnité, hnědé se světlejšími místy.
Nosí ráda modrou barvu na oblečení. Nejčastěji se obléká do džín, červeného trička, modré mikiny. Když jde ven, tak do bílé bundy, černé čepice a pruhovaných rukavic.
Mluví docela spisovně, ne sprostě, rozvážně.
Domča ráda sportuje, hraje na flétnu a chodí do skupiny, kde zpívají, hrají hry a říkají si Lakomé Barky.
Mám svou kamarádku Dominiku ráda a popisovala jsem jí proto, protože si myslím, že je dobré mít takovou kámošku.


Téma: Svačina

Osnova: 1. Úvod – Svačina a její dělení

2. Stať – Svačina od babičky

3. Závěr – Není nad vlastní výběr

Co si představíte pod pojmem svačina?

Já si vybavím dva přeložené krajíce s máslem a šunkou, když se poštěstí, tak je v něm i kousek sýra. Ale možností je tu víc. Může to být třeba také rohlík, houska, banán, mandarinka, sušenka, jablko, jogurt, salát nebo překvapení schované v klasické zahnuté svačinové krabičce, kterou i s denně čerstvým obsahem po mě zdědila má mladší sestra. Od malička svačinu dělím na svačinu od maminky, tatínka, babičky nebo z automatu. Od začátku střední se tento výběr zúžil na svačinu od babičky, z automatu nebo na dopolední pocity hladu.

Svačiny z automatu nebo dopolední kručení v břiše asi nemusím popisovat, ale svačina od babičky za popis stojí. Pokaždé je to zajímavý pokus všeho v jednom. Vždy obsahuje jiný kus pečiva se silnou vrstvou Flory (Flora tam prý musí být, je zdravá!), dále šunka, sýr, na tom paprika a na druhé půlce pečiva s Florou jsou nalepená vařená vajíčka na plátky. Občas je to ještě obohaceno o okurku nebo rajče. Tyto pokusy jsou přirovnávány k bagetě Crocodille a pokaždé pečlivě zabaleny do vánočního nebo velikonočního ubrousku, který se k housce báječně přilepí. Snaha se sice cení, ale někdy si říkám, že i suchý rohlík by chutnal líp. Ale po všech těch nezdařených pokusech, už si netroufám cokoli namítat. Dozvěděla jsem se, že svačina musí být výživná a zasytit a aby nebyla suchá musí vše plavat ve velkoryse namazané vrstvě Flory, která je také srovnávána s vrstvou majonézy v bagetě Crocodille. Aby toho nebylo málo, tak jsou tyto obložené bagety ve svačinovém balíčku minimálně 2 kusy a ke každému z nich ještě kus ovoce nebo čehokoliv jiného obsahujícího vitamíny. Na námitky typu „To za celéý dopoledne den nemůžu sníst.“ se mi vždycky dostaví odpovědi: „Jseš hubená, to ti prospěje.“ Ve škole už je tato svačina také velice populární, všichni ji velice rádi obdivují, ale nikdo o ni nemá zájem.

Snažím se o to ji nevyhodit a tak bych řekla, že darování bezdomovci nebo jinému hladovějícímu jedinci se v tomto případě považuje za dobrý skutek. Není nic lepšího, než se donutit a udělat si svačinu sama, ale v tom mi většinou zabrání lenost a nedostatečný obsah ledničky takže to opět jistí automat a pravé bagety Crocodille. <img :)>


Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: 1) úvod

2) stať: – Stereotypní zeď

– povrchní změny

– vnitřní změny

– měníme svět

3) závěr

Realita je nudná.

Dejte mi jiný svět.

Myslím, že každého z nás alespoň jednou v životě napadlo, že se ráno probudí v úplně jiném světě, s jinými lidmi, v jiném prostředí.

Máme často pocit, že (realita) naše současná realita nudnější být prostě nemůže. Možností jak zbourat stereotypní zeď je přitom tolik, že tohle heslo zní skoro hanlivě. Copak si podobu reality svého světa nemůžeme sami ovlivnit?

Pro náš život je změna tolik důležitá. Já osobně jsem spokojená s tím, jakým způsobem žiju, přesto jsem si během dvou dnů obarvila vlasy na červeno a propíchla jazyk. Není to moc, ale stejně je to důkažz, že každý z nás má možnosti téměř<in> neomezené.

To je ta povrchní stránka. Změna barvy, výměna šatníku, přestavba bytu. Ale co ta vnitřní? Dlouhodobá, nejistá? Ta stránka, o které nikdy předem nevíme, jak dopadne, nebo jestli se vůbec podaří ji uskutečnit? Mluvíme o názorech. O vlastnostech a přesvědčení (lidí) zaujatých lidí. O nudných rozhodnutích a ještě nudnějších následcích.

Jak můžeme chtít jiný svět, když jediní kdo ho může změnit jsme zase jenom my? Tím, že přestaneme dělat kompromisy, začneme myslet i jednat spontánně?

A proto říkám, že realita nemůže být nudná. Nudu máme jenom v sobě, ve svých hlavách. Nedávejte mi nový svět. Nechte mi ten starý a já ho zkusím změnit.


Kontrolní slohová písemná práce
(odborný styl – popis)

Témata:
Odborný popis vybraného předmětu <žákem opraveno na „zvířete“>
statický,
dynamický,
staticko-dynamický.
Supernovy
Právo a jeho druhy
Goniometrický, algebraický tvar čísla
Extrémní skupiny
Parlament ČR
Syntax – vytváření grafu
souvětí,
věty.
Architektonicky zajímavá stavba v Praze
Vybrané téma a druh popisu: odborný popis mobilního telefonu statický
Osnova:
Úvod:
Rozměry
Vzhled
Funkční vybavení
Cena

Siemens SL 65

Mobilní telefon SL 65 je poměrně starý model značky Siemens. Oficiálně byl předveden v červnu roku 2004. Přestože se jedná o stylový mobil, má na tehdejší dobu poměrně bohatou výbavu.
Díky své výsuvné konstrukci vypadá telefon velmi drobně, avšak se svými rozměry 90 x 48 x 21 mm v zavřeném stavu a hmotností 85 g ho můžeme zařadit spíše do kategorie středně velkých mobilů.
Vyrábí se ve dvou barevných variantách. Přední strana je okolo displeje a funkčních tlačítek buď v barvě černé, nebo ve světle stříbrné. Zadní strana je z větší části světle šedá, pouze okolo čočky fotoaparátu a zrcátka pro autoportrét je vedena linka v té samé barvě jako přední strana.
Z hlediska funkčního vybavení v mobilu nalezneme vícepoložkový seznam, kde si ke každé osobě můžeme přiřadit až čtyři telefonní čísla, dva emaily, ICQ číslo, adresu, obrázek a upozornění na narozeniny. Dále můžeme samozřejmě posílat MMS zprávy, hrát JAVA hry nebo si prohlížet wap. V mobilu se také nachází vestavěný fotoaparát.
Telefon SL 65 patřil mezi první telefony s výsuvnou konstrukcí a není se tedy čemu divit, že se jeho počáteční cena pohybovala okolo 10 tisíců. Dnes však stojí pouhé 3 tisíce.


2.11.2006
Petra Janouchová, 2.C
1. písemná slohová práce
Malárie
(Mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – seznámení
II. 1) Obecná charakteristika
2) Druhy malárie a jejich příznaky
3) Prevence
III. Závěr – zajímavost

Chtěla bych vás více seznámit s onemocněním zvaná malárie. Ročně jí onemocní asi 200 miliónu lidí a 2 milióny jí nakonec podlehnou. Informace o počtu nakažených se dost často líši také proto, že nejčastěji se tato nemoc vyskytuje v rozvojových zemích a tam je velmi težké zjistit přesné údaje o obyvatelích. Již zmíněný počet udává světová zdravotnická organizace (WHO).
Jak jistě víte z hodin biologie, je to parazitální onemocnění a způsobuje ho prvok plasmodium. Přenáší jej komár rodu Anopheles, ale pouze jeho samičky. Nakazit se můžete ve všech světadílech, ale s největší pravděpodobností v subtropické nebo tropické Africe.
Existují tři druhy malárie: terciána, kvartána a tropická. Přičemž malárie tropická je jediná smrtelná. Způsobuje ji prvok Plasmodium falciparum. Ale všechny tři druhy mají podobný průběh. V první fázi trpí nemocný třesavkami a zimnicí, mohou mu také modrat končetiny a nos. Pak přichází rychlá změna a naopak vysoká teplota (až kolem 41°C), zrychlený dech a pulz. Při poslední fázi teplota klesá a nakažený se velmi potí. Celý záchvat může trvat několik málo hodin nebo také půl dne. Záchvaty se opakují. V terciáně přibližně po třech a v kvartáně po čtyřech dnech. K ostatním příznakům může patřit také únava, bolest hlavy, bolest kloubů a svalů, průjem a zvracení.
Co se týče prevence, jsou důležité její dva směry. Za prvé boj proti přenašečům a to jak jejich hubením, tak i chráněním se před nimi v dané oblasti. Doporučuje se například nošení dlouhých rukávů a nohavic, nebo sítě do oken a dveří. Za druhé pak posilování imunity a odolnosti proti prvokům plasmodia. K prevenci ještě můžu říci tři písmena: DDT. Nejspíš víte že tento jed byl zakázán. Ale v současnosti se ví, že díky jemu se vyhubilo velké množství komárů Anopheles a přispělo tak omezení malárie.
Malárie je jedno z vážnějších světových onemocnění a nyní dochází k jejímu opětovnému rozšíření. Uplně na závěr bych vám řekla jednu zajímavost. Alexandr Makedonský nedokončil svoje tažení do Indie. Zemřel předčasně a jedna z hypotéz o jeho smrti mluví o tom, že příčinou jeho smrti byla malárie. To by dokazovalo, že malárie je na světě již dlouhou dobu je a nejspíš i bude. I když – věda postupuje.


Muž který sázel stromy

Boufierd byl pastíř ,a byl velmi pracovitý. Sázel stromy na místě, které nikomu nepatřilo. Stromy sázel neustále a z jeho práce se mu stával les.

Byl klidný a vyrovnaný člověk díky němu se měnili i lidé v jeho okolí<.> Elzeárd měl rád svůj les – chodil sázet stromy až několik kilometrů daleko.

Každý večer vybíral semínka a vždy se mu podařilo uchytit několik stromů.

Po válce objevili Elzeárdův les a stal se známým. Les, který vysadil ne stal chráneňou oblastí.

Elzeárd Boufird zemřel v roce 1947.


Bílý, Patrik, V.B, 07/08

3. října
Vypravování – reprodukce textu
reprorodukce = převypravění vlastními slovy (např.: přečtu si knihu a její obsah sdělim ostatním) ůkolem je zachytit podstatu příběhů (nejduležitější okamžiky)

Příhody z pazdnin
Uslyšíte příhodu, která se stalaTomášovi. Jednoho dne Tomáš viprávěl o sobje. Semlelo se to támle na protěším břehu, Petr knám přišel a neuměl plavat. Tak šli jsme do rybníka,


A bylo jaro. Ptáčci tiše zpívají a příroda se pomalu probouzý. Sluníčko vykukuje za opadanými stromy. Je chladno nikde jsou iště zbytky sněhu. Jehličňany které jediné neopadávají se hezky zelenají v jarním sluníčku. Cesty tiše křoupou pod nohama. <img strom>


Oldřich Pokorný
VII. A
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Moje maminka

Popisuji svou maminku. Postavu má štíhlou. Hnědožluté vlasy, ostříhané k ramenům zakrývají drobnější uši. Nad lesklýma hnědozelenýma očima vyniká obloučkové obočí. Na kulaté hlavě, která sedí na menším krku, vykukuje nízké čelo. Špičatý nos se tyčí nad úzkými rty.
Chodí rychle ale umí chodit i pomalu. Je hodná, jenže přísná dokáže být taky. Pracovitá a aktivní je hlavně doma. Pracuje jako laborantka.
Obvikle nosí modré tričko a tmavší kalhoty překrité delším kabátem.
Mám svou maminku rád.


Bílý, Patrik, V. B, 07/08

Vypravování podle obrázků

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

17. října
Osnova:
1) Tři kamarádi bruslí na lilnici.
2) Srážka s autem.
3) Petr je zroněn.
4) Martin jede pro pomoc.
5) Martin volá l. 155.
6) Záchranáři odváží Petra.

Nehoda
Jednoho dne Petr s Martinem si šli zabruslit. Jeli s kopce a Petr to neubrzdil a věl do silnice a srazilo ho auto. Když ho srazilo tak Martin šel pro pomoc. zavolal l. 155 a přijela záchranka a odvezli ho do nemocni. Měl jenom měl zlomenou nohu.


Osnova:

1 Vánoce v {obec}<priv>

2 Příprava

3. Průb{ě}<in>heh celý den

4 Příprava na hry

5 Štědrý den.

Vánoce v {obec}<priv>

Loňské vánoce jsme se sešli u dědy v {obec}<priv>. Já jsem tam jela s bratrem Adamem a synovce Adamem<.> Naložili mě cestou z Českých Budejovic.

Cesta se nám zdála dlohá, a tak jsem se s Adamem kokala v přehrávači DVD na Koralínu.

Děda přijel z Kalovích Varů a přivezl moje neteře Evu a Evu je jim 10 a 9 let.

Setkali jsme se u Mělníka a společně jsme dorazili do {obec}<priv>. Tam nás přemohl hlad a tak když jsme vybalili odjeli jsme do Jičína na oběd a když byly ty vánoce, tak do restaurace u Anděla<.>

Po návratu do {obec}<priv> jsme hráli různé hry a takyé my dětí jsme nacvičili divadelní představení. „Taková normální rodinka“. Docela se nám to povedlo a všichni se přitom moc nasmáli.

Sníh nebyl a tak jsme vymysleli jiné programi tak jsme si to moc užili a možná, že takový výlet zopakujeme na Velikonoce. <img stromeček s dárkem>


Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: 1) Realita není vždy, jen nudná

2) Život, takový, jaký je

3) můj názor

Je důležité si uvědomit, že realitu má každý člověk úplně jinou. Nedávno jsem byl na filmu Česká rapublika. Je to tedy spíše dokument. Děj je o realném světě českých raperů. Takovou tu realitu bych bral hned a nemusím snít o jiné, než je tahle. Nebo takový podnikatel, manažer atd ty také nemusí mít špatný život. Je pravda, že by taky nejraději někdy utekli do jiného světa ale stále to mají dobré. Když jsi vezmeme třeba pokladní v hypermarketech, řidiče MHD nebo třeba uklízečky – těm všem tu všední realitu nezávidím.

Celý den dělají to samé dokola (do toho vás to vůbec nebaví). Neustále vás buzeruje šéf a do toho si ztěžují zákazníci. Po práci jdete vyzvednout děti ze školky, které vám dělají celý večer "peklo". Kdo by taky nechtěl utéct do jiného světa, když vás to čeká 365 dní v roce, stále dokola nezavidím to nikomu.

I když ale máte pohodový život, není špatné utéct od té všední reality do snu. Vzdálená galaxie, kde neznáte bolest, strach či deprese To může být fajn. Víme ale, že se to stejně nikdy nestane.

Proto si myslim, že mladý člověk by měl hlavně vystudovat, najít si dobrou práci – to co ho baví, když se na to bude cítit, založit rodinu. Může také vycestovat a poznávat nové kraje, tradice, zvyky atd Ale hlavně neskončit hned po škole u práce, která vás nebaví, být bez kamarádů a bez náplně života.


C72 vs. D96

Gale Weathersová je mladá a temperamentní žena, pocházející ze zámožné verbatimské rodiny, toužící po úspěchu a uznání druhých lidí. Od dětství se jí dostávalo té nejlepší péče, byla zahrnována láskou i penězi svých rodičů. Vždy chodila na ty nejlepší školy, aby se z ní stala vynikající právnička. Žije v luxusním bytě na Geralld Street. Je čerstvou absolventkou Malcolmské univerzity Malewill<in>. Pracuje u jedné z nejvýznamnějších právnických firem v celém Maxwellu – John Nash Corporation.

Jednoho dne přijde do této firmy jistý Harry Stamper se zdánlivě malicherným problémem. Harry je poctivý a pracovitý farmář, který před pár měsíci zdědil rozsáhlé pozemky na okraji nedalekého Mikestownu. Zde se nesetkal s příliš příznivým přijetím od svých sousedů, kteří mu jeho rychle a snadno nabyté bohatství závidí. Harry má podezření, že mu tito lidé začali záměrně hubit dobytek. Tento případ samozřejmě zní pro takový právnický koncern, jakým John Nash Corporation bezpochyby je, dosti nezajímavě, proto se nechtějí této kauzy ujmout. V tu chvíli vycítí svou příležitost ctižádostivá a cílevědomá Gale. Už jí nebaví stát v pozadí všech právnických kapacit jako jejich asistentka a touží po vlastním případu. Její žádosti je nakonec vyhověno.

Gale se pouští do práce s velkou chutí a odhodláním. Vydá se do Mikestownu promluvit se zdejšími obyvateli a prohlédnout si Harryho mrtvý dobytek. Od místních se toho moc nedozví, většina se s ní nebaví a ti ostatní zase nic nevědí. Poté s ní dosti otřese pohled na desítky kusů uhynulých zvířat. Cestou domů o sobě začíná poprvé pochybovat, zda je na takovou práci vůbec připravena.

S dalším dnem však přichází nové odhodlání. Opět se pouští do práce. Nechá provést pitvu dobytka. Ukáže se, že příčinou smrti byla otrava chemickými jedy. Gale nabývá neomylného přesvědčení, že Harryho podezření bylo správné. Pořád jí však chybí důkaz, usvědčující některého z obyvatel Mikestownu. Přijíždí si proto prohlédnout Harryho farmu ještě jednou. Všimne si, že na některých místech jeho pozemku tráva téměř neroste. Přijde k danému místu, vezme do ruky trošku půdy a přičichne. Z hlíny je cítit štiplavý zápach. Proto neváhá a zažádá o toxikologický rozbor daného vzorku půdy. Výsledky odhalily několikanásobně zvýšený výskyt chlóru. Mezitím však začne umírat dobytek i ostatním farmářům. Hned se obrací na Gale s žádostí o pomoc. Ta jejich prosby ráda vyslyší s vidinou rýsující se velké kauzy. Stejně jako na Harryho půdě pozemku, je i na ostatních statcích zjištěn nebezpečný výskyt chlóru..

Případ nabývá stále větších rozměrů a podezření se přesouvá od zatrpklých sousedů na nedalekou chemickou společnost Cthulhu. Zástupci tamní korporace jakékoliv pochybení popírají a všechna obvinění jednoznačně odmítají. Zrovna když se z celé věci začne vyvíjet poměrně prestižní záležitost, tak přijde pro Gale, jenž tímto případem žije již několik dní, tvrdá rána. K jejímu případu je přidělen Tom Meyers, uznávaný právník s bohatými zkušenostmi s případy týkajícími se ekologie. Gale se strachuje, aby všechna její tvrdá práce nebyla zbytečná marná. nNechce se opět dostat do pozice pouhého poskoka věhlasnějšího právnického esa. Její obavy jsou však zbytečné. Tom se s Gale rychle sblíží a začnou spolupracovat jako dobrý tým. Prochází všechny materiály týkající se společnosti Cthulhu za poslední dva měsíce. Tedy od té doby, kdy panu Stamperovi začala umírat první zvířata. V dokumentaci a přiložených záznamech o firmě nic podezřelého neobjevili. Nechali si od soudce vystavit povolení k prohlídce továrny. V Cthulhu se však na danou inspekci pečlivě připravili. A tak {proti nim}<tr-odsud-1> nNebyly <tr-sem-1> proti nim nalezeny žádné důkazy. Případ byl zdánlivě neřešitelný, respektive měl být pro nedostatek důkazů usvědčujících materiálů smeten ze stolu. To si ale Gale nechtěla připustit. Bděla celou noc a přemítala o každičkém sebemenším detailu. Najednou jí problesklo v hlavě číslo odpadních bloků, které spatřila v továrně. Bylo to C72. Začala horlivě listovat stohy papíru dokumenty, které se jí za tu dobu nahromadily na jejím pracovním stole. Konečně našla, co hledala. V ruce drží listinu potvrzující kvalitu odpadních nádrží společnosti Cthulhu. Podle těchto úředních dokumentů by to měly být modernější typy D96.

Časně z rána telefonovala na inspekční úřad, jaký je rozdíl mezi těmito typy nádrží. Dozvěděla se, že čísla C72 byla již před čtyřmi lety vyřazena z provozu pro jejich nedostatečnou absorpci všech odpadních chemikálií, jež může továrna vytvářet. Nyní Gale drží v rukou pořádný důkaz. Spolu s Tomem spěchají za soudcem a žádají o slyšení. Další den se u předběžného řízení střetávají zástupci John Nash Corporation, na straně obžaloby, a se společností Cthulhu. Po předložení nově získaných usvědčujících materiálů je přelíčení zanedlouho u konce. Je rozhodnuto, že se daný případ bude řešit před řádným soudem.

V Cthulhu se rychle rozhodli nabídnout farmářům z Mikestownu poměrně slušné odškodnění. Pro tyto rolníky, zvyklé vydělávat si tvrdou prací, kteří se nikdy netopili v penězích to byla velice lákavá nabídka, kterou chtěli vesměs jednohlasně přijmout. Jenže Gale chtěla víc než jen peníze pro Harryho a ostatní obyvatele. Chtěla skalp významné společnosti a toužila vysloužit si obdiv ostatních. Pomalu přestávala bojovat za místní obyvatele, bojovala za svou hrdost a ta jí nedovolovala na tuto nabídku přistoupit. Přemlouvala rolníky co to jen šlo, aby souhlasili s civilním soudem. Nakonec je svými argumenty a naslibovaným bohatstvím udolala.

Přesvědčena o neprůstřelnosti její a Meyersovy obžaloby měla vykročit k svému prvnímu velkému vítězství v soudní síni. Její velkolepé plány se však sesypaly jako domeček z karet, když právníci z Cthulhu předložili odbornou analýzu nádrží C72, kde stálo, že musí být vyřazeny z provozu z důvodu nebezpečně vysoké propustnosti různých látek, nikoli však chlóru, jehož přítomnost byla zjištěna v nadbytečné míře na pozemcích patřících hospodářům z Mikestownu. Když se Cthulhu takto podařilo vyvrátit prakticky jediný usvědčující důkaz, nezbylo Gale nic jiného, než zpytovat své svědomí, kde se stala chyba. Řízení bylo ukončeno ve prospěch společnosti Cthulhu. Rozhořčení obyvatelé Mikestownu se ihned pustili do Gale a žádali na ní slibované peníze, které pochopitelně neměla. Když vyšla ven před budovu soudu, spatřila své auto s propíchanými pneumatikami a urážlivými nápisy.

Den poté dala Gale výpověď. Odjíždí z města jako zlomená žena, která zklamala mnoho lidí, jež v ní vložili svou důvěru, ale hlavně zklamala sama sebe, když nedokázala naplnit svůj životní cíl.


29. března 2007
Jiří Štáhl, 2.C
2. písemná slohová práce
Cesta vánoční Prahou
(Umělecký popis)

A jsou tu zase Vánoce. Probouzím se do překrásného a slunečného dne. Většinou mám se vztáváním problémi, ale v tento den nikoliv. Všude je vidět ten vánoční spěch. Maminka rozděluje úkoly, co má kdo dělat, aby bylo všechno perfektní. Mně a bráchovi (Petr) se samozřejmě do ničeho nechce, ale co máme dělat, jsou přece Vanoce a navíc, když tatínek pohrozí, vždycky uděláme co máme. Takže se dá říct, že jsme vlastně skvělí tým.
K obědu máme Kubu, kterého opravdu z celého srdce nesnáším, ta jeho gumová chuť je opravdu odporná, ale co chceme vidět zlaté prasátko, tak musíme něco vydržet. Po obědě jsem pověřen rodiči, abych si s bráškou prošel vánoční Prahu.
Přestože svítí sluníčko, je přecejenom pěkná zima, proto říkám Petrovi: „Vem si na sebe tu šálu, nechceš být přece na prázdniny nemocný!“ Po chvíli odmlouváni mě nakonec poslechne. Naše první kroky vedou na Staroměstské náměstí. Všude kolem je cítit vánoční atmosféra. Nádherný vánoční strom už stojí na svém místě a jeho obrovské lampičky osvětlují okolí. Hordy turistů se shromažďují před orlojem, tasí své foťáčky a kamery jsou připraveni nafotit co se dá. Na tu podívanou se samozřejmě také musíme jít podívat. Hodím si brášku na koníka, aby dobře viděl a procpu se až před orloj. Tato podívaná se Péťovi moc líbila.
Pomalu se dělá pozdě, tak zamíříme domů. Jdeme na stanici metra muzeum, abych bráchovi ještě ukázal Václavské náměstí. Procházíme úzkými prosvětlenými uličkami, které opravdu vypadají krásně. Ze všech těch drahých obchodů, kolem kterých procházíme, se ozývají koledy a jiná vánoční hudba. Začíná padat sníh, takže to vypadá, že taky bude jednou konečně bílý štědrý večer.
Dorazili jsme domů. Tatínek akorát vyskládal dárky pod stromeček, takže bráška nic nepoznal. Všude je cítit vůně právě usmaženého kapra. Usedáme ke stolu a vše nasvědčuje tomu, že budou zase nádherné Vánoce.


Svačina

Svačina je mé druhé nejoblíbenější jídlo. Tedy vlastně třetí. Nejraději mám snídaně, pak večeře a hned zatím je svačina. Oběd nemám ráda vůbec. Když jsem ve škole nahradí ho větší svačina a když jsem doma, tak jsem většinou ještě v poledne, tak plná po velké snídani, které si dělám, že si stejně oběd moc neužiji.

Vrátím se zpátky k té svačině. Někdy je strasně obtížné se ve škole v klidu nasvačit. Je to trochu zaviněno přecházením z jedné budovy na druhou. Třikrát týdně o velké přestávce přecházíme z {ulice}<priv> na {ulice}<priv> a nebo obráceně. Na jednu stranu je to dobře, když například doma zapomenu snídani můžu ji nahradit jídlem z obchodu na půli cesty, ale stejně to nestihnu v klídu dojíst před hodinou.

Ale vůbec nejlepší je úterý. Začínáme v 8.20 což znamená, že se ráno dá v klidu stihnout snídaně, ale občas si ráda pospím, což se mi pak většinou nevyplácí. Po dvou hodinách totiž přecházíme z jedné budovy na druhou a to je zrovna velká přestávka. Za další dvě hodiny, kdy je také velká přestávka, tak opět přecházíme na budovu první. Ale po dalších dvou hodinách už naštěstí končíme a to jsem většinou už dost hladová. Občas je prostě těžké stihnout sníst svačinu v čase a nedojídat ji o hodině.


Bylo, nebylo

„Aleno! Kde mám ten sešit? Já ho potřebuji!“
„Já nevím, teď na Tebe nemám čas, ani náladu.“Odpověděla jí.
Tak takhle to bylo každé ráno, samé hádky, ale jejich matka dělala, že o nic nejde, to musí být naprosto běžné sesterské rozepře, určitě se přece jenom mají rády.
Jednou večer, Bára pozvala k sobě domů na návštěvu svojí kamarádku. Velmi dobře si spolu celý večer rozuměly.
Po snídani se kamarádka oblékla a byla připravená k odchodu, v tom jí však zastavila Bára, s vyplašeným výrazem v obličeji a zeptala se „Neviděla si můj zlatý prstýnek od babičky, který jsem ti večer ukazovala“? „Ne“ odpověděla jí a nechápala, co se děje. Bára se na ní upřeně dívala a po chvíli řekla „Podívej, jestli ho máš tak mi ho vrať, máma šílí, vyhrožuje, že půjde za tvými rodiči, tak ho vrať, dokud není pozdě.“ Kamarádka odešla stále ještě zmatená domů.
Další den, když vycházela ze školy, viděla na cestě čekat Báru s její matkou. Bára na ní zavolala, aby šla k nim. Když k nim přistoupila, začala jí Báry matka obviňovat, že tohle ještě nikdy neviděla „Vrchol drzosti“ dodala. „Tak co, vrátíš nám už ho, nebo mám jít za rodiči?“ I když se to Denisa, tak se ta kamarádka jmenovala, snažila vysvětlit, že by jí k ničemu nebyl a že ho opravdu nevzala, stále jí nikdo nevěřil.
Následující dny chodila Denisa se skloněnou hlavou, hrozně jí mrzelo, že se tohle muselo stát zrovna jí.
Matka se nevzdávala, zašlo to až tak daleko, že všude rozhlašovala, že je zlodějka a ať si na ní dají pozor, ale Bára jí přece jenom věřila.
Po týdnu byla matka zase u školy, Denisa čekala, že bude muset snášet další útoky, ale všechno bylo jinak. „Omlouvám se“ řekla, „ten prstýnek se našel, nedívali jsme se pořádně.“


Anna Kratochvílová 2. G
8. 10. 2008

1. slohová kompozice
(Diskusní příspěvek)

<novinový článek – Mají se lidé tunelů bát?>

Tunel ve Stromovce vyvolal mnoho rozhořčení. Firma, která tunel staví se sice obhajuje tím, že propady půdy způsobilo nestabilní podloží a spodní vody, a však o složení zeminy a fakt, že průkop tunelu se nachází blízko a k tomu pod úrovní hladiny Vltavy (což má za následek ony spodní vody) to jistě věděli. Přeci museli provést řadu měření před ražbou tohoto ne příliš slavného tunelu.
Nad čím bychom se ale měli pozastavit je, proč když se letos v květnu poprvé tunel zřítil, nepodnikli taková opatření, aby se tato životu nebezpečná událost již neopakovala? Při prvním propadu se diskutovalo – „Uzavřeme část Stromovky nebo ne?“. Výsledkem toho všeho bylo, že přístup nebyl žádným způsobem omezen a opět zmizel v nenávratnu kus našeho nejnavštěvovanějšího parku. Stavební firma měla veliké štěstí. Kdyby se někdo ocitl při nevinné procházce poblíž v moment, když kráter vznikl, celá událost by byla zakončena stovkami žalob a to nejen od rozhněvaných pozůstalých.
Úřady, které mají na starost vyšetřování havárie zvažují, zdali udělí firmě pokutu ve výši „až“ milion korun. Vyřeší to ovšem možné budoucí propady? A co strach, který nyní provází občany doslova na každém kroku po zelených loukách Stromovky. Nemluvě o lidech, kteří se bojí, aby jim domy nespadly na hlavu. Bydlí totiž na Letné, kam se tunel neúprosně blíží.
Jedno je jisté, nejistotu pocítíme dokud výstavba neskončí. Potom snad už budeme moci pokračovat v překrásných a ničím nerušených výletech parkem.


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1) Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2) Představ si, co se mi stalo (dopis)
3) Píšu Vám (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkala, nebo se ostýchám hovořit)

Představ si, co se mi stalo

Milá Maruško!

Jak se pořád máš? Už sis udělala jezdecké zkoušky? A co škola, jak tam válčíš?
Já se mám celkem dobře. Zkoušky budu dělat asi až na jaře, nejspíš někdy v dubnu. Nejvíc se bojím těch písemných testů, prý tam bývají samé chytáky, ale uvidíme. Zatím trénuji skoky i drezuru třikrát týdně, ale koncem února budu muset začít cvičit alespoň pětkrát. Chci ty zkoušky udělat napoprvé.
Vzpomínáš si na Luboše Jarovského? Představ si, co se mu stalo, musel dělat zkoušky na dvakrát a to jen proto, že se nenaučil drezurní úlohu. Tak zbytečně přišel o celou jednu sezónu. Doufám, že nám se nestane nic podobného a přeji ti, aby ti to vyšlo.
No a co já a škola? Znáš mě, nejdříve všechno ostatní a pak to vypadá tak, jak to vypadá. Ne, ale není to tak hrozné, vychází mi asi tři trojky, tak se to snažím nějak udržet.
Doufám, že to všechno dobře dopadne. Tak mi drž palečky. Měj se krásně, pozdravuj doma a vůbec všechny z Ústí a hlavně brzy odepiš.

				Moc tě zdraví tvoje kamarádka.

						Janča Drábová

Osnova: Úvod – oslovení, otázky na kamarádku
	 Stať- a) jak se mám, zkoušky
	 b) vzpomínka na společného kamaráda
	 c) jak mi to jde ve škole
 Závěr – pozdravení a rozloučení


Když jsme Když jsme sli na procházku docela svítilo sluníčko. Nebylo ještě úplně teplo,{čárka umístěna na začátek řádku}<co> ale ani zima. Ptáci zpívali po celou cestu. Trochu sněhu ješte bylo, ale spíš bláto. V lese to pěkně vonělo. Tráva už jetaky hodně vydět. Když jsme šli ven a ptáci zpívali lesy voněly provětrala se nám hlava a zlepšila nám náladu. <img tráva, slunce za mraky>


Umění

M Na malování se mi líbí děj co se odehrává v obrazu. Je to dílo co nemůže jen tak člověk naučit naučit.

Toto dílo je z jedno nejlepších díl na světě.

Lidem toto dílo přináší smutek, radost a lásku.


osnova:

1. Rakovník

Rakovník

Jela jsem do Rakonvíka asi tři hodiny.

Když jsme přijely na velké nádraží přijel nás uvítat strejda Adam.

Dojeli jsme k domu navrátka nedockávé vyskočil delmatýn velice jsem se vyděšila. Hbitě jsme se vybalili a v mižiku přisly kamarádi a kamardky jestly půjdu s nimi do lesa pracně stavět iglů. Ve dvanáct hodin jse šli na oběd. Po obědě jsem jela z moji milou tetou do města tam jsme nakupovali jídlo.

Potom jsme se vrátily do Rakovníka. V šest hodin jsme šli hrát stolní hry.

Velice jsem se bavila ale musela jsem jít už spát.

Strašně mi bylo smutno když jsem odjíždila domů.

Moc se těším až pojedu znovu za moji rodinka do hezkého a velikého Rakovníka.


7. března 2006
Králíčková Lucie, 3.E
2. písemná práce
OH v zimě 2006
(fejeton)

Jen co skončily Hry v Salt Lake City v roce 2002, ne-li ještě dřív, už se hádají všelijaké země, státy, království či konstituční monarchie, která bude mít tu čest vydat několik milionů EURO či dolarů na další konání zimních Olympijských her v roce 2006. Boje jsou kruté, všichni se honosí, proč zrovna právě jejich země je ta nejvhodnější a zároveň nejpřipravenější. Pro rok 2006 to vyhrála Itálie. Letošní Olympijské hry se konaly v Itálii s centrem v Turíně. Známé město a krásný stát, který má tu čest se zadlužit a shánět sponzory pro rekonstrukci sportovišť a organizaci Her. Stát vyhrazuje několik milionů EURO na přípravy, však během příprav zjišťují, že mají stále málo financí a že překročí původní plánovaný rozpočet, ale to přece nevadí, když pořádají Olympiádu. Náklady během příprav stále stoupají a olympijské vesničky stále nemají ještě ten žádaný útulný vzhled a příjemné zázemí pro sportovce. Nevadí. Nikdo přece nebude koukat na vesnice, všichni přijeli přeci povzbudit své favorizované sportovce. Ostatní země si spíš lámají hlavy nad tím, koho vlastně nominovat na Hry, aby vyhrála naše malá země co nejvíce drahých kovů. Musí vyslat samozřejmě ty nejlepší. Neboť celý národ očekává od našich sportovců 5 zlatých medailí. A proč vlastně ne rovnou třeba hned deset?! Můžeme si dokonce i vsadit a kurzy nejsou špatné. Máme výborné sportovce a očekáváme neočekávané i očekávané výhry. Jede jich na Olympiádu přes padesát a dostávají velmi slušné platy, tak ať se snaží. Nastává den D. Začínají Olympijské hry pro rok 2006 v Turíně, většina sportovců je už ve vesničkách, ty však stále nemají onen žádaný vzhled, vypadají jak staveniště, kdo si, třeba do konce Her to ještě stihnou dodělat, a nebo je taky docela možné, že se na to vykašlají. Zatímco organizátoři sotva spí, naši manažeři se snaží všechny spolu s trenéry motivovat k co nejskvělejším výsledkům. Utíkají dny Her a medaile žádný. Je to smůla nebo jenom skrátka sportovci nemají formu. Několik našich medailových nadějí vyhaslo, např. Janda se svými skoky na lyžích nebo naše rychlobruslařka Sáblíková, která měla určitě na zlato, ale čtvrtý místo taky krásný, od našich hokejistů jsme též očekávali zlato, ale děkujeme za bronz a za to, že ukázali Slovákům, kdo je stále lepší. Avšak naše skvělá Katka nezklamala, vyhrála hned dvě medaile, aspoň něco, ale uznejme, že formu má a že díky ní, nebyly všechny investice do Olympijského týmu nadarmo. Štafeta, kapitola sama pro sebe. Naše další naděje na medaili a stačí tak málo, aby se sny o kovu rozplynuly, jedna malá chyba, jedno malé nedopatření a nejeden člověk má radosti či kariéře a nejeden se dřeli celý léta jen pro tuhle jednu disciplínu. Tolik dřiny, tolik námahy, ale stalo se a doufejme, že další přepis na startovní listině se nám už nepřihodí, a že na příštích Hrách, které se budou konat v roce 2010 a které dostala čest pořádat země na dálném Východě bude Peking. Doufejme, že budou připravený již před slavnostním zahájením Her a nebudou to dohánět v jejich průběhu, snad peněz mají dost. Naši manažeři i sportovci podají ještě lepší výsledky, které budou ohodnoceny drahými kovy a vrátí se se ctí. A my jim pak konečně můžeme poděkovat, že nikdo nic nezvoral.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Kristýna Kličková, 2. B
Téma: Jak vidím sama sebe (Charakteristika)
Osnova: 1) Úvod: Mé představení
2) Stať: a) Celková postava
b) Obličejové rysy
c) Vnější projevy
d) Zájmy a koníčky
e) Oblíbené věci
f) Vztah k rodině
g) Vztah ke škole
h) Přezdívka
i) Srovnání s ostatními
j) Zlozvyky
3) Závěr: Moje plány do budoucna

Jmenuji se Kristýna a je mi 13 let. Chodím na gymnázium Českolipská již druhým rokem a každodenně dojíždím z Černého Mostu, kde bydlím.
Moje maličkost nemá postavu přímo ideální, je spíše oplácaná. Výšku mám na svůj věk tak akorát, 162cm. Mé vlasy středně hnědé barvy s pramínky byly ještě před pár týdny dlouhé do půlky nadloktí, dnes sahají sotva po ramena. Oči míšené barvy modrá a zelená vždy svítí, nos roste akorát. Ústa se usmívají, jen občas jsou zkřivená nad španou známkou či zprávou. Celkově vypadám docela dobře až na tu postavu. Do školy nejraději nosím džíny, tričko a volnou mikinu či slabý svetr. Doma a na sport si obléknu volné tepláky a veliké, volné tričko v přírodních odstínech. Na vnější okolí snad působím dobře. Jsem ochotná pomoci lidem v nouzi. Na ostatní pravděpodobně působím jako člověk, který má rád všechno živé i neživé, kde může tam pomůže a v životě si nejdříve vše promyslí a zachová klidnou hlavu, než se pro něco rozhodne, nebo než něco udělá. Už dva roky chodím do DDM na Černém Moste cvičit jógu a 3 rokem hraji na klavír. Jóga mě velmi baví a pokaždé z cvičení odcházím uvolněná a plná nové energie, která se mi hodí třeba při hře na klavír nebo dělání domácího úkolu. Mimo jiné ráda kreslím, zpívám, také se začínám učit vařit v kurzu pod vedením mé maminky. Mým nejoblíbenějším zvířetem je kočka Míca, kterou chováme na chalupě. Jinak mám ráda koně a delfíny. Z ostatních věcí jsou to plyšáci, samolepky a z měsíců mám nejraději červenec, protože svítí sluníčko, máme prázdniny a já slavím svátek. Nemám ráda drožďovou a mléčnou polévku. Brrr. Svojí rodinu mám moc rádaa za nic na světě bych ji neopustila. V naší rodině panuje klid, pohoda, spravedlnost, pravdomluvnost a štěstí. Ve škole nejsem nejhořší ale patřím k horším. Ale mě to ani tak nevadí i když, budu se snažit. V prvním ročníku jsem měla přezdívku kombajn, ale naštěstí mi ji změnily. Jenže od našeho pobytu na horách jsem chytla přezdívku dršťková. V porovnání s ostatními jsem spíše tichá a nevýrazná. Jediný zlozvyk je snad to, že si občas ostříhám vlasy.
Do budoucna plánuji zlepšení ve škole a zvýraznění v kolektivu.


Slohová práce školní
Miloš Chromý
12. června 2007
3. C

Znamení doby
V současnosti je mnoho znamení doby. Já bych se zabýval ekologií a ochranou přírody. Je to třeba? Názory na toto téma se liší. Hlavní argument „zachránců“ je ten, že musíme šetřit přírodu a její zdroje proto, že nám mohou dojít a už nebudeme mít jiné. Já si myslím, že příroda je pouze prostředek. V celé historii lidstva došlo sice ne zcela, ale došlo mnoho přírodních zdrojů. Lidé však přešli na jiné, účinnější zdroje. Také se postupem času zefektivňuje využívání zdrojů. Kupříkladu před několika desítkami let, byly auta na parní pohon, tedy uhlí. Uhlí ubývalo a člověk oběvil účinnější zdroje. Nejdříve se přešlo na ropu. Nyní se začínají oběvovat i jiné možnosti. Solární pohony, vodíkové pohony, pohony na vodu a mnoho dalších. Až tedy bude nedostatek ropy, auta se nezastaví. Spíše se automobilizmus vyvinul. A to je jeden z mnoha příkladů, který ovšem vypovídá za všechny. Automobilizmus je jeden z nejdůležitějších oborů průmyslu. Nebo spíše jeden z nejdůležitějších.
Na druhou stranu si myslím, že by by se měli dodržovat limity na vypouštění škodlivých látek do ovzduší. Ale tento problém nesouvisí s ochranou přírody. Je to spíš ochrana lidstva. Protože kdyby nebyli žádné limity, dostane se do ovzduší takových „škodlivin“, že by jsme se tu nakonec buď udusili a nebo „usmažili“. V tomto ohledu tedy souhlasím se “zachránci“. Můj názor na ochranu přírody vychází z toho, že v historii naší země žádný parazit nevyhynul kvůli tomu, že by si zničil svého hostitele. I primitivní kůrovec nezničí celý les, protože ví, že by vymřel. Člověk nejspíš nebude 1. organizmus, který by to dokázal.
Ale zároveň si myslím, že ekologové ženou lidstvo k pokroku a zefektivnění využívání zdrojů. A to je též důležité. Člověk --- ale vyvine se v rámci evoluce. Rád bych ale poukázal na extrémisty jako například Greenpeace. Tito lidé brzdí vývoj lidstva.


12. prosince 2008
Dekopná Kateřina
P3b

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nevěř, že člověk může získat štěstí neštěstím druhého

Osnova: 1) Úvod: Dokonalý život
2) Stať: a) Láme si s tím vůbec někdo hlavu?
b) Neúmyslní „štístkaři“
c) Štěstí jiných otravuje
d) Extrém
e) Názorná ukázka nevypočitatelného štěstí
f) Imaginární „štístkař“
g) Lepší zítřky
3) Závěr: Rada

Myslíte si, že každý den bude dokonalý? Jistě, že ne. Všichni se snaží žít svůj život co nejlépe, podle svých představ. A tak leckdy udělají něco, co funguje v jejich prospěch, ale naopak škodí ostatním. A pak je tu druhá strana lidí, v jejichž životě se takový člověk objeví.
Lidé, kteří se přiživují na neštěstí jiných, si určitě s takovou věcí hlavu nelámou. Těžkou hlavu to dělá „poškozeným“ stranám. Ale co když někdo získává štěstí tímto způsobem neúmyslně?
Je pravda, že i tací lidé existují. O svých činech nemají ani potuchy, a přesto jim štěstí spadne přímo do klína a nemusí tušit, že někoho poškodili, myslím psychicky.
Je dost možné, že z těchto situací mají takovou radost, že se svým štěstím chlubí na všechny strany a milé známé nebo kamarády tím totálně otráví.
Že tohle je extrémní situace? Mnoho lidí by řeklo, že není. Právě pokud nějakého takového „štístkaře“ znají. Ti mohou být po čase tak otravní, že druhá strana se s nimi již odmítá bavit. To by byl ale možná už opravdu extrém.
Ale představte si situaci, kdy pracně vyděláváte a šetříte na nový notebook. Když konečně máte na jeho koupi, radostně vybíráte správný typ a nakonec si přinesete svůj notebook domů, přijde vás navštívit starý dobrý „štístktař“. Co asi nastane dál? Začne vám nadšeně vyprávět, jak dostal od strýce nový počítač, samozřejmě za poloviční cenu. A vaše radost? Ta je najednou pryč.
Určitě by se našla i skupina lidí, kteří štěstí z neštěstí druhého nemají, přesto tuto fámu dokáží dobře prodat. To, co v životě udělali, vyzdvihují jako něco nejlepšího. Ostatní se pak nemusejí zbavit pocitu, že jejich štěstí je opustilo a dotyčný „štístkař“ má všeho mnohem víc a žije si lépe. Asi bychom to nenazvali přímo přiživováním se na druhých, na jejich štěstí. Přesto každý musí uznat, že i tato situace dosti sníží sebevědomí a důvěru ve štěstí toho, kdo musí poslouchat nekonečné vypravování nejlepšího někoho jiného.
A jak to všechno přežít? Místo toho, aby člověk zoufal nad tím, že jeho štěstí dávno opustilo, je lepší si stále říkat, že tomu tak není. Jak by přece mohlo, když dotyčný má vůbec štěstí, že dokáže naslouchat „štístkař“ neustále dokola a přitom to vydržet. Zvláště, především v druhém případě, dokáže-li dávno prokouknout, že štěstí druhého, o kterém pořád slyší, není tak dokonalé.
Proto rada pro všechny, kdo se s tím stále nesmířili: „Nevěř, že člověk může získat štěstí neštěstím druhého, byť je to pravda, jinak se z toho zblázníš!“


Zivotopis

Mé jméno je Michael Galuška a datum mého narození je 18. 4. 1995. Narozen jsem v Kladně v České republice, kde je též místo mého bydliště. Jelikož jsem nezletilý, nemám manželku ani děti.
Můj otec Michal Galuška 1972 bydlící v Kladně, je samostatně výdělečná osoba vlastnící nemovitosti, které pronajímá. Má matka Václava Galušková 1968 pracuje jako prodavačka v potravinách. Oba žijí na Kladně, ovšem po rozvodu odděleně.
Mám ještě dvě nevlastní sestry, které jsou mladší a chodí do mateřské školky a 2. třídy základní školy.
Pro zatím nemám žádné vzdelání, jelikož jsem žákem 9. třídy základní školy. Ve škole mě nejvíce zaujímá tělesná výchova, dejepis a podle probíraného učiva i přírodopis.
Můj zdravotní stav je v poslední době po prodělané nemoci poněkud kolísavý.
Tento životopis jsem sepsal dne 8. 1. 2010 v Kladně.
Galuška


2. kontrolní stylistická kompozice
(charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 2006
Kryštof Vondráček, 2. B
Téma: Jak vidím sám sebe (charakteristika)
Já jen já
Osnova: 1.) Úvod: Celkové představení
2.) Stať: a) Postava a oblečení
b) Chování
c) Vlastnosti
d) Vztah, obliba a působení na lidi
e) Koníčky a oblíbené činnosti
f) Škola
g) Orientace na zaměstnání
3.) Závěr: Celkové mínění o sobě

Jelikož jsme až do dne kompozice netušili na jisto, na čem budeme pracovat, docela mne překvapilo, když jsme se dozvěděli, že budeme charakterizovat sami sebe. Tudíž tady jsem.
Jsem asi 170 cm vysoký a vážím 64,5 kg a rozhodně nemám sportovní postavu. Jsem spíše takový antisportovec. Hlavu mám poměrně velkou, a jak tvrdí kluci, poněkud hranatou. Vlasy jsou krátké a hnědé. Stejné barvy jsou i oči, které si snažím zbystřovat stějně jako sluch, jelikož se věnuji ornitologii a musím vidět vše, co se hýbe a slyšet jakýkoliv šustot. Ústa jsou velká a upovídaná, což může někoho štvát. Málem bych zapomněl na nos, který máma používá jako detektor lži, a tak bych ho radši někdy neměl. Uši se nacházejí na bocích mé hlavy a slyší toho opravdu hodně. Hlavu s tělem spojuje malý silnější krk. Tělo je mohutné a poněkud silnější, maminka mi proto říká „mastodonte“. Ruce vyrostly trochu delší, už začínají mít rozpětí mladé gorily. Nohy jsou těžké a proto nerad běhám. Nejraději nosím tmavěmodré tričko s kocourem Garfieldem a černé džíny. Zevnějšek jsem snad už popsal dosti, přejděme tedy k vnitřku.
Co se týče chování, málokdo mě může vystát. A ten kdo může, tak má svatou trpělivost. Já totiž pořád žvaním a to někomu leze na nervy. Samozřejmě, když chci, dovedu být jako andílek. Převažuje ale spíše mé zlé já, které vyprovokovává bratra ke rvačkám nebo je drzé. Ale to se teď snad změní. Doufejme, že k lepšímu.
Mezi mé vlastnosti patří obrovský smysl pro pravdu, bohužel jen pro mojí. Také umím kohokoli potěšit, ale i zklamat. Též umím kohokoli naštvat a zároveň nato se s ním usmířit. Abych se přiznal, jsem velice naivní, a když mi dojde, že jsem byl napálen, začnu být vzteklý a agresivní. Ale abych se vyvaroval toho, že na mne někdo „ušije boudu“, jsem velice podezřívavý a o všem, co mi kdo nabídne, se snažím zjistit co nejvíce.
Ohledně vztahu k lidem, já mám rád, až na nějaké výjimky, všechny lidi na světě. Nevím sice, jestli oni mají rádi mně, ale několik lidí mě určitě rádo má nebo se mnou upřímně kamarádí. Na lidi v okolí působím různě. Na někoho velice pozitivně a na někoho zase silně negativně. Ale snad mě mají všichni rádi i přes to.
Mezi mé koníčky patří klarinet, klavír a ornitologie. Na klarinet hraji již třetím rokem, ale moc mne nebaví. Klavír domá břinká od druhé třídy, tedy šestým rokem. O ornitologii se zajímám pouze od léta, ale ta mne baví nejvíc ze všech mých koníčků. Mým dalším hobby je též historie Číny od 6. Stol. před n. l. až po rok 1905. Proto také čtu rád Příběhy soudce Ti, což jsou čínské detektivky ze 6. stol. n. l. Jak každý ví, také hraji na počítači a Playstationu 2, a to tak 1,5 hodiny denně. Více již raději nebudu zmiňovat.
Co se týče školy, ta mě poměrně, ale samozřejmě jsou i předměty, které nesnáším, například fyzika či angličtina. Ale těch naštěstí nemám tolik. Nejvíce mne baví biologie, s čímž souvisí i moje orientace na budoucí zaměstnání i to, že paní profesorce Koskové pomáháme připravovat laboratorní práce i jiné věci. Dále mne baví chemie která mě odmala fascinovala. Pokud jde o prospěch, mám ho s výjimkou fyziky docela dobrý.
Jak už jsem zmiňoval, s biologií souvisí i práce, kterou bych chtěl dělat. Chtěl bych si totiž postavit někde mimo Prahu zoologickou zahradu. Proto také mám rád ornitologii.
 Pokud se mohu srovnat s ostatními, fyzicky jsem daleko za nimi, mozková úroveň je zhruba stejná, možná nižší. Myslím si, že lidem vadí moje ukecanost, provokatérství a zbrklost. Může jim vadit i má naivita, ale ta je jim spíše ku prospěchu. Tudíž si myslím, že lidé, kteří se mnou chtějí kamarádit, tak musí mít spoustu trpělivosti.