Diagnóza: -273,15

Tahle lavička je stejně ta nejlepší. Nic vám z tohohle pohledu neunikne. Je tady příjemně, ne? Jen se rozhlédněte. Skrz pomalu umírající listí prosvítají paprsky. Krásné říjnové dopoledne. Ještě není pod nulou, ale sluneční paprsky ubývají na intenzitě. Zlaté globální oteplování. Ráda jsem jezdívala do teplých krajin a teď, když nemůže Mohamed k hoře, přišlo teplo sem.

Dnes po snídani za mnou přišly přítelkyně, měly jsme kapučíno, které přinesly a hned jedny oplatky. Mám je moc ráda. Kamarádky také.

Monice to moc slušelo. Víte, žije teď v Paříži se snoubencem. Česky mluví pořád stejně, ale po boku toho chlapíka tak nějak rozkvetla. Od dětství toužila po boháči ze západu a teď se jí opravdu daří. Já už si z francoužštiny nepamatuji nic. Ona si uměla vybrat. Teď sice dělá kosmetičku, baví jí to a dělá to pořádně. Je to na ní vidět. I Míša to říkala, že jí teplejší klima prospívá. Říkala: „Zlaté globální oteplování“ a potom jsme se moc nasmály. Chápejte! Oteplování!

Michaela má teplé kraje taky ráda, mluvila o kamarádce z Floridy. Bude se sem do Čech stěhovat. Proč, to nevím. Byla s nimi i ta hubená Karolína. Moc se mi líbil její kabát. Je to krásná a milá dáma, ale oplatku si nevzala, prý kvůli jakési čáře, ani kávu si kvůli ní neosladila. Zajímalo by mě proč tu lajnu, teda vlastně linii musí hlídat.

Míša je tak hodná. Známe se už od základní školy. V ničem zvlášť nevynikala a měla horší známky než já, ale byla oblíbená. Vždycky mi pomohla. Vždycky byla hodná. V pubertě sice nesnášela svoji matku a na chvíli bydlela mimo dómov, ale za týden měla hlad a musela se vrátit domů. Zase žít s rodiči. S odřenýma ušima dokončila sociologicko-právní střední školu, mě, gymnazistce, se smála. Teď je paní učitelka ve školce, má muže, se kterým se rozvání, a dvě dcery. Jako její matka. Skoro. Její matka neměla kamarádky. Ona má mě a tu z Floridy. Ona je, Míša, moc hodná. Když mi bylo nejhůř, pomohla mi, byla na mé straně.

S Monikou je to jiné. Strávila se mnou sice čtyři roky v jedné lavici, ale když jsem ve druháku na gymplu měla bulimii – říkávalo se tomu jinak, dovedla mě za poradkyní. Promovanou poradkyní. Ale potom si držela odstup. Asi se bála, že to chytí taky.. hi.. hi...

Vychovatelka o mě napsala zprávu třídní učitelce, protože když chtěla volat rodičům vytrhla jsem její telefon ze zástrčky. Musely jsme si slíbit, že budeme mlčet. Já budu jíst normálně a o té schránce ve zdi nic neřeknu a ona nebude volat rodičům. No ano, byla jsem tehdá moc zvědavá. Co tam do té zprávy paní Kudláčková napsala? Stálo tam něco v||latině, že hospitalizace není nutná a potom něco v tom smyslu, že hlavní příčina je o rodičích, kteří chtějí mít ze své princezny a premiantky ještě modelku. Napsala to na recyklovaný papír psacím strojem REMINGTON, ten starý, z roku 1873. Vím to jistě, vzpomínám si na tenkou červenou linku, kterou za sebou nechávala čerstvá tiskařská páska.

Ani Monice jsem nic neřekla. Aspoň že mě tam odvedla. Teď žije v Paříži a už si na nic nevzpomíná. Bylo to dávno. Vedla mě po chodbě, měla staré pantofle, přeska vytržená z podrážky cvakala o dlážděnou podlahu a mně se chtělo utéci. Monika už to stejně zapomněla. To jsme ještě chodily na gymnásium.

Tak už přivezou jídlo? je za pět minut tři čtvrtě na dvanáct. Čas kvapí. Mám vše připravené. ubrousky v kapse, prostírání i příbor je na místě. Nalila jsem si čaj a trošku při tom pobryndala ubrus. Sledujte, jak ten bílý ubrousek nasává hnědou tekutinu.

Slyším. Po betonové cestě se blíží klepající se nerezové nádobí. Tak co máme dnes dobrého? Polévka s kapáním, dvě naběračky do skleněné misky prosím, a brambory bez másla. Omaštěné brambory a špenát, no fuj. To by nežral ani pes.

Kdyby tak maminka ještě žila, určitě by mi uvařila vajíčko na tvrdo a bramborové knedlíky jako majolenky. To mi ke špenátu chutná. Vy jste mou maminku neznali, ale ona byla nebeská. Vařila jako bohyně a byla moc hodná. Měla tvář jako anděl. Ne jako ten obézní amorek, jako nadoblačná bytost. Vařila ráda. Milovala jsem její jídla. Chutnala výjimečně. Určitě je teď v Nebi. a vaří. Připravovala delikátní pokrmy. chudák má milovaná maminka. Kdybyste ji byli bývali znali. Ona byla zázračná.

Ne, já polední léky nedostávám, až zase večer. Teď je čas na kafíčko, až uschne podlaha v jídelně, půjdu si ho uvařit. Včera jsme dostaly od paní staniční výplatu. Padesát korun. Paní staniční nám dává každý měsíc korunky. Koupila jsem si kafíčko. Taky cukr. Paní staniční je na nás moc hodná. Dá mi léky, ale až večer. Paní uklízečka vytřela v jídelně. Ještě to tam klouže. To víte všichni tady nejsou jako já. Pod stolem někdy zůstanou drobečky. To je potom paní uklizečka úplnej uklízecí chudák. Až budou všechny stoly uklizené, zaliju si kafíčko horkou vodou a půjdu si ještě sednout na tu lavičku. Je to ta nejlepší lavička v celé zahradě.

Tady pod touhle lípou je krásně. Když sem přijdou tolik se nezlobí. Když venku prší, nebo když si nedám kafíčko tak se zlobí. Oni mi někdy dělají naschvály. Já si třeba takhle svačím a oni mi začnou ubližovat, no. Dokonce mi nadávají. Ale teď, koukněte, ta zahrada. Tady ten betonový chodníček. Nikde jinde takový není. Je z kopce, když bude pršet, poteče z něj voda dolů a paní uklizečka nebude mít tolik práce, protože to blátu bude dole a tam my nesmíme. Když prší, steče bláto s kopce a nenanosíme ho domů. Takový chodníček neměli ani v Bohnicích. Tamten se mi nelíbil. Tenhle je s kopce a není popraskaný.

Nevadí mi když na mě mluví ptáčkové a potok, ten, támhleten vlevo, ale večer, než si vezmu prášky! Oni mi i sprostě nadávají.

To se vám stane ani nevíte jak. Já nejsem blázen. Já jsem jako vy. Podívejte, tady tahle fotka je nějaká ulepená, já vám dám jinou. Já byla krásná viďte. To byste mě ani nepoznali. Já jim někdy ukazuju fotky aby už nekřičeli, ale oni když se naštvou tak mě i bijou. Kolikrát mi změní orientace. Já si jdu uvařit kafíčko a kolikrát dojdu na záchod. A oni jdou se mnou. To je, viďte!

A tady ležím. Jen ležím. Večer je to horší. To ležím a čučím. Čučím třeba tady na tu záclonu a já se vám někdy tak bojím, že mi půjdou oči nahoru. To mi taky dělají oni. To jsou takové tlaky a já s tím nic nemůžu dělat. Až sestra mi vždycky dá injekci. Potom třeba čučím tady na tu záclonu a blbnu. Jako čekání na smrt to nemá chybu. Líbí se vám ta záclona? Paní uklízečka ji vyprala a pověsila. To je vám úplná umělkyně, podívejte jak ona ji pověsila. Ten můj pokoj prokoukl, že?

Tady na té fotografii jsme Já s Monikou, Míšou a Kájou. Ten mládenec, s širokými rameny a knírem, to je můj spolužák. Jeho babička byla Němka. Ale když jsem šla na studia, aby ze mě byla paní doktorka, našel si jiné děvče.

Maminka Němce neměla ráda. V prvním ročníku na vysoké škole jsem potkala Karolínu. Tak tu jsem vůbec dřív neměla ráda. Byla tlustá a neměla ráda nikoho kromě sebe. Jednou jsem jí pomohla, nechápala úpony musculi masticatori a tak jsme se začaly učit spolu. Potom, ale maminka umřela a já hrozně křičela. Pan doktor říkal, že když nepřestanu, budu muset přestat studovat a paní doktorka ze mě nebude. Ale ono to nešlo. Víte, v jednom uchu mi nahlas pláče maminka a ve druhém na mě křičí muž. Prý za to že umřela můžu já.

A všechny tři kamarádky se poznali když jsem byla už u pana doktora. Chtěly mě překvapit a vzali s sebou i Marka. Toho s tím knírem. On byl Němec. Kdyby byla bývala žila maminka, zlobila by se. Ona neměla Němce ráda.

Za chvíli bude večeře. Sestřička mě ještě vykoupe. Dneska je středa a před večeří se koupu.

Držte hubu to není pravda. Je středa a já si musím vzít šampón a jít se koupat. Ne, nechci. Říkala jsem vám, že se nebojím. Jdu se koupat, maminko! Přestaňte! Nechte si ty vlivy. Vždyť jste daleko. Jdu se koupat. Za chvíli bude večeře. Sestra mě bude koupat aby mi ty vlivy neubližovali. Vypněte se. Já mohla být doktorka! Kde kdo by mi mohl závidět. Dost! To není pravda. Ticho! Ticho! Sestři! Byla jsem dobrá, mohla jsem být doktorka! os frontale, os nasale, os parietale, os lacrimale! Ne, já nejsem absolutní nula! Já nechci! Rozumíte?! Sestři, haloperidol! Tak pomozte mi někdo! Neřvi! Stačí, už toho mám tak akorát. Já ještě nechci za maminkou. Co Monika s Míšou? Ne, do Beřkovic ne!

Poznámky:

1) k názvu:

-273,15°C je absolutní nula = 1K [kelvin]

Když jsem přemýšlela o názvyu povídky z ústavního prostředí, napadlo mě, že spoustu lidí na postižené pacienty nahlíží jako na absolutní nuly. Spousty z nich ale žily "normální", úspěšný život a něco znamenaly.

Strávila jsem měsíc mezi těmito lidmi a tak i většina povídky je autentická. Použila jsem prupovídky několika žen z oddělení ve kterém jsem pracovala jako uklízečka. Snažila jsem se co nejvěrohodněji popsat jak stavy mysli, tak prostředí Ústavu sociální péče Praha v Krásné Lípě, pavilon III.

Bohnice snad nemusím vysvětlovat. Většina obyvatel Ústavu v Krásné Lípě jsou převezeni právě z Prahy.

A Beřkovice? To je to nejhorší zařízení. Ať se zeptátée kohokoliv z pacientů, řekne vám, že je to, to nejhorší. Vedení a sestry, které si neví rady s těžkými záchvaty můžů nebo kohokoliv z klientů, pošlou posli z Beřkovic. Ti přijedou se svěrací kazajkou a koňskou dávkou sedativ.

I pro devianty je to traumatizující, a proto stačí Beřkovicemi jen pohrozit a sklidní se. Než aby mě poslali mezi čtyři holé stěny bez oken, kde na mě budou sestry zlé, také raději nebudu „zlobit“.

2) Nemocná pacientka, která v podstatě hovoří celou povídku v monologu má schizofrenii. Zkombinovala jsem několik příznaků této choroby jen pro ilustraci. Aby si čtenář uvědomil, že tihle postižení lidé za to nemohou. Nechci být od mala jen málo psychicky odolní a několik událostí v životě napomohlo jejich labilitě natolik, že teď skončili v zařízení placeném zařízení v Severních Čechách. České zdravotnictví je krmí haloperidoly aby zmírnilo jejich halucinace, během dne je naládují až čtyřiceti tabletkami denně. Halucinace se sice zmírní, ale mozek a tzv. „mozkové závity“ se pomalu vytrácejí.


Kontrolní slohová písemná práce
(odborný styl – popis)

Témata:
Odborný popis vybraného předmětu <žákem opraveno na „zvířete“>
statický,
dynamický,
staticko-dynamický.
Supernovy
Právo a jeho druhy
Goniometrický, algebraický tvar čísla
Extrémní skupiny
Parlament ČR
Syntax – vytváření grafu
souvětí,
věty.
Architektonicky zajímavá stavba v Praze
Vybrané téma a druh popisu: statický odborný popis zvířete
Osnova:
úvod
křídla a zadní končetiny, ocas
krk a hlava
závěr

Pterosaurus

 Pterosaurus byl první a největší obratlovec, který dokázal létat. Jeho první zástupci se objevili již v Juře, přičemž poslední Pterosaurus létal vzduchem ke konci Křídy. Byli to pravděpodobně denní dravci, kteří se na noc ukrývali v korunách stromů. Živili se rybami a občas hmyzem.
 První věc, která vás na Pterosaurovi zaujme, jsou obrovitá blanitá křídla, která mohou dosahovat rozpětí až 14 m. Tato křídla jsou tvořena pevně nataženou kůží mezi tělem a předními končetinami. Zadní končetiny jsou víceméně zakrnělé, tudíž malé a slabé. U vývojově starších druhů se objevuje dlouhý, úzký ocas, který se však vývojem zkracuje a posléze úplně mizí.
 Na oválný a nepříliš velký trup se napojuje úzký a, vzhledem k tělu, poměrně dlouhý krk, na kterém je posazena velká hlava s protáhlou čelistí uzpůsobenou k lovu ryb.
 V době, kde tento úžasný tvor žil, byl ve vzduchu naprosto dominantní, protože žádný jiný živočišný druh k létání nebyl uzpůsoben. Zdržoval se na útesech a při pobřeží z jednoho jediného důvodu. Tím důvodem bylo moře, které pro něj bylo nevyčerpatelným zdrojem potravy, neboli ryb.


Oleksišák, Jaroslav, V. C, 07/08

8. října

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.> - Rozjezd
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.> neštěstí
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.> bolest
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.> jde pro pomoc
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.> volání
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.> záchrana

osnova:
1. rozjezd	4. pomoc
2. neštěstí 	5. volání
3. bolest 	6. záchrana
Celkoví nadpis: statečnost Pepi.

9. října
Statečnost Vojti
V sobotu ráni si Jára, David a Vojta vyjeli do parku, Jára mněl brusle Vojta taky a David skejbord. Rozhodli se že pojedo přes silnici do parku vojta se nekouk a přejelo ho auto.
Kluci byly v šoku David Přiběch ryche k Vojtovi a zeptal se ho jestli ho něco nebolí Jára si všimnul že řidič nezastavil.
Jára běžel rychle zavolat sanitku zatímco Jára šel pro pomoc David zůstal z Vojtou.
Jára jel a uviděl telefoní butku a okamžitě zavolal sanitku.
Zaokamžik přijela sanitka kluci mu řekli že ho navštívý v nemocnici a žemu držý palce.


Tomáš Novohradský
Třída: VII. B
Datum: 19. 11. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady Zima
Na obrázku vidíme malebnou (pěknou) zasneženou ves, na kterou se stále snáší sníh. V pozadí obrázku, na vyvýšeném místě je, kostel, pod ním je náves s několika domy a v levé části je malý rybník s vrbou. V popředí obrázku jsou tři děti stojící okolo sněhuláka. Dva chlapci chlapci a jedno děvče. Napravo je chlapec držící oranžové sáně. Druhý chlapec přidělává sněhulákovi fajfku dlouhou téměř až na zem. Děvče stojí po levé straně sněhuláka. Chlapci mají ušanky, teplé kabátky, kalhoty a boty. Děvče má na hlavě šátek, dále má teplý kabátek, červenou sukni s bílou zásterou a ruce má zasunuty do rukávníčku.


NESPRAVEDLNOST

Ke své úvaze jsem si vybrala téma, které se týká nás všech. Každý z nás se už určitě setkal s nějakou formou nespravedlnosti. Svou úvahu bych ale ráda zaměřila na takovou obecnou nespravedlnost. Která je a ovlivňuje životy spousty lidí. Nikdo za ni není zodpovědný, jenom příroda. Ale je tomu i naopak.

Téměř každý den se z novin či televize dozvídáme, že se někde ve světě něco stalo. Ať se jedná o zemětřesení, povodně, požáry nebo hurikány, tohle všechno působí lidstvu nevypočitatelné ztráty, ať třeba na majetku, nebo dokonce i na lidech. A tady právě vidím tu velkou nespravedlnost. Příroda na nás útočí a my se nemůžeme nijak bránit. Lidstvo je proti ní úplně bezmocné. Pak jenom se slzami v očích sledujeme, jak někteří dobrovolníci sklízí důsledky řádění přírody. Bohužel v poslední době těchto katastrof neustále přibývá. Čím dál tím častěji lidé přichází o své domovy a o své blízké.

Na druhou stranu by ale bylo dobré zamyslet se nad tím, proč se tohle děje? Možná, že se naše příroda pouze brání, aby ji lidstvo úplně nezničilo. Naše Země je úplně zdevastovaná a za to můžeme jen my. To je druhá strana problému. A je to také nespravedlivé. Podle mě lidé nemají právo zasahovat do chodu přírody v takovém rozsahu, v jakém jsme to činili doteď. Myslím, že bychom se měli nad sebou zamyslet a snažit se trochu něco změnit. Měli bychom se chovat více ekologicky. Nemůžeme už dál jen tak bezhlavě kácet pralesy, největší zdroj kyslíku a útočiště obrovského množství živočichů, ktéré nikde jinde svůj domov nemají, a proto jich velké množství již vymřelo, nebo je na pokraji vyhynutí. Stejně tak bychom si měli uvědomit, že i v moři žije velké množství živočichů, kteří umírají pouze vinou člověka. Nemám vůbec nic proti tomu, že lidé loví ryby, když to dělá kvůli potravě. Ale lov ryb neznamená pouze lov ryb, ale také smrt mnoha dalších obyvatelů moře, kteří jsou zabiti kvůli lidské nedokonalosti a špatné rybářské technice. Lov ryb ale bohužel není jedinou hrozbou pro mořské živočichy. Daleko větší hrozba s horšími následkami je pro ně znečišťování moří různými odpadními látkami a ekologickými katastrofami.

Jenže takto se neznečišťuje pouze moře, nýbrž i prostředí zemské pevniny. Témeř v celém civilizovaném světě máme velké zdroje znečištění... automobily, továrny, elektrárny, čističky odpadních vod, kanalizace apod.

Takže takto jsem jednoduše shrnula ty nejzávažnější problémy, které si navzájem působí člověk a příroda. Z obou stran se děje obrovská nespravedlnost, ale přeci jen bych řekla, že příroda je v právu. Ona tady byla dřív než člověk a člověk ji nehorázně zničil. Proto se vlastně ani nedivim tomu, že i ona zaútočila. Někteří lidé si to už začali uvědomovat, a to je dobře. Na světě už vzniklo několik ekologických organizací, které se alespoň trochu snaží přírodu obnovit nebo tolik nepoškozovat. Jedna z nejznámějších organizací tohoto typu je mezinárodní organizace Greenpeace, na kterou pravidelně přispívám a myslím si, že je to dobře. Protože jestli se k přírodě nezačneme chovat o něco lépe, určitě se nám to jednou vymstí.


Ušiak Jakub
třída: 7. B
datum: 19. 11. 2009
První slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady
Dětské hry v zimě
České vánoce

Na pohled vidím všude napadlí sníh a mnoho dětí sánkuje.
Na kopci je babička která dohlíží na děti.
Všechny děti sou vzorně oblečené mladí i starší. Vpravo dole se děti koulují taky mezi nimi pobíhá pes.
Pod kopcem je otec se syny staví krásného sněhuláka, kerý má na hlavě červený hrnec mrkev místo nosu a dva kameny místo očí a v ruce má koště opodál se děti koulují a chlapec v hnědé čepici upadl s ---, ale nic se mu nestalo.
Na druhém kopci děti bobují za nimi je krásná vesnička, kerá má spoustu kopcu je tam kostelíček mnoho domečků a taky spoustu stromů.
Začalo se stmívat a děti i dospělé se chystaly na štědrovečerní večeři a potom čekali na dárky měly se krásně.
sou přeci Vánoce.


23.3.2006
Míša Antonová, 2.C
2. písemná práce
Zapadlý kout
(Subjektivně zabarvený popis)

Měla jsem hlavu plnou zmatených myšlenek. Všechno se mi promítalo v hlavě zas a znova. Chtěla jsem uniknout pryč a zapomenout. Krok míjel krok a já se dostávala dál a dál. Nevěděla jsem, kam mě nohy nesou. Z této euforie jsem procitla až tehdy, když mě šlehla malá větvička přes obličej. Otřepala jsem se a zaostřila na své okolí. Ošklivá větev. Malá, ale pružná! Obličej jsem měla v jenom ohni. Nevnímala jsem palčivou bolest, která projížděla mým nosem. Bylo mi to jedno. „Kde to jsem? Jak se dostanu zpět?“ Vlastně jsem ani zpátky nechtěla. Stála jsem uprostřed pustiny. Připadala jsem si jako jehla v kupce sena. Kolem mě byla samá zeleň. Stromy ležely bez ladu a skladu přes sebe. Vzhlédla jsem k obloze. Ještě před chvílí svítilo krásné žluté slunce, ale teď... Za chvíli přijde paní tma. Znovu se mi v hlavě přehrály otázky, které podněcoval pud sebezáchovy. Tma. Neznámé prostředí. Nebezpečí... Popadla mě úzkost. Zjistila jsem, že nevím co mám dělat. Rozhlédla jsem se kolem sebe zkoumavým a ustrašeným pohledem. Mé oči utkvěli na hromadě dříví. Ne počkat! Dříví to nebude. Zaostřila jsem na malou dřevěnou chatičku. Taková zapomenutá a opuštěná. Měla pouze dvě okna. Sklo zřejmě dlouho neviděla. Dokonce jedno bylo zlomené. Musela jsem se sehnout. Dveře byli velmi nízké. Přede mnou se rozprostřel pohled na totální chaoz. Taková spoušť. „Co se tu stalo?“ proběhla mi hlavou myšlenka. Naklonila jsem hlavu na stranu, abych si mohla lépe prohlédnout zadní kout této malé místnosti. Jemně jsem žďuchla hlavou do trámu. Hned se na mě sesypal jemný prach ztrouchnivělého dřeva. Zlověstně v něm zapraskalo. Teprve teď jsem zapojila jsem ze svých mnoha smyslů. Čich. Vzduch, který jsem dýchala byl nasycen palčivou vůní rozmanitých plísní. Moje zvědavost mi nedala a já šla na průzkum této tajemné a tmavé chýše. Po mé levé straně stála židle. Byla ale mokrá. Zastavila jsem se před ní a zaposlouchala se. TICHO. Tak bolestivé pro mé uši. Zavřela jsem oči. Bylo mi do pláče. Vnitřně jsem bojovala s tím, co se před pár hodinami stalo. Nevím jak dlouho jsem tam tak stála, ale zřejmě to nebylo jen pár minut. „Kap, kap, kap“ Přede mnou ta stejná židle. Kapali na ní průzračné kapky čiré vody. Nepídila jsem se po tom odkud kape, vnímala jsem jen ten zvuk. Ťik ťak. Připomínalo mi to, že jsem na nesprávném místě, hrozí mi nebezpečí a čas pořád neúprosně běží a nijak nejde zastavit. Otočila jsem se a chtěla najít cestu ven. Tma. Všude kolem mě se rozprostírala černočerná tma. Bude lepší zůstat. S velkým skřípotem se dveře neochotně zavřeli. Znovu jsem pohlédla na místnůstku. Špinavé, dřevěné a malé vězení. Rozběhla jsem se k obrazu, který upoutal mojí pozornost. Visel na protější stěně. Nebylo na něm nic vidět. Byl pokryt silnou vrstvou prachu. Foukla jsem a začala kašlat, protože mě zahalil šedý oblak. V záři zapalovače jsem pohlédla na obraz, kde k mému překvapení byla krásně prosluněná krajina. Louky a pole. Všechno ve veselých barvách podzimu. Tedy alespoň kdysi byli veselé a zářivé. Vykročila jsem směrem dál, ale uklouzlo mi to. Seděla jsem na něčem mazlavém. Jak široká tak dlouhá jsem se natáhla v blátě. Pracně jsem se zvedla a doplížila se k židli. Sedla si a bylo mi jedno, že chlad a vlhko prosakovali mým oblečením. Obrysy rozbitého nábytku vypadaly v té tmě strašidelně. Vrzli dveře, ale já ten zvuk nevnímala. Silná rána do hlavy. Svezla jsem se na zem. Poté už si nic nepamatuji. Měla jsem snad slyšet kroky, které se tehdy ke mě blížily? Změnila bych tím svůj osud?


Ježíšek vs. Santa Klaus

Pro začátek bychom si mohli položit otázky: Dokáže Santa Klaus vytlačit ze scény Ježíška? Přežije Ježíšek popularitu a rozšířenost pána v červeném obleku se soby a sáněmi? Podle mého názoru jsou tyto otázky jedny z nejžhavějších.
Jak už všichni víme Santa Klaus je typická vánoční postava, která vznikla ve Finsku. Postupně se tato postava rozšířila do Ameriky a nakonec se objevila i u nás. V České republice však již máme jinou vánoční postavu a jiné tradice. Ježíšek je už po mnoho let naší tradicí, která má pevné kořeny. Každý z nás si může Ježíška představit z cela odlišně
Zda-li děti budou nadále vystavovány amerikanismu, tak to může mít tragické následky pro naši vánoční tradici. Jestliže, český národ zapomene na Ježíška, můžeme čekat Santa Klause na jeho místě a tudíž naše tradice budou zapomenuty. Proto vás prosím nenechte zaniknout naše tradice, poněvadž bychom přišli o jednu z nejcenějších věcí kterou máme.


5. prosince 2008
Jana Šafaříková
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět z pohledu psa – Život psa Badyho

Osnova: 1. štěně Bady
2. poznávání světa
3. panička Marcela
4. péče o mně
5. procházka
6. stáří

Narodil jsem se před pár lety, mám dojem, že tomu je přesně 7. let, co mé oči poprvé uviděly svět. A kdo že vlastně jsem? Mé jménu je Bady, prý podle nějakého filmového chlupáče se žlutou barvou. Já mám ovšem bílý kožíšek a sem tam pár černých fleků. Nebojte se, není to, že bych byl nešikovný a někde se opřel, ale ty divné ťupky mi naskákaly ještě, když jsem býval malé štěně.
Za dob mého mládí, jsem neustále musel zkoumat svět a dělat různé kraviny. To Vám řeknu, na tom světě je toho tolik krásného. Třeba taková voda. S tou jsem si dokázal hrát i celé hodiny. Ovšem když jsem se vrátil ze zahrady zpátky domů, tak panička nadávala. Ale nedivte se, kdo by také stál o mokrého a špinavého psa?
Já mám to štěstí, že moje panička je hodná. Jmenuje se Marcela. Je velice mladá, myslím že jí je něco kolem patnáctého roku věku. Je vyšší postavy, ikdyž kdo v mých modrých kukadlech není, když moje výška dosahuje jen něco málo přes 70cm. Má panička se o mně stará s láskou.
Když vidí, že můj kožíšek není bílý jako čerstvě napadený sníh, tak mi dopřeje koupel ve vaně. Potom vždy připraví takovou divnou věc, z které vychází teplo a můj nádherný bílý kožíšek je v t chvíli v suchu. Po tomhle zdlouhavém procesu dostanu misku plného jídla. Když ji celou sežeru, tak jdu spát do mého měkkého pelíšku.
Po nabrání dalších energie do života, chodíváme s paničkou do nedalekého parku na procházku. Panička si vyměňuje různé informace s ostatními páníčky.
Já tyhle řeči ale nerad, takže chodím za svými starými kolegy. Koukáme se, jak mladí pacholci létají za barevnými míčky a nosí je na zpátek. Závidím jim, já už jsem přeci jenom starší pán, kterého už bolí kdejaký kloub a nemá tolik energie jako v mládí. Volá mě moje panička, takže musím utíkat. Haf...


Jméno, třída: B.Baťhová, 2. G
15. 10. 2008

 slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Neposílala svou dceru do školy, teď za to jde za mříže>

Škola základ života? Jak pro koho.
I přesto, že je vzdělání důležitou věcí v životě mnoha lidí, někteří si tuto skutečnost dostatečně neuvědomují. U dospívajících dětí ve věku okolo patnácti let to asi není žádné překvapení, protože jsou ve škole někdy nuceny dělat to, co je nebaví, a nemají proto ke vzdělání častokrát kladný vztah. U tohoto článku mě však zarazila absence zájmu rodičů, kteří se evidentně o dceru nezajímali. O to více mě zaráží fakt, že i když byla matka odsouzena za totéž už po několikáté, byla jí dcera opět svěřena do péče.
Rodiče se často snaží své děti motivovat k dobrým výkonům a být pro ně dobrým příkladem, zde tomu tak zjevně není. Nezájem matky o život jejího dítěte ji dovedl k zahálčivému životu a pokud se něco nezmění, mohlo by to tak i zůstat. Takovému člověku se nebude chtít pracovat a bude živen státem a ještě to zaplatí pracující lidé. A navíc pobyt trestanců ve vězení jim také zaplatí daňoví poplatníci. Nepřijde mi správné, že obyčejní lidé vydělávající peníze poctivou prací, zaplatí život lidem, kteří se leckdy nesnaží si ani práci najít a velice dobře se orientují v možnostech, jak ze zaměstnání vyhnout a jak pobírat různé sociální dávky.


O zebře bez jména
(v nouzi poznáš přítele)
V jedné opuštěné zemi, kde většinu kraje tvoří vyvýšeniny s vodopády, lesy s převahou jehličnatých stromů a mnoha bublajících řek, rozkládá se veliká rokle, v které žili odpradávna jen koně a jedna zebra.
Jednoho slunného dne, kdy byli slyšet pouze štěbetající ptáčci a šumící řeky se narodila krásná vraná kobylka Merilin. Všichni ji obdivovali a žasli nad její krásou. Zato zebru, která se od všech lišila nikdo neměl rád. Neměla jméno, žádné ani nepotřebovala, protože nebyla oblíbená a nikdo si jí nevšímal. Zebra záviděla Merilin obdiv a oddanost ostatních. Každý večer, když chodila spát a myslela na dobu kdy i jí budou mít všichni rádi se jí rozbušilo a usínala se slzou na víčku. Nazítří si zebra přivstala, protože jí probudil zlý sen. Šla se podívat na pastvinu. A, hle! Co to nevidí: Na louce se koukal po potravě jeden strašlivý vlk. Nemeškala a pelášila varovat ostatní: „Pozor! Na louce se rozhlíží děsivý vlk.“ Když se to dozvěděli, vyhlásili poplach a dali se k útěku. K Merilin se zpráva dostala na poslední chvíli. Rozběhla se za stádem. Běžela, běžela a najednou: Merilinina noha uvízla v hluboké noře. Vlk byl už blízko. Merilin křičela: „Pomoc, pomoc, prosím je tu někdo?“ Znenadání cosi zašumělo v lese a vlk se běžel podívat. Když byl už dost daleko, vylezla zebra zpoza stromu a usmála se na Merilin.
	Ta vraná kobylka si v ten moment uvědomila, že to byla právě zebra, která odlákala vlka do lesa, aby jí zachránila. Potom dala Merilin zebře jméno Rebeka a stali se z nich nerozlučné kamarádky. Ne nadarmo se říká, že v nouzi poznáš přítele.


1. slohová práce školní

										16. prosince

Témata:
1) Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2) Představ si, co se mi stalo (dopis)
3) Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkala, nebo se ostýchám hovořit)

Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)

Milá Ivuško!

Jak si jistě pamatuješ, přestěhovala jsem se z našeho drahého města na vesnici. Nejdříve jsem ronila slzy, ale líbí se mi tady, to ticho...
První den jsme s rodiči přijeli a dojem se zdál hezký. Zasněžené kopce kolem dokola, stromy těžkly pod nánosy bílé peřiny a nebe, jako roztržené, sypalo drobounké bílé hvězdičky, které neslyšně dopadaly na zem. Naše chalupa, domem se to nazvat nedá, stála uprostřed vší té krásy. Okna lemovaly namrzlé květy a vrata do dvora se tvářila jako vrásčitá tvář dědy Mráze. Poblíž našeho domova tekl potok. Tam se vinulo údolí, které jsem velice často ctila svou přítomností. Nejčastěji na jaře jsem sedávala na padlém kmeni dávné lípy a pozorovala probouzení přírody zpět do života. Ledový škraloup na hladině s nevolí propouštěl různými skulinami proudící vodu. Ryby lapaly po dechu jako kdyby vstaly z mrtvých. Ze zamrzlé země opatrně okukovaly okolí růžky zelené trávy a na větvích rašily mladé lístky. Svět se z kruté zimy vzpamatovával a já mohla jeho vstup do nového období sledovat v přímém přenosu. Do vyhřátého pokoje jsem se vracela často po několika dlouhých hodinách naprosto okouzlena. Mou nejmilejší částí dne se stala rána a večery. Budil mě zpěv slavíka, vřeštění vrabců bojujících o drobty na našem dvoře a budík mi samozřejmě dělal ryk kohouta. Po večerech jsem oknem vnímala západ slunce. Obarvilo přírodu na oranžovo, červeno, růžovo až to postupně přecházelo do tmy. Ustával přirozený koloběh života. Všechno se potápělo do temnoty, upadalo, usmívalo ... Takový klid byl ve městě nemyslitelný, sníh nezářil bělobou a vzduch neštípal v nose, jak byl čistý a ostrý.
Nyní se mi po městě stýská. Po přátelích, škole i po špinavém sněhu vyhrnutém okolo silnic. Do školy to mám daleko, několik kilometrů mrazivým ránem a navíc, to ticho ...
Posílám pusu!
									Tvoje Martina

Osnova:
1. Úvod – Co se stalo na začátku
2. Stať – popis místa kde žiji
3. Závěr – jak se mi líbí ...
	 - rozloučení


Odborná úvaha
(školní písemná slohová práce)

Můžete volit buď mezi úvahou populárně-naučnou s publicistickými prvky, nebo úvahou s prvky výkladovými (na pomezí textu populárně-naučného a vědeckého). Své pojetí uveďte níže k vybranému tématu.
 Témata:
Jak se bránit manipulativním postupům masmédií
O třč. osobnostech (či dokonce celebritách) v našem showbyznysu
Možnosti mého budoucího uplatnění ve zvoleném vědním oboru
Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince

Číslo vybraného tématu: 1
Druh úvahy: populárně-naučná s publicistickými prvky

Jak se bránit manipulativním postupům masmédií

 Každé ráno při mé cestě metrem čte téměř každý člověk nějaký tisk. Převážná většina listuje jedním z deníků typu 24 hodin či Expres, zbytek dřímá v ruce nové vydání Blesku, místy se objeví jedinci s Mladou frontou či Lidovými novinami. Již po prvním rozhlédnutí mi v hlavě utkví několik nových informací: „Bush přijel do Prahy!“, „Helena Vondráčková se necítí stará!“ a „Na Zemi míří obrovský asteroid!“. Palcové titulky jsou zcela nepřehlédnutelné.
 Je však na každém člověku, jak s těmito informacemi naloží. Je vůbec možné zjistit pravdu? Bohužel ne, to je téměř nemožné. Je tedy nutné postupovat na základě našich zkušeností s danými médii. Rozhodnout se, které noviny jsou nám nejbližší a které působí nejvěrohodněji. Přesto však uložíme do paměti i informace z médií podstatně méně respektovaných, protože jsme jejími titulky tak šokováni, že to ani jinak nejde. Jejich znění se nám (někdy i proti naší vůli) doslova zaryje do paměti. Zkrátka o nich víme.
 Na druhou stranu je hodně pravdy na rčení, že nic není staršího než včerejší noviny. To, co bylo včera žhavou novinkou, je dnes přebito novým daňovým podvodem jednoho z předních českých politiků či informací o nově adoptovaném dítěti Angeliny Jolie. Čas je tedy pro média velkým nepřítelem a jejich manipulativní moc značně omezuje.
 Je ale nezbytné zdůraznit kladnou stránku médií a jejich naprostou nepostradatelnost. Díky nim se dozvíme, že v Indonésii bylo tsunami, že v Bělorusku probíhají přelomové prezidentské volby a že na Letenské pláni postaví obří chobotnici, ze které bude nová knihovna. Většina těchto informací se nás přímo netýká, ale vždy se týkají civilizace, které jsme nedílnou součástí, a je tedy nutné tyto informace přímo vyhledávat a nechávat se jimi manipulovat, ovlivnit.
 Médii manipulováni jsme a ubránit se tomu nelze. Do jaké míry se však necháme zmanipulovat, to je pouze na nás. Ať už jde o summit G8 v Německu či podezření na anorexii u psa Paris Hilton. Teoreticky bychom se mohli zcela odpoutat od médií a společnosti a žít poustevnickým životem v ústraní. Pak by ovšem hrozilo, že se dříve či později dostaneme do pořadu Na vlastní oči anebo nás uvedou jako raritu na konce v televizních novinách jisté soukromé televizní stanice.


12. ledna 2006
Petr Průcha 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Pokoj, ve kterém se cítím dobře
Osnova:
1) Úvod (seznámení s pokojem)

2) a) Kde se nachází
b) Stěna do ulice
c) Stěna s postelemi
d) Nábytková stěna
e) Stěna s poličkami

3) Závěr (jak se mi pokoj líbí)

Můj pokoj se nachází v prvním patře našeho malého rodinného domku. Stranu do ulice zaplňují dvě velká dvojitá okna.
Pod jedním oknem mám já svůj pracovní stůl. Vedle mého stolu stojí bratrův a pod druhým oknem je stůl s počítačem, skenerem, tiskárnou a PC hrami.
Na protější stěně máme dvě postele a noční stolky. Vedle mé postele je malé doupátko. To je pro našeho nového jorkšírského teriéra Sissy. U pelíšku má Sissy takové zvláštní modré dečky, na které čůrá a kaká, protože na podlaze máme koberec.
Za bráchovou postelí jsou krabice s našimi hračkami. Na vedlejší stěně máme čtyři skříně, do kterých si ukládáme oblečení. Na jedné skříni je televize a na druhé klec, s andulkami. Nad skříněmi jsou police s knížkami.
Na protější stěně jsou poličky s mými modely letadel a replikami bambitek. Pod nimi jsou bráchova autíčka.
Pokoj je vymalován bílou barvou.
Moc se nám líbí a snažíme se ho udržovat v čistotě.


Květiny rozkvetají ptáci spivají. Pusobí to amě hezky. Příroda je hezčí než v zimě. Rybáři už chodě na ryby houbaři choděj na h houby děti zase na boruvky. Příroda hezky rozkvéta. Slunícko už svítí stromy už rozkvetají.


23. 3. 2006
Jan Škrob
2. písemná práce
Na pobřeží
(Subjektivně zabarvený popis)

Ďáblovo oko, které na svět shlíželo z nebe, se vpalovalo do všech a do všeho. Zhoubné plameny si pohrávaly s každou částečnou jsoucna. Nikdo je neviděl, nikdo je nemohl odehnat, ale všichni cítili, jak je sluneční zář opéká.
Ta démonická záře, kterou se místní za ta léta naučili nenávidět, tančila po černé hladině v Zálivu. Zde byla jiná. Něžná a možná i milá na pohled.
A na hladině černočerné vody to světlo znamenalo jediný důkaz o tom, že jsme v říši živých.
Kdyby totiž někdo sebral odvahu a potopil se do moře, seznal by, že je tam zcela sám. Pod pláštěm Smrti nedýchala žádná živoucí hmota. Na tom plášti cestovalo jen to, co bývalo živé. Otrávení rackové, tresky s bezmocně otevřenými ústy nebo větve, které z dalekých stromů ulámala bouře.
A to všechno sledovaly opotřebované, krví podlité oči. Bez emocí, bez přemýšlení. Zabíjely čas sledováním pohybu mrtvých vln. Ani se nehýbaly. Neuhýbaly před kvílejícím vichrem, který štípal, hryzal a bičoval, ani před všudypřítomným žhavým plynem, který pro ně byl jediným světem Slunce.
Ty oči patřily místním. Starým námořníkům, kteří nenáviděli nedaleké město přinejmenším jako své vlastní životy a kteří kromě anglických, francouzských a španělských nadávek neříkali skoro nic.
Pohled na jejich tváře – syrové pláty masa ohraničené šedočernými chaluhami – stačil, aby každý pochopil, co je to za místo. Jejich různě potrhané a vybledlé šaty, na nichž tisíciletá špína splývala se vším ostatním, na svých majitelích visely jako na dávno pohřbených mrtvolách.
Mrtvoly se každý večer sejdou v krčmě a mlčky pohlcují všechen alkohol světa.
Když vyjde Slunce, vrátí se k moři. Sedí ve stejných polohách a na stejných místech jako včera, před týdnem nebo před deseti lety.
Když námořníci opustí břeh, vystřídají je velké a šedivé příšery z nejděsivějšího snu. Noří rypáky do vnitřností zdechlých ryb a ptáků, které si přidržují tlapkami se spoustou ostrých drápků. Když krysu potká námořník, rozbije jí hlavu kamenem. Nikdo neví proč, ale dělalo se to tu vždycky.
Takže když vyjde slunce, krysy jsou pryč. Zmizí během vteřiny jako když stisknete vypínač.
A nějakých padesát metrů od námořníků sedává víla. V jejích velkých hnědých očích by se mohlo utopit víc mužů než v Zálivu, ale nikdo ji nevidí. Její krása sem nezapadá, dívka sem nepatří. Snad jen její zoufalý výraz symbolizující náhlý konec něčeho krásného. Ten by sem patřit mohl, kdyby zde něco krásného někdy začalo. Z čarokrásných očí dívce tečou slzy, které jsou perlami na náhrdelníku mrtvé krásky.
Už léta se tu nic nezměnilo, ale ta dívka je stále stejná. Její smutek a zoufalství, které jakoby tvarovalo její vzhled, jsou stále stejné.
A vzduchem se rozletí známý zápach, když první topič ve staré továrně na kopci, přiloží do pece.


Osnova:

úvod – dorozumívání písmem

stať – a) pravopis

b) pravopis rozlišuje

závěr – ovládání

Aby se lidé mohli vzájemně dorozumívat, vytvořili si soubory grafických znaků, kterým říkáme písmo. Naše písmo je hláskové, hlásky zaznamenáváme písmeny. V čestine se piše latinkou.

Postupně se ustálily zásady, jak se mají mluvené projevýy písmem zaznamenávat, a název techto zásad a pravidel je pravopis. Při stanovení pravopisných pravidel se usiluje o to, aby působyla co nejméně potíží při zaznamenávání projevů.

Pravopis umožňuje rozlišit slova a slovní tvary, které v mluvených projevech znějí stejně např. (vír x výr, plod x plot,...), davá nám možnost poznat, jak je slovo utvořeno a jake jsou vztahy mezi nimi.

Bezpečné ovládaní pravopisných pravidel patří k nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury.

zdroj: Prehledná mluvnice Čestiny pro ZŠ

V. Syblík, N. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


3.11. 2005
Lucie Lukešová
1.písemná práce
Volejbal
(Referát)

Milí posluchači, dnes bych vám chtěla říci něco více o sportu, kterému se věnuje od svých deseti let. Je to volejbal. Za šest let jsem nasbírala nějaké zkušenosti a chtěla bych se s vámi o ně podělit.
Volejbal je kolektivní sport. Hraje se v šesti lidech na hřišti. K tomu by měli být minimálně tři náhradníci na lavičce. Nesmíme však zapomenout na to nejdůležitější, a to, že k družstvu samozřejmě patří i trenér. Ten má hlavní slovo, ale když se hraje zápas, tak na poli s rozhodčím komunikuje i kapitán. Úplným základem na hřišti jsou dva nahrávači, dva blokaři a dva smečaři. O kvalitě útoku rozhoduje v první řadě přijímací hráč, ten přihraje nahrávači, a už v té době se k útoku připraví smečař nebo blokař. Náhra rozhoduje, jaký útok bude a to pomocí signálů. Už jsem se dostala k signálům, tak vám je popíši.
Signály jsou především pro oživení hry. Hráči si je mezi sebou v náznacích a číslech na prstech nenápadně ukazují. Jak už jsem řekla, vše závisí především na náhře. Soupeř by však signály neměl zahlédnout. Dobře zahraný signál dokáže soupeře pěkně zmást. Nula znamená normální náhru na ---. Dvojka se používá především tehdy, když si nahrávačka vbíhá a hraje na svojí kolegyni za sebe. Trojku použijeme, pokud máme mezi zadními hráčkami dobrou útočnici, kterou bohužel nemůžeme používat vepředu. To vám musím vysvětlit. Existuje pravidlo, podle kterého má zadní hráčka zakázáno hrát míč přes síť ve výskoku před třímetrovou čárou. Právě v této situaci se použije nahrávka za tři, kdy blokařka stihne vyskočit ještě za třímetrovou čárou a zaútočit podle pravidel. Dalším signálem je čtyřka – jinak také střelba. Ta je hodně rychlá na moc vysoká nahrávka na smečařku. Ta jí může zahrát rovně před sebe nebo ostře na diagonálu. Specialitou blokařů jsou pětky a jedničky neboli metry a rychlíky. Ty, pokud jsou správně zasmečované, mají většinou bodovou tendenci. Metr je krátká, asi metr vysoká nahrávka na síť a je potřeba se na ní dobře rozběhnout. Rychlík je vlastně rychlejší metr. Teď však nesmíte nabít dojmu, že celá hra se skládá jen ze signálů. To není pravda.
Hra začíná servisem. Říká se, že podání je základ hry. Díky tvrdému a přesnému servisu se nasbírá plno bodů. Existuje normální a skákaný servis. Druhů skákaného podání je více. Tím se však teď nebudu zatěžovat.
Jeden zápas se hraje většinou na dva vyhrané sety do dvaceti-pěti bodů. Pokud je po dvou setech stav 1:1 na sety, hraje se třetí rozhodující set do patnácti bodů. V každém setu si může kapitán nebo trenér vyžádat tři oddechové časy a může libovolně střídat.
A teď vám povím něco všeobecně. Volejbal je jediným kolektivním sportem, který není kontaktní. V tom je jeho výjimečnost a kouzlo.
Tyto informace však nemohou vypovědět o tom nejkrásnějším, o atmosféře tohoto sportu, který si musí zamilovat každý, kdo jednou k němu přičichl.


Osnova:

1. Vánoce ve škole

2. Exkurze na Letiště v Ruzyni

3. Štědrý den

4. Dárky u babičky

5. Silvestr

Vánoce u nás doma

Vánoční zážitky už začaly před Vánočními prázdninami. V pondělí jsme si se školou udělali výlet na letiště, kde nás provedli po letišti a moc se nám tam líbilo.

Další den jsme měli ve škole Vánoční besídku a rozdávali jsme si dárky, hráli hry a zpívali jsme Vánoční koledy.

Ještě ten den jsme jely s maminkou a Evou do Prahy. Kde jsme si prohlédly Staroměstké náměstí a prošly jsme trhy. A potom jsem se strašně moc těšila na Štědrý den.

Jako každý rok babička vařila k obědu kubu a mamka smažila k večeři kapra a dělala salát. Konečně nastala ta očekávaná hodina a všichni jsme šli ke stromečku.

Já a Eva jsme měly pod stromečkem hodně dárků. Největší radost jsem měla z notebooku, bruslí, keramické panenky a her.

Potom jsem ještě dostala oblečení, CD a DVD, bundu a oteplováky, sponky.

A Eva měla největší radost ze skluzavky, kočárku, dětského notebooku, kostek a plyšáků.

Potom jsme další den trávili Vánoce u mamky rodičů, kde jsme dostali taky plno dárků.

Tam jsem si hrála s bratrancem a sestřenicí a vyprávěli jsme si o dárcích, které jsme dostali.

Před Silvestrem jsme byli navštívit starou babičku, která je nemocná.

Ta měla velkou radost, že jsme za ní přijeli. Také jsme se s rodinou vypravili do krytého bazénu, kde jsme si zaplavali a s Evou jsme si vyhrály na skluzavkách.

A nakonec jsme slavily Silvestra a čekali na Nový rok.


Kallmünzerová, N, V. B, 07/08

18. října
Vypravování
Neposlušnost

Jela jsem s mamkou poprvé do nového obchodního domu. Vyjeli jsme na silnici zabočili do prava pak do leva zastavili na křižovatce, už jsem i rozeznala značky.
Když jsme vešli dovnitř vzpoměla jsem si na mnoho věcí, co bych chtěla a tak jsem řekla mamce ať tady počká a já si zatím pro něco skočím.
Marně na mě mamka volala abych ňikam neutíkala že se stratím se ale já už kdoví kde.
Podle plánku to má být tady! řekla jsem si. Najednou jsem si všimla že nevím kde jsem.
Obchodní centrum bylo tak veliké a já tak malá. Přede mnou byli naštěstí informace. Paní na informacích vyhlásila pátrání. Mamka si pro mě přišla a já dostala vynadáno.


Jablka v županu

OSNOVA:

I. Příchod na svět

II. a) Seznámení

b) Horko a vosy

c) Poznání člověka

d) Déšť

e) Barevné sáčky

f) Stesk po kamarádech

III. Župan

Pomalu procitám do onoho neznámého světa. Jsem půl stopky dlouhá a zbývají mi ještě dva okvětní lístky. Podle toho, jak jsou povadlé usoudím, že musím být stará něco kolem dvou týdnů. Jsem tedy ještě miminko, pomyslím si a dál mapuji okolní terén. Trochu mě znepokojí to, že svým tvarem připomínám spíš hrušku než jablko, ale když zjistím, že obyvatelé stejné jabloně jsou na tom podobně, maličko se uklidním.

„Hej, ty tam!“ ozve se zpod listu napravo ode mě, „Tady jsem.“ Moje sousedka je na tom velikostně asi stejně jako já, probleskne mi hlavou, když ji za listem není vůbec vidět. „Ahoj,“ odpovídám a chci v rozhovoru pokračovat, když tu náhle celá jabloň se začne hýbat a se mnou<in> to hází ze strany na stranu. „Ááá! Co to... Co se to děje?“ A najednou je po všem. „Neboj, to byl, jen vítr,“ slyším zpod listu mou sousedku. Dozvídám se od ní, že už je na světě pár hodin, a že se jmenuje Dorka. Během několika následujících dnů se spřátelíme tak dokonale, že společný hovor nám zabírá hodiny a hodiny. Povídá se nám spolu tak skvěle, že si ani neuvědomujeme, jak ten čas letí.

Uplynul týden, dva, dokonce i měsíc a přišel další horký a slunný den. „Já už se nechci opalovat,“ je další věc, kterou Dorce sděluji ihned po ránu. „Já také ne,“ odpovídá mi na to Dorka, „vždyť za chvíli budu celá spálená.“ To už je ale ze všech stran slyšet: „Vodu, vodu! Já chci pít, takhle tu za chvíli všichni uschneme!“ Listy kolem uvadají a poskytují stále menší stín. „Pozor, vo...,“ Dorka ani nestačí dopovědět co chce, jak na ni jedna útočí. A hned si to dvě štrádují i ke mně: „Jedeš, ty potvoro?“ oháním se na všechny strany, „A ty taky potvoro. Kšá! To nemáte nic lepšího na práci než ďobání do jablek?“ Odpovědi se ale nedočkám. Zato slíznu další dvě ďobnutí. Au, to to bolí, pociťuji, když si zpětně foukám poraněná místa na celém těle. A ke všemu i nadále svítí slunce ostošest a po mráčku nikde ani památky.

To, že může být ještě hůře, zjišťuji dva dny nato. Někdo se sápe na naši jabloň, na náš domov. Strom se otřásá a já mám žaludek jako na vodě. Po chvíli chvění ustává a můj zdravotní stav se zlepšuje. Pozoruji prazvláštního tvora, který chvění způsobil. „To je člověk,“ šeptá mi potichu Dorka. Ta se opravdu má, že visí vedle starších jablek. Dozvídá se od nich totiž spoustu věcí, o kterých já nemám vůbec tucha. A pak před ostatními vypadá ohromně chytře. Asi si to vůbec neuvědomuje, ale mně už to začíná lézt pěkně na nervy. „Prý je to nejdokonalejší tvor na této planetě,“ dodává po chvíli mého mlčení, a když odpovím pouze: „Hm,“ pochopí, že se s ní nechci moc vybavovat a dalších pokusů o navázání rozhovoru zanechá. Tak tedy člověk, říkám si v duchu, když pozoruji tvora. Musím se vám přiznat, že moje představa o nejdokonalejší bytosti na této planetě je poněkud jiná. Asi si mě člověk poslal proti sobě tím třasotem, který způsobil dnes po||ránu.

Trhla jsem sebou. Něco mě zastudilo. Pomalu otvírám oči a vidím, že je všude kolem tma. Dopadá na mě další studená kapka. Prší! Ono prší? táži se sama sebe a nemohu tomu uvěřit. „Všichni vstávejte, začalo pršet! Slyšíte mě?“ zvolám a svým pronikavým hlasem budím i osazenstvo na nejvzdálenější větvi. Ze všech stran ke mně doléhá jásot. Následující dny jsou pastvou pro mou duši. Přes den je příjemně teplo, ne nic extrémního. A co teprve v noci? V noci se teplota vždy o něco zchladí a ještě ke všemu začne mírně pršet. Během těchto dní také znatelně rostu a měním svou barvu ze zelené na žluto-červenou. Zároveň pociťuji, že měknu. Také s Dorkou jsme se sblížily, tedy lépe přečeno jsme se přiblížily k sobě tím, jak každá rosteme. Když mi chce něco pošeptat, tak už nemusí namáhavě odhrnovat list, ale stačí, aby se malinko zhoupla. Jsme totiž asi pět centimetrů od sebe.

Jenže taková pohodička nemůže trvat věčně. Už asi dvě hodiny po zahradě pobíhají lidé. V rukách mají takové podivné dlouhé dřevěné tyče. Na konci každé z nich je kovová obruč, na které je přišitý barevný látkový sáček. Ty sáčky se mi líbí, hrají totiž všemi barvami. Táži se tedy Dorky: „Nevíš co to je a co se s tím dělá?“ Dorka chvíli mlčí, a pak mě zklame odpovědí, že ne. Mezitím se skupinka lidí s barevnými sáčky přesunula pod náš strom a dlouhými chapadly pátrají v koruně jabloně. „Tonda je pryč,“ slyším, „a Franta taky.“ A skutečně! Jablek na celém stromě ubývá. Zmizela i Dorka. S napětím čekám, kdy přijde řada na mě. Ale čekám marně. Ve chvíli, kdy jsem na stromě jediná, začnou lidé odcházet. „Ještě já. Tady nahoře!“ zkouším ještě. Nikdo mě ale neslyší. Musím si tedy připustit hořkou skutečnost, že na mě zapomněli.

Brečím. Je to třetí večer, co jsem tu sama. Už se mi ty barevné sáčky nezdají tak krásné, když mi vzaly kamarády. Déle to tu bez nich nevydržím, cítím, a vymýšlím plán, jak se k nim dostat. Pohróužena do svých myšlenek usínám. Vzbudí mě tvrdý náraz. a už se kutálím dolů z kopce. Usilovně přemýšlím, co se to děje, ale nic mě nenapadá. Točí se mi hlava. „Pomozte mi někdo! Haló!“ ale žádná odpověď. Po druhé do něčeho narážím. Ležím a poslouchám okolí. Pomalu otevírám oči. Kolem sebe nevidím žádné listy, jako tomu bylo doposud, ale tvrdou zem a sem tam nějaký ten kamínek. Jsem celá otlučená a poranila jsem si slupku. Stýská se mi po domově. A po kamarádech. Musím je najít, uvědomím si a už volám na mravence nedaleko ode mě: „Pane mravenče, neviděl jste ostatní jablka?“ Ani se na mě nepodívá a pomalu kráčí pryč. Neuspěji ani u žížaly, zlatohlávka či motýla a nálada mi klesá na bod mrazu. Něco mě sevřelo. Nic nevidím a cítím strach. Sevření na chvilku povolilo a já rozpoznávám ruku člověka. Někam mě nese. Po nějaké době sevření povolilo úplně.

Zmocňuje se mě hřejivý pocit. Jsem v přepravce mezi svými kamarády. Slyším chrápání. Asi je tedy ještě brzy ráno, přemítám a pohodlně se uvelebuji ke spánku. To {budou}<ni> ostatní koukat, až mě uvidí, pomyslím si. Než ale usnu, zaslechnu fňukání. To pláče jablko pode mnou. Posunu se a zjistím, že to je Dorka. „Chtějí nás sníst,“ vydává ze sebe, „včera z někoho udělali mošt a předevčírem zase štrůdl.“ Otřela si slzu a pokračuje: „Lidé jsou zlí.“ Asi se jí chudince něco zdálo, napadá mě. Nemohu uvěřit tomu, že by lidé udělali něco takového. „To, že lezou po stromech je jedna věc, ale to, že mě sem přinesl právě člověk, je věc druhá,“ uklidňuji ji, „a ještě ke všemu nám chtějí udělat župan. Slyšela jsem totiž, jak ten člověk říkal, že budou mít jablka v županu, tak nebreč.“


Tomáš Dvořák, 1. C
4. listopadu 2003

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova: I. Setkání s Veronikou
II. a) Procházení v lese
b) Zjištění: nevíme kde se nacházíme
c) Útěk před zvuky

Někdy si vzpomenu na to, jak jsem se s mojí nejlepší kamarádkou ztratil v lese. Tehdy mi bylo asi patnáct let, zašel jsem k domu mé kamarádky Veroniky a napadlo mě, že bychom se mohli jít projít do lesa. Zazvonil jsem a doufal, že bude doma. Ale bohužel opak byl pravdou, její maminka mi oznámila, že Verča je venku u potoka a hraje si se svýma kamarádkama. Rozhodl jsem se, že za ní půjdu. Když jsem došel k potoku, tak jsem ji tam doopravdy našel, ale byla tam sama. Zeptal jsem se jí, kde jsou její kamarádky a ona mi odpověděla: „Utekly mi.“ Vzal jsem ji za ruku a šli jsme se projít do lesa.
Jen tak jsme se procházeli a bloudili, ale asi po třech hodinách se začalo stmívat. Rozhodli jsme se, že půjdem už domů, ale najednou začalo pršet, tak jsem navrhl, ať se schováme pod krmelec, Verča souhlasila. Přestalo pršet asi po půl hodině a v tu chvíli jsem si uvědomil, že vůbec netuším, kde se nacházíme.
Nejdřív jsem chtěl najít nějakou cestu, a pak podle ní jít, ale i s velkým úsilím jsem byl bez šance. Už byla tma. Verča se začala bát, abych řekl pravdu já se taky bál, ale nedal jsem to na sobě vědět a začal jsem Verču uklidňovat.
Najednou slyším nějaké zvláštní zvuky, které se přibližují k nám. Popadl jsem Verču a hnali jsme se dolů z kopce, myslel jsem si totiž, že by pod kopcem mohl téct potok, ale nebylo tomu tak. Zvuky, které mi připadaly jako dupot, se za náma ozývaly pořád. Pomyslel jsem si, že nás někdo sleduje. Rozhodl jsem, že půjdeme na sever, protože jsem věděl: Na severu se nachází naše vesnice. Sever jsem poznal podle lišejníků na stromech. Asi po třech hodinách byla Verča už dost unavená, tak jsme si sedli a odpočívali.
Po chvíli jsme se vydali opět na cestu. V tu chvíli se něco šustlo v korunách stromů, já se lekl, zakopl jsem o klacek a zkutálel jsem se z kopce dolů. Asi po hodině jsem se vzbudil, Verča klečela nademnou. Po chvíli jsem zjistil, že mám něco s rukou. Vstali jsme a kráčeli pořád na sever. Už se rozednívalo a najednou jsme zahlédli sousední vesnici. Když jsme k ní došli, tak jsem poprosil jednoho našeho známého, aby nás odvezl domů.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 2006
Štěpán Ročák, 2. B
Téma: jak vidím sám sebe (Charakteristika)
Osnova:
1) Úvod: Představení
2) Stať: a) Popis mého zevnějšku
b) Můj šatník
c) Charakteristika povahy a vlastností
d) Víte, jak vypadá můj volný čas?
e) Vztah k mým blízkým
3) Závěr: Předsevzetí do budoucna

Sedím v učebně se svými spolužáky a přemýšlím, co bych o sobě napsal. Asi bych se měl nejprve představit. Jmenuji se Štěpán Ročák, je mi 12 let a již druhým rokem studuji na osmiletém gymnáziu.
Na svůj věk jsem poměrně drobný. Mám sportovní a štíhlou postavu, úzký obličej, šedozelené oči a hnědé vlasy.
Chodím sportovně oblečen, nejraději nosím mikiny s kapucí a různá pestrobarevná trička, která mi vybírá hlavně maminka.
Mé barevné oblečení se hodí k mojí veselé povaze. Se svým okolím vychazím dobře, nejsem konfliktní typ. Nová přátelství navazuji bez problémů díky své otevřenosti a svému temperamentu. Také bych o sobě řekl, že jsem pečlivý. Ve svých všech mám rád pořádek a systém. Když za mnou přijdou kamarádi, jsou překvapeni, jak mám v pokoji uklizeno.
Jako každý kluk, v mém věku rád hraji počítačové hry, ale někdy u nich travím více času a to mi rodiče vyčítají. Také mne baví hry vymýšlet a organizovat různé soutěže. To jsem nejspíše zdědil po svém tátovi. V létě se věnuji jízdě na kole, v zimě zase lyžování. Začátkem školního roku jsem začal chodit na sportovní kroužek badminton, který mne moc baví. Kromě sportování jsem náruživý čtenář, nejraději čtu dobrodružné a napínavé knihy. Někdy, když mám volný víkend, si rád zajdu s kamarády do kina. Vždy se těším na naše společné rodinné dovolené, hlavně v létě k moři, kde na sebe máme hodně času a děláme, co nás baví.
Se svými blízkými jsem moc rád, dokáží mne rozveselit a povzbudit. Já jim to oplácím pěknými známkami ve škole a hezkým chováním. Snažím se být poslušný a rodičům pomáhat. Snad se mi to daří, protože rodiče říkají, že jsem hodný.
Jako každý člověk určitě nejsem bez chyby a tak se pokusím na sobě zapracovat, abych případné chyby odstranil.


Slohová práce školní

Hana Švellerová
2. A								14. ledna 2008

Problém, který mě zaujal

Osnova. I. úvod
 II. stať: a) začínání s drogami
 b) problémy spojené s drogami
 c) změna člověka
 d) já a drogy
 III. závěr

Rozhodla jsem se, že budu psát o drogách. Myslím, že je to všudypřítomný problém a setkáváme se s ním skoro každý.
Na začátku bych se chtěla zamyslet nad tím, proč lidé začínají s drogami. Jako první mě napadá zvědavost. Plno lidí zkouší drogy z nudy nebo třeba ba párty, kde si chtějí užít více než obvykle. Dále mě napadá společnost. Parta, ve které se nacházíme, na nás má velký vliv, větší než si uvědomujeme. Nemusíme být přímo v nějaké sektě, stačí třeba jen třída a spolužáci. Například na nějakých akcích nebo v hospodách si něco dají a přesvědčují ty, kteří s tím nemají nic společného. A ti, aby nezůstali pozadu a aby na ně ostatní divně nekoukali, si vezmou. Nebo třeba užívání drog je podmínkou dostat se nebo zůstat v partě. Další možností je únik z reality. Dříve se chodilo do přírody, psaly se knihy a básně, ale v dnešní době se plno lidí uchýlí do propasti drog. V mnoha případech je ale spousta možností jiného řešení a drogami se to ještě zhorší. Ještě mě napadá snaha se zviditelnit. Prosazovat se tím, že bere drogy a myslí si, že je zajímavý.
Nyní bych se chtěla zaměřit na problémy s drogami. V první řadě mě napadají peníze. To, že jsou drogy drahá záležitost, ví každý. Zpočátku se to dá zvládat dobře, peníze z brigády, práce a od rodiny dají dohromady dost. Ale tohle nevydrží napořád. Z práce vás postupem času vyhodí a rodina se k vám otočí zády, protože jste jí zklamali. A co pak? Pak už se peníze shánějí, kde to jde. Krade se i v obchodě i v rodině. Další, co mě napadá, je ztráta přátel. Závislý člověk se zajímá jen o to, kde vzít peníze a jaký dealer je lepší. Dřívější zájmy upadají i s přátelstvím. Rizika, které přinášejí drogy, také patří mezi problémy. „Zkusím to jen jednou, to se mi nemůže nic stát“, kolikrát tohle někdo řekl a nyní je na dně. Samozřejmě ne každý do toho hned spadne, ale dost lidí ano. A z rozjetého vlaku se moc špatně vystupuje. Drogově závislí si myslí, že mají vše pod kontrolou, ale to je jen iluze. Mezi životem a smrtí je tenká čára, jen pár gramů. Navíc ze začátku stačí jen lehké drogy, ale ty časem přestávají stačit, už nemají takové účinky, jako dříve. A tak se zkouší drogy tvrdší, dražší a nebezpečnější.
Změna člověka. Další z věcí, na kterou bych se chtěla zaměřit. Nejdříve si člověk drogově závislého ani nevšimne, ale pak to přichází. Začíná to půjčováním peněz, odmítáním různých akcí a může to skončit i krádeží. Váš nejlepší přítel se vám začne měnit před očima a vy s tím nedokážete dělat skoro nic. Drogově závislí mění zájmy. To, co ho dříve bavilo, je teď trapné a stýká se s jinými lidmi. S lidmi, se kterými si může promluvit o tom, jestli je lepší kokain a pervitin a ne s přátely o tom, na jaký film jít do kina.
 Já osobně jsem zkusila cigarety a alkohol, ale ani u jednoho jsem nezůstala. Drogy odsuzuji, protože si myslím, že jdou problémy řešit jinak a drogovat jen z nudy? To je bláznovství. Ale s drogově závislým jsem se setkala. Moje kamarádka ze základní školy byla příjemná dívka. Sportovala, hodně se smála a byla stále veselá. Teď si píchá pervitin. Vše, co jsem popisovala v předcházejícím odstavci se mi stalo. Nejdříve s námi nikam nechodila, radši si našla kluka ve velmi pochybné partě. Pak už jsme jí ani trochu nezajímali. Nevím, jestli začla z nudy, kvůli příteli nebo kvůli rozvodu jejích rodičů. Netuším, ale ani jeden důvod neuznávám. Moc mě mrzí, jak dopadla, ale drogující člověk nevidí a neslyší. Nebo nechce?
Řekla bych, že s drogami se nyní budeme setkávat už pořád a bude čím dál tím těžší jim odolat. Obzvláště když v dnešní době je droga už skoro všechno.


Zlomatka

Divadlo v Řeznické uvádí od poloviny prosince inscenaci hry Zlomatka, provokativní tragikomedii italského autora Maria Gerladiho zasazenou do prostředí Neapole přibližně poloviny munulého století. V dnešní době až netradičně otevřeně pojaté kontroverzní téma nenechá diváka stát stranou, jen málokdo může odejít nepohnutý. Odvážně ukazuje problematiku bez příkras a bez zbytečné nadsázky, nutí nás k zamyšlení a přináší možnost uvědomit si, kam až může neschopnost tolerance zajít. Nepřipouští lhostejnost, po chvíli divák zjišťuje, že je do problému angažovaný, i když si chtěl jít jen posedět do divadla a do žádného uvažování rozhodně nemínit nechat zatahovat. Zajímavostí je, že se jedná o vůbec první překlad hry a její první inscenaci mimo rodnou Itálii. Do tohoto odvážného počinu se pustil slovenský režisér žijící v Čechách Peter Gabor.

V titulní roli Anny, rozhodné, svérázné matky, která chce pro svého synáčka to nejlepší a je rozhodnuta jeho problém vyřešit jakoukoli cestou, excelovala herečka Jitka Smutná. Své po delší době velké role se zhostila s naprostou samozřejmostí, jako by nechtěla ani na chvíli nechat diváka na pochybách, že nejde o žádnou hru, ale že se onou energickou postavou na jevišti skutečně stává. Role jejího citlivého, inteligentního a moderně smýšlejícího syna Diega se zhostil Jan Zadražil v alternaci s Radkem Valentou. Pocity synovy duše zmítané mezi dvěma mlýnskými kameny dokázal zahrát opravdově a přesvědčivě. Ve vedlejších rolích jsme mohli vidět Ivana Korečka jako Diegova přítele a Terezu Nekudovou v roli „léku na pacientovu chorobu“.

Diego, který studuje na univerzitě, matce přiznává svou homosexualitu, ta se však s poznanou pravdou nedokáže smířit. Je pro ni potupná, zahanbující až odporná, i samotná myšlenka na odhalenou skutečnost je jí odpudivá, natož aby ji dokázala vyslovit. Bere ji jako ošklivou nemoc, kterou musí z milovaného synáčka vyhnat. Drží ho tedy zamčeného doma, dopuje anestetiky a hledá nejrůznější léky na zlou chorobu. Diego je ze vzniklé situace zoufalý, vyčerpaný a snaží se matku přesvědčit, aby jednala rozumně, na její obětavou vypočítavost je ale krátký. Do poslední chvíle se pokouší o dialog, avšak marně. I když z bytu nakonec odchází, maminčino pochopení se mu získat nikdy nepodaří. Příběh končí remízou, nebo možná spíš prohrou obou stran.

Hra nabízí mnoho vtipných až absurdních scén, celkově však působí rozporuplně a nutí diváka k zamyšlení. Zobrazuje majetnický přístup k blízkým lidem, vypočítavost i lhostejnost, lidskou neschopnost tolerance a pochopení, a hlavně možné důsledky obou. Z divadla budete odcházet s pocitem, že to, co jste právě viděli, nebyl výmysl. A také s neodbytnou vtíravou myšlenkou, jestli je to takhle doopravdy v pořádku.


Vlasta Vytisková, I. C
23. 2. 2004

2. slohová práce
Moje přítelkyně
(Charakteristika)

Osnova: Úvod: Karolina
Stať: a) nezájem
b) poznávání
c) tanečnice
Závěr: Tak jí vidím já!

Karolína. Na první pohled docela obyčejné jméno bez postavy, hlasu a vlastností. Pro mě se však pod ním skrývá bytost zajímavá a mě velice blízká.
Poprvé jsem tuto krásnou mladou dívku potkala asi před pěti lety. Můžu vám říct, že mě nijak nezaujala, dokonce mi přišla jako z úplně jiného světa. Působila na mě takovým tím namyšleným „jedináčkovským“ dojmem. Zkrátka mě k ní nic netáhlo.
Postupem času se to ale měnilo. Začala jsem vnímat jaká opravdu je. Trvalo mi to tak dlouho nejspíš proto, že je poměrně uzavřená, ale i přesto se dokáže bez problémů stát středem pozornosti a svým vybraným vtipem bavit všechny kolem sebe včetně mě. Kdybyste ji potkali na ulici nejspíš ji přehlédnete. Neznamená to, že by byla nevýrazná, naopak, její většinou usměvavý obličej září jako slunce v pravé poledne a její blonďaté vlasy jí jas neubírají. Přehlédli byste ji, protože je velice drobná.
Karolína má jednu velkou lásku, kterou je tanec. Možná si pod tím představíte diskotéku a ji jak kýve hlavou rádoby do rytmu, to se ale pletete, protože ona se věnuje tanci jazzovému. Navštěvuje spolu se mnou pětkrát týdně taneční školu. Z toho vyplývá, že je velice vytížená, i přesto zvládá bravurně studovat na gymnáziu a ještě si občas najít cas na sebe a své přátele. Když si ji teď představím nejde to jinak než při tanci. Zavřete spolu se mnou oči a koukejte na ni jak před vámi lehounce jako víla tančí na krásnou pomalou hudbu. Vše vám přijde najednou krásné a pro tanečnici byste udělali cokoli na světě. Takhle si vás Karolína umí omotat kolem prstu i ve skutečném životě. Nečekaně se hudba změní ve zlou a ošklivou a tím i její tanec. Nejradši byste oči otevřeli a tím vše ukončili, protože nevíte co jste jí udělali. Takhle náladová dokáže být. Pak ale jakoby nic zazní rychlá a veselá píseň a ona vám svým tancem dodává energii do života. To umí snad nejlépe. Vždy vás dokáže povzbudit a dodává vám stejnou chuť do života, jako má ona sama.
Tak tímto tancem jsem se pokusila vystihnout Karolínu, jak ji vidím já.


Životopis
Mé jméno je Zuzana Panenková. Narodila jsem se 22. dubna 1995 v Kladně. Od narození žiju v mém rodném městě Kladně. Jsem svobodná. Matka Lenka Panenková narozena 11. května 1974. Žiju s ní v ulici Dánská 2263. Je zaměstnaná ve formě TNT, kde pracuje jako sekretářka. Když byla matka mladší, chodila na střední školu Edvarda Beneše ve Slaném. Toto je škola kam se hlásím. Sourozence nemám.
V letošním roce dosáhnu základního vzdělání. Jako cíl do budoucna mám, zvládnout maturitu a jít na vysokou školu. V posledních 2 letech jsem se účastnila mnoho olympiád. Nejraději jako školní předměty mám matematiku, dějepis, chemii a anglický jazyk. Další dvě střední školy jsem si vybrala průmyslovou školu Jana Palacha a Obchodní školu Cyrila Boudy.
Ve volném čase si ráda čtu knížky, které jsem dostala k Vánocům. Chodím ven na procházky s babičiným psem Maxem, jehož rasa je pudl a má černou barvu. Nejraději ovšem chodím ven s mými kamarády.

Zuzana Panenková v Kladně 8. ledna 2010
Panenková


Slohová práce školní
23. května 2006
Vendula Konvičková

Lavička v parku
Je krásný letní den a já jsem si vyšla na procházku k mému oblíbenému místu … k lavičce v zámeckém parku… Nevím, jak dlouho se známe, trvá to však snad celou vděčnost. Navštěvuji ji a přemýšlím s ní o životě, o světě, ve kterém žiji. Dnes vás s ní seznámím…
Lavička je skrytá až na konci parku u staré zámecké zdi obrostlé břečťanem. Stoletá lípa ji chrání svým mohutným tělem a její koruna jí poskytuje v letních dnech příjemný stín. Sedím na lavičce a kochám se nádherným výhledem na prosluněný zámecký park se stromovou alejí … lavička je teď pro mě místem, kde mi nemůže nikdo najít, bezpečím…
Někdo by si mohl říct: „Je to jen lavička… jen pár prken, hřebíků a kovové držadlo…“, ale tahle lavička je mnohem víc. Je to jakási pamětní kniha či možná deník, ve kterém může číst každý z osudů celých generací…
Uprostřed lavičky je na opěradle vyryto srdce a v něm iniciály M+T. Začínám si uvědomovat, že lavička není jen má, ale velký význam má i pro 2 mladé lidi, kteří si zde možná kdysi vyznali lásku a chtěli ji vepsat navěky na toto krásné místo. Snad zde mladý Tomáš požádal o ruku milou Markétku, možná chtěla Terezka vyjevit své city k Markovi prostřednictvím rytiny na lavičce…možná… Na vrchní straně opěradla jsem si všimla velkými písmeny vyrytého jména JANA. Jméno však bylo několikrát přeškrtnuté, nejsem si tedy jistá, zda jde o Danu, Janu či Jana … myslím si, že dotyčný byl jistě velmi nešťastný – trápil se, nenaplněnou láskou, zradou, zklamáním…
Vedle mě je vyryto velmi silně číslo 1980. Co je to za číslo? Rok? Datum, kdy se dotyčný narodil, nebo rok, od kterého tento člověk „mou“ lavičku navštěvoval, sedával na ní a stejně jako já si myslel, že lavička je jen jeho…možná se někdo jen nudil, třeba to vůbec není žádné datum, ale částka, kterou tato osoba musí ještě splatit…možná…nevím…
Toto jsou jen některé kapitoly z nedopsané knihy, z deníku, který snad budou číst ještě generace po nás… Kolik osudů je spojeno s touto lavičkou, kolika lidem poskytla pocit bezpečí, klidu…Básníci na ní skládali svá velká díla, milenci si vyznávali věčnou lásku a někdo na ní třeba přespával, ani, i to je možné…
Lavička skrytá v zámeckém parku slouží jako stroj času – z uspěchaného světa do světa harmonie. Šelestící lidí strojů tlumí vzdálené zvuky města, civilizace…V dálce vidím, jak se se blíží mladý pár… i oni hledají klidné místo…Je podvečer, a tak se svou lavičkou rozloučím, dříve však i já zapíšu další kapitolu… tu svou…

Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) co je to lavička…
 b) zamilované osudy
 c) číslo, datum, rok?
 d) deník
 III. Závěr


Pozvaná

<img text z knihy, kterou čte hrdinka povídky> Zavřela knihu s hlubokým výdechem. Otočila se za sebe, natáhla ruku k vypínači a zhasla světlo. Cítila teplo sálající z lampičky, která jí přes rameno svítila na cestu půlku noci. Až ke konci. Stále svírala celý ten příběh ve svých dlaních. Tiskla jej k hrudi. Stále ještě jej prožívala. Ale s vstupující tmou pronikala do místnosti realita. Napřímila se na posteli a pozorovala, jak se jednotlivé věci vynořují z temnoty.

První spatřila skříň – její světlé dřevo úplně zářilo. Nebyla příliš velká, vše, co bylo v ní, se dělilo dvěma, a její sestra si velmi ráda brala, co se jí zrovna líbilo. Její sestra... Trochu se vyklonila přes zábradlí palandy. Holá noha jejího o 2 roky mladšího sourozence jako obvykle čouhala z postele. Až teď si uvědomila světlo procházející škvírou pod dveřmi z haly – světlo z vedlejšího pokoje. V na chlup stejné místnosti tam měli palandu její 2 bratři. Ten starší tou dobou už vstával do práce. Ta představa ji unavila. Schovala se před světlem – položila si hlavu na polštář a znovu se zasnila do příběhu, jejž stále svírala v náručí.

Usla velmi rychle. Stejně rychle však musela vstát. Když otevřela oči, odložila poněkud pomuchlanou knihu na poličku a opřela se o lokty. Viděla, jak se prudké světlo opírá do béžové rolety. Omámená si připadala jako na poušti za poledního slunce. Natáhla se po hodinkách a bezmyšlenkovitě mžourala na ručičky. Byla skoro jedna. „Sakra!“ S nevídanou rychlostí sešplhala z postele rovnou do bačkor a v mžiku stála v kuchyni. Napouštějíc vodu do konvice, se automatickým pohybem zahalovala do županu. Postavila vodu na sporák, škrtla sirkou u plynového sporáku hořáku a v tu chvíli se ozvalo řinčení telefonu. V mžiku byla u sluchátka.

„Ahoj!“

„Dobré ráno! Vsadím se, že´s teď vstala.“

„Prokoukl´s mě. Tak jak??“

„Všechno zařízeno. Přijď v půl šesté. A nezapomeň si kartáček na zuby.“

„No jó..“

„A nebuď nervózní.. Spolu to zvládnem. Dobrá?“

„Dobrá. Moc se těším.“

„Tak večer!“

„Pa!“

Pomalu, s rukou zabořenou ve vlasech, došla ke sporáku. Kafe do hrnku, horkou vodu promíchat lžičkou a přidat mléko.. Usadila se v křesle a pozorujíc kouř stoupající nad béžovou tekutinou, přemítala. Měla 4 hodiny, skoro hodinu jí zabere cesta.. Upíjela a přemýšlela, co musí stihnout. Vykoupe se, umyje si vlasy...

„Co si ale vezmu na sebe? Petr mě jistě vykreslil mamince jako okouzlující mladou dámu s krásnou postavou, půvabným obličejem a šarmem... Tak to nebudu mít těžký výběr.. S mým ubohým šatníkem. Ach jó.“

Odložila prázdný hrnek a zamířila do koupelny. Sundala župan, spustila na zem noční košili a pustila teplou vodu. Byla zvyklá neblokovat koupelnu moc dlouho a tak během chvíle stála nahá před skříní. Pozorujíc svoji postavu ve velkém zrcadle, vybrala postupně nejlepší prádlo, nejelegantnější kalhoty, Petrovo oblíbené triko. S výsledkem byla spokojená. Trochu si upravila ofinu, pěšinku a posadila se za stůl. Obličej prošel obvyklým rituálem, dala si trochu víc záležet na očích.. Teď už jenom parfém a stojí v předsíníi. Obouvá si máminy sváteční boty. Půjčí si i bundu a kabelku, do které naskládá nezbytnosti. Cestou se připravuje na první setkání s máti své velké lásky. Vybavuje si nádherný dům plný starožitností, který s Petrem jednou potají navštívili – připadala si tehdy jako zloděj.. A už je na místě.

Opatrně zvoní. Petr je za chvilku ve dveřích, úsměv od ucha k uchu. Dostává polibek na tvář, a spiklenecká ruka ji vtahuje do toho pohádkového světa. Než se vzpamatuje, sedí v polstrovaném, koženém křesle hned vedle kulečníkového stolu a přes Petra pozoruje sošky a staré fotografie na krbové římse. Konečně si uvědomí, že na ni někdo mluví. Teprve teď pořádně pohlédnée na mladého muže sedícího proti ní.

„Můžeš tu dnes přespat. Ale: oficiálně budeš spát v jednom z pokojů pro hosty a před máti se tvař trochu nešťastně. Namluvil jsem jí, že vám dnes vymalovali celý byt. Jasné?“

Chvilku na něj jen zírala. Bylo to všechno tak absurdní. Obrovský dům plný prázdných postelí, Petr, který vypadal jako nefalšovaný příslušník zlaté mládeže fitzgeraldské doby a při tom všem s nimi bylo jednáno jako s malými dětmi. Připadala si jako malá sestřenice – nebohý sirotek, o kterého se nemá kdo postarat.

„Jasně. Samozřejmě,“ odpověděla s úsměvem.

V tom se ode dveří ozvalo strojeně nadšené: „Dobrý večer, drahoušku! Vítejte u nás!“ S pohledem na synáčka jí koutky trochu spadly a dodala: „Na co čekáte, Petře? Pojďme jíst!“

Zůstala stát trochu strnule, tak jak přijala příchod té vskutku nádherné staré dámy. „Jako by byla jednou z těch starožitností všude okolo,“ pomyslela si. Ke stolu ji Petr musel skoro dovléct. Usadila se nad nevšední jídlo a při všech chodech se soustředila na svůj milý úsměv a nenucené, skromné odpovědi na všetečné otázky paní domu. Neměla potuchy, jak dlouho trvalo než odložila ubrousek do talířku od dezertu a prohlásila, že si jde lehnout. Oba dostali od maminky pusu na dobrou noc a jakmile byla pryč, objevil se na Petrově tváři lišácký úsměv.

„Teď si dá prášek na spaní a než zabere, můžeme si ještě něčím připít, co říkáš?“

Přikývla. Byla už dost opilá vším, co se kolem ní dělo. Vůbec nevěděla, jak se ocitla v Petrově posteli.. Probrala se nahá<in> vedle jeho vypracovaného těla s nevinným dětským obličejem a uvědomila si, že tohle je místo, kde by se chtěla probouzet. Vtom se jí ale zatmělo před očima..

„Kdyby vás viděl tatínek... Jistě by tě pochválil, jak dobře sis vybral... Tak krásné děvče... Škoda, že vám to spolu nevydrží... Ona by nemohla žít bezstarostně – být němou, usměvavou společnicí, později matkou tvých dětí, která by seděla doma a snášela všechny milenky...“

„To taky nebudu!“ procedila zuřivě. Petra{ovu přítomnost}<in> v tu chvíli už vůbec nevnímala a se zaťatými pěstmi vyrazila z pokoje. Nahá prošla celým domem. V hlavě jí znělo: „Ona, nebo já,“ když stanula u postele staré paní. Jen moment vydržela sledovat, jak klidně oddechuje. Sevřela v rukou polštář. Pomalu ho přiložila na její obličej. Zatlačila. Zdálo se, že nemá sílu se bránit. Vrátila polštář na místo.

„Konečně vypadá trochu nešťastně – asi poprvé v životě,“ pomyslela si a bylo jí dobře. Vložila se do Petrovy náruče a blaženě usla.

„Sama. Jednala jsem sama. Stejně sama jako ve smrti. Jednoho dne se to Petr dozví. Ale ani on nepozná ten čin jinak než povrchně. Nikdo mě nebude moci ani odsoudit ani osvobodit. Můj čin patří jen mně. Já sama to chtěla. Právě se naplnila moje vůle, už mne nic ode mě samé nebude oddělovat. Konečně jsem si zvolila. Sebe.“

{inspirováno posledním odstavcem stejnojmenného románu od Simone de Beauvoir, uvedeného citátem „Každému vědomí běží o smrt druhého.“ od Hegela.}{komentář žákyně}<co>


Šikana v akvárku
(na každého jednou dojde)

V krásném velkém akváriu si spokojeně plavalo pět páru rybiček. Nebyly všechny stejného druhu, přesto si rozumněly a kamarádily se.
Jednoho dne k nim do akvárka přibyly dvě nové rybky. Žluté šupiny jim zářily ve světle lampičky a jejich veliké vykulené oči se rozhlížely po novém prostředí. Velikostí se jim žádná jiná rybka v akvárku nemohla rovnat. Byly opravdu obrovské. „Kdo jste?“ ptaly se všechny rybky nových obyvatel. Jedna z těch velikých mrskla ploutvičkou a povídá: „My jsme parmičky nádherné.“ Chvíli si obě dvě plavaly po akvárku a jen se trochu vzpamatovaly, už začaly ostatním rybkám ubližovat. Honily je, okusovaly jim ploutvičky, urážely je a nařizovaly. Malí obyvatelé akvárka se začali velkých ryb bát. Schovávali se kam se dalo, jen aby jim přestaly ubližovat.
Když přišel den čištění akvárka, všechny ryby musely být chyceny a přemístěny do velké sklenice. Nebylo tam nic kromě vody. Rybky se tak neměly před parmičkami kam schovat. A ty toho využily. Začaly ostatní zlobit stejně jako v akvárku.
Zmatku ve sklenici si všiml jejich majitel. Chvíli pozoroval jejich počínání a potom si pro sebe řekl: „Tak to vy dvě trápíte ostatní. To ne! To se musí vyřešit!“. A proto když se všechny ostatní rybky vrátily do čistého velkého akvária, ty dvě parmičky byly přesunuty do podstatně menšího a hůře zařízeného akvárka. Byly tam jen ony dvě. Neměly už koho trápit. „To jsme to dopadly“ bědovaly si.
	No jo na každého jednou dojde. A to měly štěstí, že se jich majiteli zželelo. Jinak by putovaly do moře odpadními rourami.


Bylo nebylo

Sedím v autě, kolem mě vidím míhat se auta. Myšlenky mi, ale směřují už do práce. V autě pomalu začíná být horko, proto otevírám okénko, ale v tom slyším obrovskou ránu a auto přede mnou se ke mě začalo přibližovat nebezpečnou rychlostí...v mžiku se mi promítl celý žitot od narození mých dětí, jak šly poprvé do školky, školy na maturitu...věděla jsem v tu chvíli, že to bude zlé. Pak jsem už jen cítila bolest, a snažila jsem se křičet...ale nikdo mě přes ten hluk sanitek a sirén policejních aut neslyšel. Věděla jsem, že to dlouho nevydržím, že jestli rychle někdo nepřijde začnu pomalu, ale jistě upadat do bezvědomí...snažila jsem se kvůli dětem vydržet do poslední minuty! Ale potom jsem najednou zjistila, že nic necitím, jako by to tělo ani nebylo moje...začala jsem usínat.
Otevřela jsem oči, na de mnou stalá skupinka doktoru, kteří si něco šeptali, nerozuměla jsem co, ale bylo mi jasné že jsem v nemocnici. Rychle jsem zase oči zavřela, protože jsem cítila nesnesitelnou bolest hlavy. Po chvíli jsem to zkusila znovu. Matně jsem viděla tvář staršího muže, který se ke mě nahnul a něco mi zašeptal do ucha, ale neslyšela jsem, vůbec jsem mu nerozuměla... Pomyslela jsem co se to stalo, vůbec na nic jsem si nemohla vzpomenout, ani kdo jsem, slyšela jsem jen ticho a prázdnotu nemocničního pokoje!
Vůbec jsem nevnímala čas, buď jsem spala a nebo koukala nad sebe, nechápala jsem ale proč jsem v nemocnici, moje tělo bylo naprosto zdravé nikde jsem neviděla žádný šrám žádné stehy po šití...nic mě nebolelo, ale nic jsem si nepamatovala, možná jsem tu kvůli té paměti, pomyslela jsem si v duchu!
Jednou doktor zaklepal, otevřel dveře a já uviděla podivně vypadajícího muže se dvěma dívkami...jako doktoři nevypadali, měli v ruce květiny...vůbec jsem nechápala kdo jsou, proto jsem se otočila na druhý bok a koukala jsem do druhé stěny...Najednou na mě jedna z těch dívek promluvila...“mami“, to slovo jsem neznala...Jen jsem se nechápavě podívala na dívku a v jejích očích jsem uviděla slzy...nevěděla jsem proč brečí a tak jsem se otočila zpět ke stěně a usnula...když jsem se probudila, ti divní lidé tam stáli pořád...trochu mě to vyděsilo, blížili se ke mě a pak mě ten podivně vypadající muž objal a dal mi ty kytky do ruky...vzápětí přišel doktor a něco jim o mě začal vykládat...mluvil takovou divnou řečí které jsem nerozuměla.
Odešel a potom bylo ticho, bylo ticho jako každý den po vizitě. Z mého pokoje se ozývalo jen jemné pípání nějakého přístroje, který jsem měla napojený na ruce. Pořád jsem musela přemýšlet, kdo byli ti záhadní lidé. Strhla jsem si ten přístroj z ruky a utíkala jsem pryč, ani nevím kam. Potom jsem potkala doktora, a ten běžel za mnou, křičela jsem že chci pryč! Chytil mě a vrátil mě na ten šedivý pokoj. „Dobré ráno,“ pozdravil mě ten doktor, já jen mlčela, styděla jsem se za ten útěk. Pak jsem se zeptala: „Kdo byli ti lidé co mi přinesli ty květiny...a on mi odpověděl:“Tvoje rodina“...nevěděla jsem co je rodina!
A tak jsem se s tím spokojila a „rodina“ za mnou chodila každý den, říkala jsem jim rodino, protože mi to řekl ten doktor a ten ví všechno! Čas šel dál už jsem byla v nemocnici moc dlouho...pořád mě testovali, moje rodina tak chodila každý den a nosila mi dárečky. Už jsem každý den čekala až přijdou. Ty holky mě učily nová slova a říkaly mi, co budu všechno dělat venku, jak to tam vlastně vypadá...a potom jsem už mohla chodit na procházky. Viděla jsem taky rybníček a v něm rybu...mohla si plavat kam chtěla a ty holky mi řekly že je volná...chtěla jsem být taky volná! Druhý den jsem tomu doktorovi řekla: „Chci být ryba“, nejprve se na mě divně díval, ale potom jsem mu řekla: „Ryba je volná...“
Několik dní na to jsem byla v domě s tou rodinou, měla jsem krásný pokoj, byla tam i televize, rádio...a ten dům měl velikou zahradu s rybníčkem a plavala tam jedna ryba, každý den jsem tam chodila a vyprávěla jsem jí, co všechno jsem viděla.
A řekla jsem jí: „ Musím se naučit nově žít, tím, že něco ztratíme, něco získáme.“


Rámájána
Dušan Zbovítel

Rámájána je epos vypravující o králi Rámovi. Celá kniha se dělí na samostatné knihy, které popisují úseky Rámova života.
Kompozice je chronologická. Text je soudržný a čtivý, i když místy hůře pochopitelný (básně). Vypravěč se vyskytuje v pozici pozorovatele (erforma).
Jazyk je umělecký a vyskytují se v něm již málo používané výrazy. Vypravěč nás chtěl dopodrobna seznámit s Rámovým životem, k čemuž používal hodně popisných pasáží a díky kterým působí text velmi klidným a uvolněným dojmem.


Vánoční příběh

{Osnova:
1) Návštěva anděla
2) Narození Krista
3) Pastýři
4) Tři kralové
5) Útěk do Egypta}<dt cp osn>

Bůh poslal anděla Gabriela k panně Marii, která byla zasnoubena s mužem Josefem, aby jí oznámil že se jí narodí boží syn. A ten musí nést jméno Ježís.

Z důvodu počítání lidu se Josef s Marií, která čeká dítě vydal zpátky do rodného Nezaretu. Když došli do Nezaretu neměli kde hlavu složit a tak šli do chléva. Tam Marie porodila syna zavinula do plenek a položila do jeslí.

Pastýřům, kteří v té krajině pásly svá stáda se zjevil anděl. On oznámil pastýřům, že se lidem narodil spasitel. Pastýři se vydali do Betléma. Nalezli tam Marii a Josefa s děťátkem položeném v jeslích. Pastýři vyprávěli to co viděli a slyšeli lidem kolem.

Tři králové přišli z východu do Jeuzaléma a ptali se krále Heroda, kde najdou právě narozeného nového krále. Herodes se zalekl a poslal mudrce najít ježíška, aby se vrátili a řekli mu kde to děťátko je. Tři králové se vydali na cestu podle Betlémské hvězdy. A tak došli do Betléma nalezli tam děťátko poklonili se mu a dali mu dary – zlato, kadidlo, myrku. K Herodovi se nevrátili odešli každý do své země.

Král Herodes se bál o svůj trůn a tak přikázal po celé zemi vyvraždit chlapce do dvou let. Josefovi se ve snu zjevil Anděl a {přikázal}<ni> „Vstaň, vezmi dítě i jeho matku, uprchni do Egypta a buď tam dokud ti neřeknu.“ Josef tak učinil a zůstal v Egyptě. Celá rodina se vrátila zpět až po Herodovi smrti.


HRA S OSUDEM

(název spíše nepotřebný)

Byla chladná noc. Jack šel temnou ulicí a nedokázal se soustředit na jedinou věc: Co tady vůbec dělá? Proč se řídí tak stupidním příkazem? Myslel, že je šílenec, ale věděl, že jinak to udělat nemohl. Vyndal z kapsy zmuchlaný kus papíru a podíval se na těch pár řádků. Již po několikáté se jeho oči zastavily a zíraly na tu poslední větu: „Buď tam, nebo..!“ „Co když je to žert? Ne... Jak by ten člověk... Jak by mohl vědět to, co ví jenom on a ...“ Myslel na ní. Začal o ní intenzivně přemýšlet a zrychlil krok. Věděl, že ji miluje. Byl ji odevzdán od prvního okamžiku co ji potkal a uvědomoval si dobře, že nemůže riskovat. Nesmí. „Buď všechno nebo nic.“ Nůž, který svíral v klokaní kapse své mikiny, stiskl ještě pevněji a v duchu se začal modlit. Ještě po pár krocích ho obklopila úplná tma. Stavení, které se mu rýsovalo naproti, sotva viděl někdy předtím. Byla to opuštěná vila se zazděnými okny, jejiž obrys připomínal přímo srdce noční hrůzy. Jackovo srdce se rozbušilo ještě víc. Oči se zalily krví. Věděl, že je připraven podstoupit skoro všechno. Se zatajeným dechem a hrozným mrazením v zádech rozvržel staré vylomené dveře a pomalu vešel dovnitř.

Mike se řítil v autě mokrou silnicí a přejížděje z jednoho pruhu do druhého dychtivě vykuřoval svoje cigáro. Jeho krev byla plná adrenalinu. Téměř nemyslel. Ještě jednou se přesvědčil, že má v kapslíku svou bouchačku, zabouchl ho a odbočil na stezku. Jeho mobil začal zvonit, nevnímal ho. „Tak ty ji chceš dostat, ty šmejde... Uvidíme kdo z koho... Já kašlu na to, co seš zač!“ (odprskl Mike) Auto prudce zastavilo před opuštěným domem. “„Co je to za zkurvenej barák“ odprskl Mike a vlezl oknem dovnitř. Nehodlal nic riskovat. Věděl co má dělat a taky tušil, že nepřítel je nablízku. Byl schopný pro ní zabijet...

To bylo ale nádherné odpoledne... Na dvoře zpívali ptáci a jemný vánek se vinul pokojem až k Sophiině posteli. Probudila se krátce po poledni. Lehce přiotevřela oči a se sladkým úsměvem ve tváři se dlouze a příjemně protáhla. Hned na to dala znamení do kuchyně, že příprava snídaně může začít a po přání dobrého rána majordomem mu panensky ospalým hlasem odvětila „Přineste mi prosím sen nahoru kávu... jo a taky noviny.“ Myšlenky se jí rozbíhali různými směry, ztěží se snažily prorazit skrz náročný včerejší flám... Pomalu vzpomínala na to, co dělala. Na to, jak měla touhu si hrát. Měla za zlé svým tajným milencům, že ani jeden z nich nedorazil na večírek. A vzpomínala jak se mstila!.. „Opravdu jsem jim to poslala oběma?..“ na tváři Sophie se (udělal) pomalu vytvořil úsměv, který byl přerušen klepotem. „Dále!“ Dovnitř vstoupila služebná, odložila tác s novinami a kávou a hned zmizela. Sophie si udělala pohodlí v křesle na balkóně, napila se a začala přejíždět očima přes stránky místního bulváru. Jako úderem blesku se její pohled náhle zarazil. Hrnek s kávou jí upadl z ruky až na na zem a rozsekal se na malé střepy. Zírala na dvě fotky na třetí straně a na titulek, tučně vytištěný, který ji náhle oživil veškeré včerejší zážitky. „Dva muži po vzájemném souboji PŘIŠLI O ŽIVOT..!“ Viděla skrz něj, která včera sama psala do dopisů. Slova smrti, která pro ni znamenala jen další z jejich sentimentálních žertů. Poprvé v životě se rozbrečela...


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1) Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2) Představ si co se mi stalo...(dopis)
3) Píšu Vám... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit).

Píšu Vám...

Vážený profesore.
Píšu Vám profesore Einsteine. Již dlouho jsem přemýšlel jak bych se k vám dostal co nejblíže, ale jelikož si jsem velice nejist svými znalosti co se týče vaší práce, volím formu dopisu.
Na začátek bych Vám rád sdělil, že naprosto s Vámi souhlasím co se týče kvantové mechaniky a jejího principu neurčitosti. Velice dobře chápu Váš nesouhlas k indeterminismu této teorie. Tak exaktní věda jako je fyzika mikrosvěta či makrosvěta by se neměla opírat o tak nepřesné a jen „pravděpodobné“ výsledky, které nám tato teorie poskytuje. Myslím si že byste však tuto teorii měl přijmout a považovat ji za správnou, jestliže chcete dosáhnout velké sjednocené teorie. Věřím, že toho brzy dosáhnete.
Ale nyní, již k vaší práci. Pevně doufám, že jste si dobře vědom obrovského významu vaší teorie relativity a jejího vlivu na dnešní vývoj. Vaše práce naprosto změnila náš pohled na prostor a čas. Chtěl bych vám vyjádřit svůj obdiv tímto dopisem a poděkovat Vám jménem celé dnešní moderní společnosti za váš přínos vědě.
A co se týče zavedení do vaší práce kosmologického členu, myslím si, že vědec vašeho kalibru si může dovolit někdy chybovat. Těmito slovy se s Vámi loučím a velice děkuji za tu chvilku, kterou jste si pro mně našel.

Zdraví student Gymnázia J.V. Jirsíka
			Luis Morena.

Osnova:
úvod – volím formu dopisu
souhlasím s vámi
vliv vaší práce na vývoj
kosmologický člen a loučení


Téma: Tolerance – východisko z labyrintu násilí, nelidskosti a disharmonie ke svobodě člověka

Osnova: 1. Seznámení s tématem, zprávy o násilí

2. a) „Hrnec přetekl“

b) Sourozenci, spor

c) Násilí plodí jen další násilí

3. Vliv<in> minulosti a zážitků člověka

Ve zprávách se den co den objevují reportáže o násilí po celém světě, ať už z důvodu rasismu, jiné orientace, nebo netolerance ortodoxních rváčů, tak i násilí na dětech, ba dokonce i z potěšení. Co ale lidi vede k takovýmto násilným skutkům? Kde v nich vůbec vzniká ta nenávist, jež zužuje je i jejich okolí? Je tolerance východiskem z dnešního labyrintu násilí?

Každý z nás měl někdy slabé chvilky, kdy by nejraději do něčeho praštil, něco rozbil, prostě si vybil vztek, bolest, stres, pocity, které přebývají a překypují. Takovéto chvíle skrýváme většinou za větu: „Hrnec přetekl.“ Myslím si, že je to normální, nemůžeme vše dusit v sobě. Ale jsou i situ lidé, kteří tuto hranici pre „normálnosti“ překračují.

Rozdělujeme se na slabší a silnější jedince. U psychicky slabších „hrnec přeteče“ již po sebemenších náznacích problému. Znám pár lidí, například mého bratra, jemuž stačí i prkotina k tomu, aby kolem sebe začal zuřivě mlátit. Tolerance je slovo, jež u něho pozbylo významu. Prostě když není po jeho, je zle. Tento problém ale asi řeší všichni sourozenci po celém světě. Ani Bůh nedokáže rozsoudit dva lidi, jež tvrdí přesný opak a mají vlastní pravdu o tom, kdo je tu tolerantní.

Ale proč se hádat kvůli něčemu takovému? Máme podle nás spousty problémů, kt ale na světě je mnohem více lidí, jež mají život dvakrát těžší Například lidé, jež mají za sebou násilí, které bylo dokonce prováděno na nich samotných. Mám kamaráda, jehož matka pila, mlátila otce i jeho, a jež je nyní sirotkem. Když vidí někoho s flaškou v ruce, jde, a vrazí mu. I já jednou dostala. Když jsem s ním měla rozmluvu na téma tolerance, odvrátil mi, že je tolerantní už jenom proto, že kolem sebe nepostřílí všechny opilce, ta d a kdyby nebyl tolerantní, vyhladil by půlku světa. Z tohoto příkladu je tedy vidět, že i zkušenosti mají na člověka velký vliv. Neplatí i zde snad pravidlo: „Násilí plodí jen další násilí?“

Můžeme tedy usoudit, že na všem má podíl minulost člověka. Nikdy sie asi nedozvíme, jek se u některých lidí vyvinulo chování, jež mají. Ale podle mě se nikdo nenarodí špatný, a vlastnosti jako tolerance, ochota, a společnost jdou ruku v ruce se životem clověka a je jenom na nás, na společnosti, zda je necháme překročit hranici dobra či zla


Slohová práce školní

Luis Moreno
17. května 2005

1. Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2. Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3. Mé setkání s…. (Vypravování)
 4. Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Divy současného světa
Osnova: I. ÚVOD
 II. Stať: a) spousta záhad v naší historii
 b) pokrok díky počítačům
 c) hrozba závislosti
 d) počítače, nezbytné pro rozvoj
 III. Závěr

Mohlo by se zdát, že se v našem světě rodí čím dál tím více fantastických a neuvěřitelných příběhů. Není to však úplně pravda. Za to, že se k nám dostává více a více neuvěřitelných zpráv a mytických příběhů, vděčíme především dnešním moderním informačním technologiím, jakými jsou televize, satelitní vysílání, internet, rozhlas atd…
Ve středověku a obecně v naší minulé historii se také událo spoustu nevysvětlitelných příběhů, které bychom ani dnes zcela jistě nedokázali vysvětlit. Lidé neměli snadný přístup k informacím pocházejících z dalekých zemí a když se něco událo, trvalo to spoustu času, než se informace dostali z jedné země do druhé. Takto si lze vysvětlit klamný dojem toho, že je náš svět čím dál tím více záhadný.
Pokroku, kterého lidstvo dosáhlo za posledních 50 let v tomto oboru je zřejmě největší a nejmarkantnější v celých lidských dějinách. Novou éru, kterou zahájil především Bill Gates díky novému operačnímu systému a internetu lze považovat za strůjce tohoto pokroku. Jeho operační systém je využíván v nespočtu odvětví v průmyslu, finančnictví a mnoha jiných oborech. Tam, kde se dnes neužívá počítačů k řízení danné činnosti, nemůžeme 100% spoléhat na to, že člověk neselže a neudělá chybu, a tak postupně přecházíme v novou digitální éru.
Nevím, zda je zcela správné a rozumné se dnes zcela spoléhat na počítače, dost možná toho budeme jednou litovat. Všechny informace budou v budoucnu uloženy v digitální podobě a pokud se něco stane přístrojům, které dnes používáme, budou uložené informace nenávratně ztraceny. Dnes se však bez počítačů neobejdeme, a tak se naše civilizace řítí neznámo kam, do „propasti“ závislosti.
Avšak tato digitální éra s sebou přináší i pokrok a pohodlnější způsob života, mechanizace zemědělství šetří lidskou pracovní sílu a místo zemědělství se dnes lidé přesouvají do míst ve službách.
Vědci díky novým technologiím dosahují výborných výsledků ve všech oborech vědy a za vše toto vděčíme z velké části počítačům.


27. listopadu 2008
Barbora Böhmová
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Stalo se to jedné noci

Osnova: – 1. Daleké hory
2. a) Stela
b) Výprava do hor
3. Zmařené plány

„Prší, sedím u okna a dívám se na daleké hory. Jsou tak krásné, led se třpytí, cítím ten chlad. Hezky se na to kouká, kéž by se vyplnila má přání a dostala bych se do hor!“
Stela, mladé s dobrodružné děvče nosící stále hlavu v oblacích. Často se jí snívá o cestě do dalekých hor. Pořád doufá, že se k nim alespoň přiblíží. Již dlouho si nechává zdát o tom, jak prozkoumává tajemné hory, avšak vždy se probouzí s hrůzou, vždy spatří něco, jež ji vnukne strach a sebere odvahu.
Nastává další víkend a Stela se vydává ke své kamarádce Brigitě, u které dnes v noci přespí. Brigita je také nenávratně pohlcena kouzlem hor. Obě mají plán, a to vydat se za dobrodružstvím a novým poznáním do hor. Je jim však jasné, že cesta na ono místo bude víc než nepříjemná, ale jsou pevně rozhodnuté. Zabalí si tedy potřebné věci a jídlo, obléknou se a vyráží. Po dvou hodinách nekončící cesty si odpočinou, i když už jsou dost vyčerpané, nevzdávají to a dále pokračují. Hory je k sobě poutají čím dál víc! Za chvíli dorazí k mokřadům, pevně se chytí za ruce a pomaloučku se snaží bezpečně překonat malý ztrouchnivělý chodníček, který zde kdysi vybudovali dobrodruzi, snažící se objevit nerostné suroviny v nitru hor.
Stela a Brigita měli za sebou už pěkný kus cesty, trmáceli se již pět hodin. Celé vyčerpané konečně dorazily k horám. Obě se podívali na obrovské rozlehlé hory, oči se jim úžasem jiskřily. Rozhodly se najít nějakou jeskyni či větší otvor v hoře, kde by si mohly na chvíli odpočinout. Část hory, na kterou lezly byla jen lehce pokryta ledem, avšak ani jedna nebyly ničím jištěny. Najednou Stele uklouzla noha, stihla se zachytit, ale Brigitě spadly malé kamínky do očí a zřítila se. Stela rychle sešplhala dolů. Netušila, co se Brigitě stalo, a tak jí nezbylo nic jiného než přivolat pomoc. Brigita se brzy uzdravila, ale Stela byla stále mrzutá, že svůj plán nedokončily, tak stále bezmezně sní o další výpravě k horám, poněvadž nemá ještě ani ponětí o tom, že se tam v brzké době znovu vydá a objeví tajemna, o kterých snad ani nesnila.


Martin Tlustý 1. C
4. listopadu

1. písemná práce
Vzpomínka
(vypravování)

osnova: 1) Přípravy na dovolenou
2) Divoká cesta
3) Zajížďka k Ligurskému moři
4) Skvělé prázdniny

Často vzpomínám na náš rodinný zájezd do Itálie, který se uskutečnil toto léto. Do Itálie jsme jeli našim na zcela moderním autem, formanem. Zájezd začal v podstatě už na chatě, kde jsme sbalili věci a naložili je do kufru auta. Už když jsme vyjížděli z chalupy zdálo se mi, že je auto naplněné k prasknutí a to se tam měla vejít ještě spousta pražských věcí včetně čtyř jízdních kol. Druhého dne ráno jsem byl vzbuzen za účelem nandavání věcí. Po hodině se nám to konečně povedlo. Mohli jsme tedy vyrazit.
Jeli jsme přes Plzeň, protože s námi cestovali i naši známí z tohoto města, kteří měli ještě navíc za autem přívěs. Cesta probíhala klidně, i když se autům do alpských kopců moc nechtělo. Na jednom takovém stoupání v Rakousku náhle řidič přednámi jedoucích zmámích zajel do odstavného pruhu a zastavil. Hned jsme se šli zeptat co se stalo, Franta nám řekl, že mu praskla pneumatika u přívěsu, a že nemá rezervu. Chvíli jsme přemýšleli co dělat, až pak tátu napadlo, že by na přívěs mohla pasovat rezerva z formana. Museli jsme tedy vyložit celý kufr, vyměnit pneumatiku a zase všechno naložit.
Poté již cesta probíhala bez problémů. Dorazili jsme k Ligurskému moři, postavili stany v jednom příjemném kempu a vydali se hledat moře. To moře jsme našli až po půl hodině, protože se muselo jít přes několik hlavních silnic. Navíc moře bylo zředěné splašky z kanálů, které vytékaly opodál. Místo pláže jsme narazili na zeď spadající až do moře. Rozhodli jsme se proto, že radši přejedeme na osvědčené místo u Jaderského moře. Museli jsme tedy potřetí namáhavě rovnat věci do kufru.
Jeli jsme přes den a tak bylo nesnesitelné horko a ještě jsme uvízli v dopravní zácpě a tak jsme dorazili až za tmy.
Potom teprve začaly ty správné prázdniny. Celý týden a půl jsme si užívali vodních radovánek a k tomu ještě podnikali skvělé výlety na kolech, třeba do místní ZOO. Cestou zpět jsme se ještě zastavili na jezeře Lago di Garda v italských Alpách. Zde jsme pobyli další dva dny a podnikli výlet na zříceninu pevnosti u jezera, na které zrovna probíhala výstava živočichů žijících u jezera. Byli jsme se také podívat na jedné z okolních hor, z které byl krásný výhled.
Na závěr našeho zájezdu jsme si ještě prohlédli krásné město Trento. Doufám, že se podobný zájezd bude v budoucnosti ještě někdy opakovat.


Fascinující svět – Egypt

Sedíme v autobuse jedoucím vyprahlou pouští po nekonečné silnici. Venku je padesátistupňové vedro, kolem žádná vegetace, jen písek a unavující Slunce. Uvnitř autobusu je chládek a při dvacetiminutové přestávce na záchod toaletu<in> se nám nechce ani vystoupit. Naše kolona, hlídána několika policejnímy vozy, zastavuje v malé oáze a dopřává nám se zde projít či zde něco zakoupit. Nacházíme se v kolébce lidské civilizace – v Egyptě.

Vyrazili jsme tedy z centra velkoměsta do města faraonů – Luxoru. Už při čtyřsetkilometrové cestě z letiště poznáte, jaký odlišný svět tady je. Na silnici se pohybují velbloudi častěji než osobní auta, při zastávkách v oázách mal{é|í} děti skuhrají o alespoň nejaký ten peníz od bohatých turistů nebo {spokojí se -> se spokojí} třeba se žvýkačkou či bonbónem. Rodiče vysílají takto své děti do oáz, kde zastavují autobusy, aby něco vyžebračili. Děti jsou přeci jenom děti a težko by něco takového prošlo jejich rodičům. Čím dál tím blíže Luxoru se vyprahlá poušť mění v nekonečnou oblast zeleně. Farmáři zde tráví celý den na svých políčkách a obdělávají je holými rukami, ti šťastnější mají k dispozici koně či staré traktory ještě z dob, co byl Egypt okupovaný Izraelem. Místní lidé zde příliš nemyslí na budoucnost, myslí jen na to, co bude zítra pít a jíst jejich rodina. Na příjezdových cestách do Luxoru se nachází ohromné sochy a bilboardy nastávajícího prezidenta Mubaraka a kolem silnice stojí vojáci ozbrojení samopali. Některým z nich ještě nebylo ani osmnáct. Stojí tam hodiny v padesátistupňovém vedru oblečeni v kalhotech a bundě, schovat se můžou leda tak do stínu nějakého stromu. Při průjezdu městem vojáci zastavují veškerou místní dopravu, aby autobusy s turisty mohlýy bezpečně projet. Při rozhovoru s jedním anglicky-hovořícím místním obyvatelem se dozvídáme, že se toho zde hodně změnilo od roku 1997, kdy zde teroristé zabili 60 německých turistů. Od té doby je turistický ruch na prvním místě, vláda investuje ohromné částky ze svého rzpočtu na rozvoj bezpečnosti a na boj s terorismem. Egypt je totiž velmi chudá země a je na turistice závislá asi tak jako Kuvajt na ropě. Místní obyvatelé nás vítají a mávají na nás – jsou rádi že tu jsme. Moc dobře si uvědomjí, že bez nás, turistů, by sem se jim , turistů, by se jim žilo mnohem hůře. Egyptský turismus zažil nemalou krizi po těchto útocích a západní západní turisté sem už ani dneska nejezdí jako dříve, jsou zde mnohem více vidět rusové, češi, finové, maďaři... Všichni si zde nás ohromě váží a snaží se na tom maximálně vydělat. Zažil jsem, jak jeden německý turista šel na toaletu a měl zaplatit 20 eurocentů {za použití}<in>, ale v ruce držel jen desetieurovou bankovku. Egyptský obchodník mu jí tedy vytrhl z ruky a vrátil mu nejaké drobné egyptské liry, které měli hodnotu asi jednoho eua eura. Německý turista tam stál ještě dvacet minut a vytahoval z horkokrevného obchodníka drobné, než se dostal na přijatelnou úroveň. Ale místní lidé jsou neuvěřitelně přátelští, když se s nimi zrovna nehádáte o penězích. Mnoho obyvatel je zde negramotných, ale každé šestileté dítě umí počítat – samozřejmě aby si mohlo spočítat peníze. Při obědě v restauraci na břehu Nilu poznáte, že pro vás udělají cokoliv, jen abyste byli spokojení a dobře jste se najedli. To při nášťtěvě kterékoliv restaurace u nás nepocítíte. Lidé jsou zde jiní, vychovaní tvrdými životními podmínkami pouště.

Asi měsíc po návratu do Prahy se v Egyptě udály větší teroristické útoky, než v roce 1997. Tři výbuchy zabili bezmála 100 lidí a ochromily turistický život v nejvýznamější turistické oblasti – Šarm-el-Šejku. Nevím, jak to dopadne, ale myslím si, že turisté budou jezdit do Egypta neustále, protože monumentálnější památky, ze kterých je cítit tolik naší historie, v jiné zemi na světě asi nenajdete.


Záruba, Tomáš, V. B, 07/08

18. října
Vypravování

Příhoda z prázdnin<podtržení je ozdobené>

Jednoho letního dne jsem chtěl přejít potok po kamenech.
Zeptal jsem mámi ale nedovolila mito, já přesto šel. Když jsem přišel zdál se mi dost hluboký. Jeden kámen byl jako váleček, Strčil jsem doněj a on se odkutálel. Dlší byl velký ale hýbal se také. Vztekal jsemse protože jsem se bál že spadnu.
Zachvilku jsem na něj stoupl, hýbal se ale radši jsem se vrátil na břeh.
Ohodlal jsem se a stoupl na 1. kámen a potom na 2. myslel jsem že vyskočím radostí ale neskočil jsem – spadl jsem.
Voda byla studená.
Vykřikl jsem leknutím.
Ale zachvilku jsem se rozesmál, vylezl jsem na 2. kámen stoupl na 3. a znovu sebou plácl do vody.
Vrátil jsem se za mámou a ta mi dala pár facek, a táta mě seřval.