31.10. 2006
Eva Suková, 2.D
1. písemná slohová práce
Vývoj Dejvického divadla
(Referát)

Osnova:
I. Úvod – Začátky divadla
II. 1) odchod původního souboru
2) příchod nového souboru
3) představení v DD
III. Závěr – Finanční dotace

První představení se v Dejvickém divadle odehrálo 14. 10. 1992. Svou školní inscenací hry Matěje Kopeckéhé Johanes doktor Faust uvedl nastupující herecký soubor, který do DD přišel během studia alternativního a loutkového divadla DAMU pod vedením pedagoga a režiséra Jana Borny. Ten se stal roku 1993 uměleckým šéfem. Tehdy bylo ještě DD součástí Obvodního kulturního domu Prahy 6, později Spektra k – sdružení kulturních zařízení P6. Statut profesionálního divadla získalo v roce 1993.
Původní herecký soubor působil v DD čtyři sezóny. Během této doby zde vznikly inscenace Jakuba Krofty (Spooriverská antologie), Arnošta Goldflama (Koláž z textů Daniela Charmse, romanticko – tragicko – heroická opera Kvas krále Vondry XXVI. a adaptace textů Richarda Weinera), Jana Borky (Dobrodružství Dona Quijota, Mrožovo tango a dvě pohádky To je nápad! a Zpívej klaune). K nejvýznamnějším počinům této éry bezesporu patří inscenace J. A. Pitínskéhé Sestra Úzkost, která v roce 1995 získala Radokovu cenu jako Inscenace roku a Dejvické divadlo se stalo poprvé divadle roku.
V září 1996 tento soubor přešel společně se svým uměleckým šéfem Janem Bornou do nově vzniklého Divadla v Dlouhé a na jeho místo nastoupil soubor nový. S ním přišel režisér Miroslav Krobot, který ukončil šestileté angažmá v Národním divadle a stal se uměleckých šéfem v DD.
Základ nového souboru tvořil původně zase celý ročník ALD DAMU, který do nového působiště přenesl i některá svá absolventská představení (Lysistrate – režie Lucie Bělěhradská, Anatomie Gagu – režie Miroslav Krobot) a jeho první inscenace byly také ještě původní školní (retromuzikál Kennedyho děti a pohádky Dvanáct měsíčků - obě režie Miroslav Krobot). Postupně se soubor začal zásadně proměňovat. Někteří původní členové odešli a řada jiných postupně přicházela, převážně z nejrenomovanějších pražských a mimopražských scén. Soubor už netvořili výlučně herci stejného věku, ale doplnila jej velmi silná skupina tehdejších třicátníků (Ivan Trojan, Lukáš Hlavica, David Novotný, Martin Myšička a Igor Chmelka), později nastoupili do angažmá další mladí členové (Lenka Krobotová, Tatiana Vilhelmová, Simona Babčáková, Jaroslav Plesl, Pavel Šimčík a Martha Issová). Kromě toho na konkrétní role byli osloveni hosté (Lilian Makkina, Alois Švehlík, Radek Holub, Jitka Smutná, Jiří Macháček, Jiří Bartoška, Nina Divíšková, Lindy Rybová, Klára Lidová, Tomáš Pavelka, Zdeněk Dolanský, Monika Maláčová nebo Hanuš Bor).
S proměnou souboru vznikl prostor pro odklon do té doby převládajících autorský kolektivních jevištních kreací k repertoáru, který klade důraz na práci s hercem a ctí jeho individualitu. Na programu se objevují stále častěji díla vycházející z tvorby světových dramatických i prozaických autorů, ale také hry současných autorů domácích i zahraničních. V roce 1998 byl Ivan Trojan nominován za roli Hejtmana v Revizorovi (režie Sergej Fedotov) na cenu Thálie. Tuto cenu pak o dva roky později získal za titulní roli v adaptaci románu I. A. Gončarova Oblomov (režie M. Krobot)
Dejvické divadlo se během deseti let své existence stalo do jisté míry fenoménem na české divadelní scéně, o čemž svědčí téměř pravidelná účast na nejprestižnějších divadelních přehlídkách a festivalech a určitě i fakt, že v roce 2002 bylo podruhé oceněno nadací A. Radoka jako Divadlo roku.
Nyní má DD na repertoáru 10 inscenací. Kromě zmíněného Oblomova to jsou Zelenkovy Příběhy obyčejného šílenství, hra roku 2001 (režie Petr Zelenka, za roli otce získal Miroslav Krobot Radokovu cenu Talent roku), dále Dostojevského Bratři Karamazovi (režie Lukáš Hlavica), Tramvaj do stanice Touha (režie Janusz Klimsza), Karla Františka Tománka KFT/sendviče reality ®, která získala druhé místo v kategorii hra roku 2004 (Ceny A. Radoka), Love story v režii Mariána Amslera, Teremin Petra Zelenky. Nejnovější inscenací je Shakespearův Hamlet v režii Miroslava Krobota a 2. 11. 2006 má premiéru inscenace od J. W. Goetha v režii J. A. Pitínského Spříznění volbou.
Proces transformace DD z příspěvkové organizace městské část P6 na obecně prospěšnou společnost byl završen v červnu 2004. Finanční podpora ze strany MČ Praha 6 byla stanovena na 3,5 roku.


7. března 2006
Lukáš Jelínek, 3.E
2. písemná práce
OH v zimě 2006
fejeton

Před několika týdny se po čtyřech letech opět konala jedna z největších sportovních událostí planety. Už měsíce před samotným zahájením jsme v televizi mohly sledovat odpočty, kolik dní zbývá do počátku těchto Olympijských her. Média na nás útočila reportážemi z příprav sportovců, ale také samotných sportovišť. Tak jsme se mohli dozvědět několik skutečně základních informací o nadcházející Olympiádě. Například, že na pokojích českých hokejistů v Olympijské vesničce je zima, nebo že Jaromír Jágr bude spát na pokoji sám! Takovéto gigantické akci se dnes skutečně vyhne málokdo a já si myslím, že je to tak správně. Vždyť si to představte. Tisíce sportovců světa se utkávají o nejprestižnější trofej snad ve všech myslitelných zimních sportech. Je dobře, že dnes olympijské hry stále existují. I přes jistí pihy na kráse stále věřím, chci věřit a potřebuji věřit, že se jedná o skutečnou oslavu lidskosti, sportovního ducha a civilizovanosti našeho světa. To přeci v nedávné minulosti nebylo samozřejmostí. Je dobře, že dnes nesoupeří Severní Korea a Číňané proti Američanům, stejně jako čeští sportovci proti ruským, nebo Britové s Argentinci a tak bychom mohli pokračovat do nekonečna. Vždyť případů, kdy historie negativně ovlivnila něco tak čistého, jako je prostý sport máme sousty.
Na této Olympiádě mě velmi zaujal případ jednoho Inda, který svou zemi reprezentoval, jak v alpském, tak klasickém lyžování. Tento multi-talent se sice v obou soutěžích dostal hluboko mezi poražené, což mně ovšem naprosto nebránilo v obdivu k tomuto sportovci. Pomohl mi si uvědomit, že bez takovýchto soutěžících by hry ztratili nepředstavitelně mnoho ze své velikosti a ducha. Navíc to, že svou zemi reprezentoval ve dvou naprosto odlišných disciplínách mi připadá stejně heroický výkon, jako že rakouský sjezdař Benjamin Raich vyhrál dvě zlaté medaile a indickému závodníkovi ujel o mnoho vteřin. Je zde však další krásná a důležitá věc, kterou celému světu dokázal. Myšlenka barona Coubertina stále žije! A já prosím celý svět a všechny lidi na něm, ať nikdy nezapadne. Dupej po ní, vysmívej se jí, pokus se jí zničit, či znemožnit, ale nikdy nedopusť, aby byla zapomenuta. Pak se společně můžeme těšit na spousty krásných sportovních zážitků.


ROZHODUJÍCÍ OKAMŽIK

Byla u něj doma. Byli tam spolu. Začínalo to tak pěkně, tak slibně. Poslouchali hudbu, tu krásnou, ale smutnou muziku. Seděli na zemi. Proč zrovna na zemi? Proč neseděli na pohovce u stolu? Bylo by to přeci jen pohodlnější. Tak proč seděli na zemi? Nevěděli, prostě je to napadlo. Oba byli v klidu, s klidem se na sebe dívali a poslouchali tu smutnou muziku. V přehrávači běžela pořád ta samá píseň. Začali si ji zpívat, tichounce. Dokola opakovali ten refrén, ten známý refrén… Konec. Písnička skončila. Vytrhlo ji to. Po chvilce ale přehrávač spustil opět tu známou píseň. Oba si začli znovu pobrukovat. Hleděli na sebe. Jak zajímavé. Seděli na zemi, pokoušeli se zpívat a koukali na sebe. Sledovali každičký pohyb toho druhého… Vstala, už ji to nebavilo. Chtěla být sama a přemýšlet. Šla do kuchyně, posadila se na stůl, složila hlavu do dlaní a potichu se rozplakala. Téměř ji nebylo slyšet. Proklínala se, nenáviděla se…

On pořád seděl, ani se nehnul, asi si nevšiml, že odešla. Lehnul si, a také začal přemýšlet. Nehezký pohled na ně byl. On byl sám, a ona také. A v přehrávači zněla ta dobře známá píseň, kterou milovala. Ale teď, v tuto chvíli, ji začala nenávidět. Proč? Snažila se si otázku zodpovědět. Tápala, nevěděla. Ta píseň ji ubíjela, víc a víc. Přikryla si uši rukama. Nechtěla to slyšet, ale nepomáhalo to. „Ne!“ řekla, znovu a znovu. „Ne, ne, ne!“ Vstala a šla tu věc vypnout. Ničí mě to, pomyslela si. Už už sahala po ovladači, aby tu věc vypla. Chytil ji, tak pevně ji chytil za její křehkou paži. „Au!“ vykřikla. „Promiň“ omluvil se jí. Opět tam spolu stáli, jak směšné, pomyslela si. Hleděli si do očí, přibližoval se k ní. Vzdala to, byla příliš slabá na to, aby mu řekla, co si o tom všem myslí. Vytrhla se mu z jeho objetí. Odcházela.

„Vrať se!“ křičel na ni<.> „Vrať se! Jestli se nevrátíš, zabiju se, slyšíš? Zabiju!“ Nevnímala to, nechtěla to vnímat. Utíkala, zabouchla za sebou dveře. Utíkala, ne, teď už přímo letěla. Pryč. Chci pryč. Musím pryč. Nenávidím ho, musím od něj pryč, vnucovala si.

Zastavila se. Proč? Netušila. Stála uprostřed křižovatky na přechodu. Plakala, ale ne už tichounce, její nářek se rozléhal. Rozléhal se po celém sídlišti. Byl slyšet všude, snad to slyší i on, doufala. Ztichla, začala se smát. Stála uprostřed křižovatky a smála se. „When you are the boy that I want, Iĺl be the girl that you hate!“ opakovala s histerickým smíchem. Podívala se nahoru. Viděla lampy, ta žlutá světla. Všude tma, celé město dávno spalo. Nikde ani človíčka, jen ty lampy. Obklopovaly ji… Uzavíraly nad ní kruh…

Lekla se, rozběhla se domů. Domů ke svým rodičům. To bylo jediné místo, kde se teď cítila opravdu jako doma. Odemykala, tak dlouho tu nebyla, uvědomila si. Tiše vklouzla do chodby, zula si boty a šla opatrně do svého pokoje. Když si lehala do postele, všechno se jí vracelo, celý dnešní večer. Usnula.

Trhla sebou, vzbudila se a vzpomněla si na ta slova, která slyšela před několika minutami. Vrať se, vrať se, jestli se nevrátíš, zabiju se, slyšíš, zabiju. Vracelo se jí to, stejně jako ta píseň v přehrávači. Ta věta ji znepokojila. Co když to udělá? Ptala se sama sebe. Ne neudělá, uvědomila si. On takový není. Rad bojuje, nerad prohrává, usmála se.

Ráno, když se probudila, byla šťastná. Zapomněla na včerejší večer. Oblékla se, umyla a utíkala. Zase utíkala, tentokrát ale k němu, k nim, k nim domů. Odemkla vchod, vyběhla do 3. patra a silou vtrhla do dveří. „Miláčku, křičela, „miláčku, kdepak jsi?“ Vešla do kuchyně nic, v obýváku také nebyl. Spí, myslela si. Zapnula přehrávač, ztišila ho a zaposlouchala se do té hudby. Opět ji milovala.

Připravila mu snídani. Pomalu otevírala dveře do ložnice, „Miláčku,“ zašeptala… Ztuhla… Upustila tác, ranní káva se rozlila na koberci. Viděla to, ale nebyla schopná se pohnout. „Ne!“ vykřikla a sklonila se k němu… Byl mrtvý, zabil se, podřezal si žíly! Plakala, naříkala, proklínala se, k smrti se nenáviděla. Nenáviděla se za to, že zabila svou lásku. Kdybych neodešla, kdybych s ním zůstala, vše by bylo v pořádku, vnucovala si.

Sebrala ze země žiletku, lehla si vedle něj, dlouze ho políbila a řekla „Neboj, za chvíli budeme zase spolu a všechno bude dobré.“ Smála se, znovu ten histerický smích… Dlouho se smála a pak najednou ticho! Oba je pohltilo ticho… To děsivé ticho…

Osnova:

I. Úvod − Spolu na zemi

II. Stať − 1. Odchod

2. Vyhrožování

3. When you are the boy that I want, I´ll be the girl that you hate!

4. Usínání u rodičů

5. Přemílání celého večera

6. Opět u něj doma

7. Překvapení

III. Závěr − Ticho


Muž, který sázel stromy

Osnova:

1) úvod – Elzeárd Bouffierd

2) stať – les

– změna chování

– radost

3) závěr – přání

Elzeárd Bouffierd byl starý pastýř, který svým konáním dokázal změnit myšlení lidí kolem sebe k lepšímu i přesto, že podmínky k životu v období války byli značně nepříznivé.

Svůj smutek z toho, že ztratil manželku i syna se snažil snížit tím, že sázel stromy na původně nehostinné pláni. Jeho vytrvalost, píle a cílevědomost vedli k tomu, že v okolí místa kde žil vyrostl nádherný velký les. Tím se podmínky pro život v této oblasti výrazně zlepšily.

Z Elzeárda vyzařoval klid a vyrovnanost a asi i díky tomu se mu podařilo že i lidé kteří v té oblasti žili, plní zášti a nenávisti vůči všemu a všem okolo včetně sebe, se začali měnit.

Tento nesobecký a mírumilovný muž měl les ním vysázen rád, čehož důkazem je mimo jiné i fakt, že se zbavil i několika ovcí, které choval, protože okusovali mladé stromky.

Kdybych si mohla něco přát, bylo by to přání poznat tohoto obdivuhodného a skromného člověka, kterému stačilo vědomí že vytvořil les který pomáhá změnit chování lidí a vidět tento zajisté krásný les, který vysázel.


Panika v needle parku

Název filmu režiséra J. Schalzberga odkazuje na nechvalně známý needle park neboli jehlový park, nacházející se v New Yorku. Panika v needle parku je tím nejvěrohodnějším filmem, zachycujícím prostředí narkomanů, který kdy byl natočen. Dechberoucí půlminutové scény, ve kterých si narkomané píchají drogy a následně upadají do stavů mimo realitu, mohou na někoho působit hrůzostrašně, ale to mělo pravděpodobně být jedním ze záměrů J. Schalzberga.

Ústřední dvojici představuje Bobby, kterého hraje mladý Al Pacino, a Helen. Právě v tomto filmu můžeme vidět počátky Pacinovy herecké kariéry, kterou si vybudoval na svém přirozeném hereckém talentu a charismatu. Mimo jiné i díky tomuto filmu byl později obsazen do své životní role Michaela Corleoneho v kultovním filmu Kmotr.

Panika v needle praku přímo sálá atmosférou New Yorku sedmdesátých let. Odehrávají se zde krádeže, prostituce a obchody s drogami a na všechno dohlíží příliš benevolentní, čili zkorumpovaná policie.

J.Schalzberg pojal svůj snímek jako ukázku tehdejší reality, jeho záměrem bylo zachytit život obyčejných mladých lidí, kteří díky své naivitě a neznalosti zdravotních následků propadnou drogám a v důsledku toho se z dobrých lidí stávají kriminálníci a prostitutky. Do popředí zasadil zdlouhavé scény téměř bez použití střihu a s kamerou si také moc hlavu nelámal. Ale právě tyto zdlouhavé scény, které by v žádném jiném filmu neměly žádný smysl, zde umocňují zážitek a navozují divákovi pocit, že se nachází v newyorském needle parku a je všeho dění svědkem a ne jen pouhým pozorovatelem.

Na úkor toho je ale silně oslabena dějová linie, která se prakticky nerozvíjí. Helen je opuštěná dívka, kterou svede přátelský a vtipný Bobby. On má pouze jedinou vadu na kráse, a to, že se pomalu stává těžkým narkomanem. Postupně zvyšuje své denní dávky drog a seznamuje Helen se svými přáteli, kteří jsou také uživatelé drog. Helen tak ztrácí soudnost a pod tlakem Bobbyho party sama začne brát drogy.

Bobby přestává mít finanční prostředky, které by uhradily jeho náklady spojené s jeho vášní a je okolnostmi nucen krást a stát se dealerem. U Helen nastává stejná situace a stává se prostitutkou. Ve chvíli, kdy se do drogových kšeftů začne vměšovat policie, čeká Helen důležitá volba, policie nabízí svobodu a drogu za cenu dopadení jejího přítele, který se zatím stal významným kriminálníkem v New Yorku. Helen nejprve nabídku odmítá, ale dlouho bez drogy nevydrží a nouze ji donucuje Bobbyho vyzradit. Nakonec se Bobby dostává do vězení a po osmi letech strávených za mřížemi vychází na ulici, kde na něho čeká Helen. Tímto film otevřeně končí.

Panika v needle parku rozhodně není rodinná komedie a neměly by jí sledovat mladistvé osoby a také osoby, které nesnesou pohled na scény, v nichž se vyskytuje aplikace drog injekční stříkačkou. Tento film je sice velmi drastický, ale nelze mu upřít věrohodnost a vynikající herecký výkon Al Pacina a dalších herců, vystupujících zde jako narkomané.


Fialová

2. Písemná práce
Kamarádka
(Charakteristika)

Osnova: 1) Úvod – šestá třída
2) Stať – velice veselá
- magnet
- sportovec
- můj motýlek
- rytmická hudba
- chvilka klidu

Katku znám už od první třídy. Ale kamarádkami, těmi opravdovými kamarádkami, jsme se staly až v šesté třídě, když jsme společně přestoupily na novou školu.
Tenkrát jsem v ní objevila něco, co mě velice zaujalo a fascinuje mě do teď. A myslím, že bude i nadále. Možná je to její neutuchající skvělá nálada, kterou energicky předává všem kolem sebe. Málokdy se stane, že se na její veselé tváři objeví mráček. Ani ten jí však nezkazí náladu na dlouho.
V naší malé partě holek bych řekla, že je to právě ona, kdo všem v nouzi a vyčerpání podá ruku a řekne „No tak neblbni, svět je přece krásnej!“ Všechny okolo sebe přitahuje jako magnet, tedy i kluky. Občas jí závidím, ale přeju jí jen to nejlepší.
Káťa ráda sportuje, vlastně je pořád v jednom kole a pořád má ještě dost sil na to, aby pomáhala ostatním. Právě díky sportu má štíhlou, hezkou postavu, kterou ráda obléká do pohodlného sportovního oblečení. Všechny kolem sebe ale dokáže překvapit i hezkou večerní robou, i když jsem si jistá, že ve skrytu duše už myslí na džíny a tričko.
Jsem s ní moc ráda, protože mě nejen dokáže rozesmát, ale i mi trpělivě naslouchat celé hodiny. Kdybych ji měla přirovnat k nějakému zvířátku, myslím, že by to byl motýl, který věčně někde poletuje a vzbuzuje u lidí pocit krásy a štestí.
Kdybych měla vyjmenovat všechny její koníčky a zájmy, bylo by to nadlouho. Za zmínku však stojí tanec a hudba. Snad pokaždé, když jí telefonuji, slyším v pozadí rytmickou a veselou hudbu. Možná, že ji taneční zrovna nebaví a nejspíš proto, že jsou na ni moc pomalé a na její povahu klidné. Zato na diskotékách září. Tam se může nevázaně „rozjet na plné pecky.“ A pak je k nezastavení
Občas toho ale na sebe vezme až moc, já to pak vidím v jejích zeleno-šedých očích, které jsou unavené a touží po malé chvilce klidu. Pak tedy přijde malý oddech na načerpání síly a hurá do víru nových dobrodružství – taková je ona.
Katka je opravdu báječná a já si jejího přátelství velice vážím. Už si ani nedovedu představit, že bu tu třeba jednou nebyla.


Strejček, Gymnázium J. Seiferta

Sir Arthur Conan Doyle
Pes Baskervillský

Tato kniha je román složený z na sebe navazujících kapitol.
Námětem knihy je krutost a vynalézavost osob, které se při cestě za svým cílem nebojí vraždit.
Děj je rozdělen do kapitol. V první části knihy se dozvídame o faktech spojených s vraždou Charlese Baskervilla. V další části vypravěč doktor Watson, popisuje atmosféru hlídání svého svěřence si Henryho Baskervilla v místě vraždy jeho strýce Charlese. Děj pokračuje zjištěním Holmesovi přítomnosti, který za dobu svého sledování vypátral mnoho duležitých faktů o vrahovi.
V poslední části knihy si Holmes vymyslí záhadný odjezd z Davonshiru který překvapí sira Henryho i Watsona. Jak se později dozvíme tento odjezd byl pouze fingovaný. Po tomto odjezdu nastane chvíle kdy má vrach jedinečnou možnost zaútočit a také zaútočí. Ale protože Holmes čekal tento útok dokáže zabránit již jisté smrti sira Henryho.
Postavy: Scherlock Holmes je chladný nevyzpitatelný a také velmi rychlí. Doktor Watson je mladý odvážný ale závislý na Holmesovi.
Kniha je kratší a psaná v celku jednoduše takže je možné jí přečíst za velmi krátkou dobu. Myslím si že z těchto důvodů ji studenti nižších ročníků budou číst ještě dlouho.


Slohová práce školní
Iva Chodurová 3.C
12. června 2007

Osnova:
I) Úvod: Co je znamení doby?
II) Stať: a) Celebrity
 b) Drogy a násilí
 c) Zkáza lidstva
III) Závěr: Buďme tím kým jsme

Znamení doby
Když se mi do ruky dostalo toto téma, začala jsem přemýšlet. Je znamením dnešní doby móda? Auta? Vztahy? Ne. Postupem času ale zjišťuji, že znakem současného světa je násilí, peníze a drogy. Málokdo z nás to uzná. Řeknete si: „Já to tam nemám, pro mě peníze nic neznamenají, ale věříte sami sobě?
Každý z nás by chtěl být někým z těch „slavných“ a jen kvůli tomu, že oni si můžou dovolit vše a mají taky vše co chtějí. A je to bohužel realita. Když něco udělá „celebrita“, všichni o tom hned vědí a i přesto, že se jim „bulvár“ plete do soukromí oni na tom vydělávají. Všechno jim projde, protože jsou někdo a znají tolik způsobů, jak se vykroutit, podplatit nebo si zaplatit ty nejlepší právníky. Když se nad tím vším zamyslím, je mi do pláče. Oni se mají jak „prasata v žitě“ a děti, někde v Africe nebo v chudých státech, kde vládne hlad a chudoba, trpí nejvíc. Uznávám, že se snaží pomoci tím, že si adoptují třeba malého, postiženého černouška, ale myslí to opravdu vážně? Nemají to spíš jako image? To nikdo neví. Normální člověk, který by taky rád pomohl, si nemůže dovolit koupit a udělat vše. „Škudlí“ každou korunu, aby vůbec uživil svojí rodinu a radši chodí do více zaměstnání, aby jim udělal vše co jim na očích vidí. V dnešní době všechno záleží na penězích. Proč jsou bezdomovci? Protože se nedokázali sami uživit. Nemají práci, rodinu, zkrachovali, lidé je nesnáší a opovrhují jimi a jediné co jim přináší radost je alkohol. Ptáte se proč? Poněvadž ve stavu opilosti člověk nemyslí na svoje problémy a je mu teplo.
Už jsme se dostali k dalším znamením a to jsou drogy a násilí. A to člověk taky nedělá jen tak. Drogy, ty si člověk musí nějak koupit. Všechno záleží na penězích a kolem nich se všechno odvíjí. Proč dochází ke krádežím, loupežím a bohužel i k vraždám? Všichni chtějí to jediné. Peníze za každou cenu. O všech událostech se dovíme všude. Stačí se porozhlédnout a pořádně se podívat kolem sebe. Všichni uvidíte sami co se na světě děje. Žijeme ve stresu a to jen kvůli tomu, že se snažíme mít všechno, dostat ve společnosti nejvyšší místo a titul. Ale bez práce nejsou koláče.
Peníze, drogy i násilí nad námi získali moc. Když vám totiž do zaměstnání, školy nebo kamkoliv přijde krásná slečna (a ještě k tomu s tučným kontem) všichni jí hned chtějí a snaží se jí nadbýhat. Stane se idolem sexuální touhy. Ale když promluví, je to katastrofa. Proč to sem vlastně „tahám“, protože chci zdůraznit, že skoro všichni koukají na vzhled a to co je uvnitř je nezajímá. Bohužel je to tak i ve škole. Děti se předbýhají, kdo má lepší „mobil“, hračku, u starších je to auto, motorka dokonce i „kluk nebo holka“. Všichni si budem vždycky něco závidět a na světě bude vládnout závist, peníze, násilí, drogy i když nikdo to nechce brát ve skutečnost. Někteří z nás jsou tak zoufalý, že prodávají své tělo. „Prostitutky“ berou jak drogy, peníze tak můžou být i obětí násilí. Nesmíme je odsuzovat, protože oni se snaží nějak udržet na tomto krutém světě. Zamyslela jsem se a napadlo mě, že i v partě musí všichni dělat všechno a stát za jedním vůdcem a pokud jeden couvne, protože nechce ubližovat někomu z vrstevníků, stává se z něj zrádce a všichni začnou šikanovat jeho. Tak je to i s drogami, když všichni tak všichni. Nesmí se stát, že by někdo obrátil názor a odmítl cigaretu nebo i něco horšího. Projevuje se to hlavně u těch bohatých, nebo u dětí s problémy. Bohatí se nudí a neví co by roupama dělali a proto se snaží nějak zviditelnit. Problémoví lidé hledají nějaké zázemí a většinou se dostanou někam na dno, ze kterého se těžko vyhrabou. Pak to tak dopadá, že se všichni snažíme být takový, jaký nikdy nemůžeme být. Děti prožívají trauma, že jsou tlustí, nemají dobré oblečení, hračky, auta a tak dále. Jejich trauma spočívá v tom, že nejsou populární a snaží se přizpůsobit, dělat vše a být prostě jako oni „PÁNI SVĚTA“ (bohatí a nejlepší).
Zamysleme se proto nad tím, jestli opravdu jsou pro nás peníze všechno. Já si myslím, že každý máme nějaké místo ve společnosti a i když nemáme tolik peněz jako nějakej „boháč“ z televize můžeme mít i tak hezký a spokojený život. Proto buďme takový jaký jsme a nesnažme se být někým jiným.


Slohová práce školní

Kryštof Holub 14. ledna 2008
2. A

Problém, který mě zaujal
(11. září 2001)
Před nedávnem mi jeden kamarád poslal email, ve kterém byl odkaz na jednu stránku, kde bylo asi hodinu a půl dlouhé video o útocích z 11. září 2001. Myslel jsem si, že to bude zase nějaká blbost, ve které budou hrátky s čísly typu: vemte si číslo, vydělte ho počtem cestujících a vyjde vám číslo 11. Měl jsem trochu času, tak jsem si řekl, že se na kousek toho videa podívám. Po chvilce jsem zjistil, že to asi taková „hovadina“ nebude.
Člověk, který dal tento snímek dohromady, chtěl poukázat na mnohé nejasnosti týkající se teroristických útoků z 11. září 2001 na World Trade Center (dále jen WTC), Pentagon a podle některých zdrojů i Bílý dům. Začnu letadlem, které narazila do budovy ministerstva obrany – Pentagon. V budově byla díra o průměru zhruba 9 m a byla pravidelně kruhová. To by po nárazu letadla sedělo, až na to, že chybí stopy po křídlech, které mají rozpětí několik desítek metrů. Další nejasnost byla ohledně trosek. Z celého letadla nebyla nalezena jediná identifikovatelná součástka. Letecký benzín (kerosín) dosahuje při hoření maximálních teplot 1200°C, což by mohlo zničit většinu částí letadla, ale ne turbíny motorů, které jsou ze slitin titanu a vydrží teplotu něco přes 2000°C. Dále díra v budově byla téměř rovnoběžná s povrchem okolí, tudíž by letadlo muselo zničit sloupy veřejného osvětlení, které byly před budovou. Některé další nejasnosti jsou okolo svědků, někteří letadlo viděli, jiní ne a okolo důležitých osob v Pentagonu. Většina z nich byla v době incidentu přesně na druhé straně budovy – že by věděli co bude následovat?
Teď si přiblížíme útoky na 2 mrakodrapy WTC. Tady v tomto případě nelze zpochybnit, že do budov narazila letadla, ale nesedí, z jakého důvodu se obě věže po několika desítkách minut zřítily jako domeček z karet. Zase si shrneme: Palivem letadel byl opět kerosín, který jak víme dosahuje maximálních teplot při hoření 1200°C. Podle výpovědí lidí, kteří se podíleli na stavbě WTC, měly mrakodrapy vydržet mnohé živelné pohromy (zemětřesení, hurikány), ale i teroristické útoky (bomby a i NÁRAZ LETADLA). Firma, která na stavbu budov dodávala ocelové pilíře, říká, že standartem (i mnoho let zpátky) je minimální výdržnost materiálů 1700°C. A kerosín - 1200°C. Tudíž náraz letadla nemohl mechanicky (samotným nárazem) ani následovaným požárem poškodit statiku budovy natolik, aby se zřítila. Dalším nejasným faktem je pád budov. Když si spočítáme výšku budov a rychlost pádu, vyjde nám téměř volný pád. I kdyby se tedy všichni statici mýlili a materiál v místě nárazu by byl zrovna nekvalitní, pochybuji, že posledních několik pater budovy dokáže zbytek stavby rozdrtit téměř na prach (rychlostí volného pádu s takovou destrukcí, že po budovách zůstane jen několik málo trosek – zbytek jen sutiny a prach). Vysvětlením pro toto je, že v mrakodrapech byly umístěny nálože, které ke zboření dopomohly. Existuje mnoho svědků, kteří silné zvuky, připomínající výbuchy, slyšeli. Hasiči, kteří byli v budově nebo blízko ní, úředníci z WTC, ale i blízkých staveb a v neposlední řadě náhodní svědci. Jedna z teorií je, že pád budov odstartovala exploze v místě pár pater pod incidentem a pak patro po patru vybuchovaly další výbušniny, které dopomohly, aby horní část budovy nabrala takovou rychlost (když jí nestálo nic v cestě), že to vypadalo jako volný pád. Je i několik amaterských videozáznamů, na kterých jsou vidět záblesky a plameny vyšlehující kolmo od budovy nasvědčující explozím.
Abych to celé shrnul. Podle celého tohoto filmu si můžeme myslet, že útoky z 11. září jsou jenom velkým podvodem a že za celým tímto děním nestojí teroristická organizace, ne tedy v celé míře, ale asi nejspíš několik mocných lidí, kteří měli pro toto své důvody. Například pár měsíců před těmito událostmi si jeden člověk pronajmul WTC na 100 let dopředu a zaplatil jiným lidem za to nehorázné peníze. Říká se taky, že v základech budov mělo být zlato. Možná tohle vysvětluje, proč nad odklízením trosek stálo takové informační embargo. Dále teroristé, kteří měli řídit letadla jsou někteří naživu a souzeni za jiné zločiny. Je jasné, že autor tohoto dokumentu vložil pouze zpochybnitelné informace a okolnosti, ale alespoň to může člověku položit otázku, jak to tedy tenkrát bylo.

Osnova: I. Úvod - video o 11. září 2001
 II. Stať – útok na Pentagon
útok na Word Trade Center
 III. Závěr – shrnutí pravdivosti dokumentu


Váša, Jakub, Gymnázium J. Seiferta

Sir Arthur Conan Doyle: Příběhy Sherlocka Holmese

Tato kniha nám umožní nahlédnout do života soukromého detektiva Sherlocka Holmese a jeho věrného přítele doktora Watsna.
Děj knihy se odehrává za doby autorova života. To je na přelomu 19. a 20. století.
Já si myslím, že autor měl dva důvody k napsání této knihy. První důvod je ten, v té době se (velice) rozmáhalo podsvětí, což se Doylovi nelíbilo a začal psát o Sherlocku Holmesovi.
Druhý důvod je ten, že nám zde autor chtěl ukázat, jak se díky své inteligenci, důvtipu a vynalézavosti, může z obyčejného člověka stát osobnost, která je známá po celé Evropě.
Hlavní postavou Doylových knih je Sherlock Holmes. Sherlock je velice inteligentní člověk, který si vytvořil i svou vlastní “metodu dedukční“. se kterou ohromí každého, kdo ho lépe pozná. Ale i přes tyto vlastnosti má i své stinné stránky. Někdy bývá sobecký, paličatý a netrpělivý.
Příběhy zde sice většinou nenavazují, ale i přesto je to velice zajímavá kniha, kterou stojí za to si přečíst a její obsah bude vždy aktuální.


Karolína Kostelecká 2. G
2. 10. 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Není divu, že škola nudí>

Využívání informačních technologií ve vyučovacích hodinách
Samozřejmě bych uvítala mnohem větší využívání počítačů a počítačových programů při vyučování jednotlivých předmětů. Zvláště, pokud by se tím výuka stala zábavnější a hravější. Myslím si, že by to velmi pomohlo většině studentů. Lépe by si zapamatovali a déle uchovali získané vědomosti. Vím, že si ve škole nelze jen hrát, ale jako doplnění současného způsobu výuky by to bylo skvělé.
Otázkou je, jak dlouho bude trvat zavedení nějakého takového systému do škol. Díky nynějšímu stavu využívání počítačů při hodinách to asi bude trvat ještě mnoho let. V první řadě budou muset být školy vybaveny větším počtem počítačů. Následně mohou být vyvíjeny a používány vyspělé programy pro jednotlivé předměty.
O prvním kroku ke zlepšení se minulý týden v televizním zpravodajství zmínil ministr školství Liška. Jde o novou podobu projektu Internet do škol. Školy zpracují vlastní představu o využití informačních technologií podle svého zaměření a potřeb. Poté projekt předloží ministerstvu školství, které uvolní na realizaci vybraných projektů finanční prostředky z fondů EU. Už aby to bylo!


17. prosince 2008
Adéla Ružbatská
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: 1 – Každý se někdy nudí
2 – Stereotyp a myšlenky
3 – Proč mě zklamal kouzelný svět
4 – Další světy a vystřízlivění z nich
5 – To co máme, není zase tak špatné

Realita je nudná. Dejte mi jiný svět
Asi to někdy napadne každého, to že se nudí. Ve škole o hodině matematiky, když jede dlouho autobusem, nebo když nemá co dělat a jen tak sedí či leží, tupě se dívá před sebe a nevnímá okolí. Většinou tyto stavy bývají krátkodobé, protože přijde nějaký impuls, který člověka z ubíjející letargie vysvobodí. Například když se člověk o onu hodinu matematiky nepředstavitelně nudí, tak zazvoní zvonek ohlašující konec hodiny nebo když jede tím autobusem, tak ten přeci musí někdy dojet do cíle.
Horší to ale je, když je ta nuda dlouhodobější než by jste si sami přáli, protože vám vše přijde tak nějak bez barev, okolí získává šedivý nádech a dny jsou všechny stejné, pořád ten samí stereotyp. Ráno vstanete a pokud jste student, jdete do školy, kde jste až do pozdního odpoledne, pak jdete zpět domu, cestou si koupíte něco dobrého k jídlu jako odměnu zato, co všechno jste ten den museli dělat. Doma pak zasednete k úkolům, které vám dovolí opustit je až tak kolem jedenácté večer a potom jdete znaveni spát. A ráno zase vstanete a musíte jet do školy. A tak nastoupíte do tramvaje a když máte štěstí, dokonce si i sednete a začnete koukat z okýnka ven, aby jste unikli nepřátelským spolucestujících, protože vy sedíte a oni ne. Najednou si však uvědomíte, při pohledu na neznámé lidi jdoucí po ulici, že se vám do hlavy začíná vkrádat myšlenka, jestli vás vůbec někdo potřebuje a jak moc rádi by jste ze svého života unikli někam jinam, do jiných světů, kde by jste byli někým jiným, kde je vše lepší, barevnější a vaše sny se staly skutečností.
Já jako mála, když mi bylo asi 10 let, jsem od své tety dostala jako dárek knihu Harry Potter. Jeho barevný svět mě naprosto uchvátil, moc jsem si přála tam být. V příběhu Harryho Pottera se píše, že když je dítěti 11 let, dostane soví poštou dopis, ve kterém se povídá, že se stal kouzelníkem a může nastoupit do školy Čar a kouzel. V mé jedenácté narozeniny se bohužel ale nic takového nestalo, což zmařilo mé naděje a o hodně snížilo mou oblíbenost této knížky.
Po výše uvedené knížce mi do rukou přišlo mnoho jiných, pro mě skvělých knížek a filmů s jejichž příběhy a světy bych se byla ráda ztotožnila. Nejprve to bylo tak, že jsem o tom příběhu pár dní po shlédnutí nebo přečtení přemýšlela a srovnávala to se svým světem, hledala jsem rozdíly a zjišťovala, který je lepší. Po pár dnech však zážitky z příběhu vyprchali, už nebylo co srovnávat a já se musela smířit s tím, co mám.
A tak je to vždy, kór když už nemůžete dál koukat na ostatní lidi z okýnka tramvaje a musíte vystoupit, protože neosobní ženský hlas vám z reproduktoru v tramvaji oznamuje, že jste právě dojeli tam, kam jste chtěli. Neochotně se tedy zvednete z plastové židličky, čímž uvolníte místo dalšímu, který si sedne místo vás a se stejným výrazem ve tváři, který jste měli před chvílí vy, se zahledí ven z okýnka. Pak už jen stojíte na chodníku a díváte se za odjíždějící tramvají a nakonec dospějete k tomu, že to co máte, není zase tak špatné, jak se vám předtím jevilo. S tímto vědomím se rozejdete do školy, protože už nemáte moc času a v ruce držíte tašku, ve které leží další knížka, která už se nemůže dočkat, až si ji přečtete.


Peterková, Tereza, V. C, 07/08

23. října
Reprodukce textu
1. Kohoutek na větvi
2. Sladký hlásek
3. Přátelský polibek
4. Kohoutkova lest
5. Kohoutek vyzrál nad liškou
<barevný obrázek lišky>
O lišce a o kohoutkovi
jak naseb udělali past

Jednoho dne seděl kohoutek na větvi a přiběhla tam liška a ta naladila hlásek přátelsky se usmívala a pravila kohoutkovi aby si dali přátelský polibek, že už se kohoutkové, kuřátka a slepičky nemusejí bát lišek ale kohoutek jí nevěřil a pravil že už letí dolů že támdle vydí běžet psi a běží knim a jen co to liška uslyšela stačila jen říci: sbohem! Protože má mnoho práce a musí už běžet jen to dořekla běžela co jí nohy stačili a chvilkami se ohlížela jestlí jí nejsou psi v patách


21.4.06
Chládek
2. slohová práce
Příliv

Na pobřeží bylo dusno. Bystré vlnky se převalovaly a zpívaly. Jemný vánek si pohrával s mými vlasy. Poslední návštěvníci opouštěli pláž kvůli nebezpečí přílivu. Mnozí z nich ve spěchu málem nestačili uklidit své plážové nádobíčko. Také prodavač kokosů, jenž ještě před chvílí legračně pobíhal po břehu s košíkem v ruce prodávajíc kulatou delikatesu, to zabalil. To vše se odehrálo v podvečer jednoho krásného letního dne.
Vše se schylovalo k velkému zakončení, k vrcholu dne. Muž vyšší postavy, oblečen v námořnickém, vyháněl z písčité pláže a přilehlého okolí všechny živé duše. Poněvadž jsem se schoval za ostře řezanou, ale útulnou skalkou, nevšiml si mě. Zanedlouho se na dveřích vedoucích na pláž objevila visící cedulka hlásající zákaz vstupu. S přibývající tmou se stupňoval jas měsíčního svitu. Modrých, bílých a žlutých teček na obloze přibývalo. Silný vítr, který již porazil vánek, se mi zadíral pod kůži. I v těchto podmínkách jsem dokázal rozeznat řasy vyvržené vlnami na břeh. Na vrcholu vysokého, šedě zbarveného majáků, respektive na jeho červené vížce se rozsvítilo pronikavé červené světlo. Tu jsem pocítil vlhko na svých chodidlech. Přílivové vlny začaly olizovat skalku i moje nohy. Proto jsem seskočil na pobřeží. Nikde ani živáčka. Na obloze se rozsvítilo tolik hvězd, že by stačily na pouliční osvětlení na celém světě. V dálce jsem spatřil maličké zelené světlo. Přemýšlel jsem, zda se nejedná o přelud. Byl jsem unaven a mé oči se již klížily. Světlo se mi zdálo ponejprv matné, nejasné, později zřetelné a zářící. Po moři plula loď. Zamyslel jsem se nad plavbou lodí při přílivu. Zdali pak to není zakázáno. Tu mě vytrhlo z myšlenek o zákazu či nezákazu, jakápak loď to asi je. Rybářská, nákladní, osobní? ptal jsem se sám sebe. Zatímco se neznámé plavidlo přibližovalo pomalu kousek po kousku ke břehu, což ani nebylo zřetelné, síly přírody, konkrétně tma, večerní chlad a únava mě přemohly. Skalka vychlípená a vybočující do moře byla po několik hodin mým útočištěm. Se vší námahou jsem slezl ze skalky a octl se nohama znovu na pevné zemi. Jemný, ale chladný písek dráždil mé bosé nohy. Musel jsem být na pozoru, aby mě nesmetl vodní živel v celé své kráse. Ještě naposledy jsem se rozloučil s touto scénou, pohlédl na oblohu, překypující hvězdami, zamával vlídně se usmívajícímu majáku a poslechl si pěnivé moře. Čas mě tížil a kázal, že bych měl odejít.


Čestín, 25. června 2010

Ahoj mami

došli jsme dobře. Šli jsme na výpravu. Ve čtvrtek pojedeme na zámek ve Zruči nad Sázavou.

Je hezké počasí. Svítí sluníčkao, ale včera pršelao.

Ahoj mami, těším se na tebe.

Eva

P. S. Pozdravuj Evu.


Kytara

Znala jsem kdysi jednu kytaru. Byla to stará kytara, která byla příjemnou společnicí naší rodině po několik generací. Mezi lidmi měla velmi dobrou reputaci. S ní se totiž nikdy nikdo nenudil a navíc uměla rozesmát, rozplakat, i vyzvat k tanci. Každý ji měl rád, ale muselo se na ni něžně. Kdo s ní rozmlouvat neuměl, na toho pištěla a často se s ním i pohádala. Postupem času se ale lidé přestali učit zacházet s kytarou. Neuměli být něžní, jak ona vyžadovala, a proto se snažila schovávat. Postupně odešla až na půdu domu, protože jsme si na ni nevzpoměli. Také proto začala trucovat.

Stále si sama pro sebe opakovala. „Jsem přece už stará na takové zacházení! Ten Marek mě posledně tak napnul, až jsem dech nemohla popadnout. To když si vzpomenu na starého pána. Ten to se mnou uměl – jedna báseň. Ale tohle! To se přeci nedá vydržet!“ Takhle lamentovala den co den od jara do zimy. Na té půdě zůstala i při těch největších mrazech. Nebyla ale zrovna nejmladší a její zdraví to úplně nevydrželo. V samotě na půdě ji začalo škrábat v krku. Jenže to se jednoduše řekne, ale při představě tak dlouhého krku, který kytara má vůči svému tělu, se mi zatočí hlava. Ze škrábání se pozvolna stávala bolest. Její struny se začaly kroutit a lámat. Největší bolesti se jí ovšem dostalo, jakmile se jí přetrhla první struna.

Vyčerpána nemocí a bezmocí odkládá pýchu stranou a přemýšlí o návratu do teplé světnice, kde by se rychleji uzdravila. Rozhodnutí ovšem nestačí. Půl roku strávila bez pohnutí na jednom místě, kde jí byli jedinými společníky pavouci, kteří ji svými pavučinami připoutali ke zdem. S velkou námahou tyto pavučiny trhá,. Jsou pevné a ona slabá. S vypětím všech sil, které ještě má, zvítězí i nad posledním vláknem, jež ji věznilo v chladu. Posilněná myšlenkou tepla a zpěvu jde schod po schodu dolů. Čím blíž k lidem je, tím víc si uvědomuje, že nikdy nikdo nedokáže dosáhnout svého cíle uzavřením se do sebe a odmítáním všech okolo. Z myšlenek o prožitém půl roce ji ovšem něco vytrhlo. Něco, co velmi dobře znala. Zvědavost ji přitahovala stále k místu, odkud "to" slyšela. Ano, byl to zpěv. Radostný zpěv, při kterém hrála i hudba. „To přece zní jako kytara,“ řekla si. Posunula j se ještě blíž ke dveřím do světnice. „Když já jsem tady, tak... Ano! Je to jasné! Vyměnili mě. Na mé místo přijali nějakon mladou. Má jistě pevné tvary a žádné vrásky. A ten vysoký hlas.“

Byla zmatená a možná, že si vůbec neuvědomovala, co dělá, ale utekla z domu. Utekla pryč od rodiny, která i jako mladou, nezkušenou kytaru přijala a vychovala. Utekla pryč to tmy, zimy a beznaděje. Utekla pryč, protože jinou cestu v té chvíli neviděla. Utekla, ale sama nevěděla, kam jde. Jediné, čím si byla úplně jistá, bylo, že už nikdy nechce mít nic společného s lidmi. Bolest v krku, únava a strach jí dopomohli k rozhodnutí, že na tomto světě již nemá cenu zůstávat. Neviděla nic optimisticky a proto skočila z mostu... Do vody. Proud ji unášel ven z města. „Tohle se mi tedy zrovna moc nepovedlo.“ Posteskla si. Pohupování vlnek ji ale dokonale uspalo.

Probudila se, ale nevěděla, kolik dní spala. Už nikam neplula, ale byla zachycena ve křoví na břehu řeky. Nemohla se pohnout, nemohla se vyprostit a protože měla již všechny struny potrhané, nemohla ani volat o pomoc. Nemohla dělat nic. Jen čekat. A tak přemýšlela o životě a o lidech, kteří v něm byli.

Ze snění ji vytrhla ruka. Něčí ruka, která ji pohladila a vytáhla z vody. Ta ruka patřila usměvavému člověku. A naše kytara mu byla vděčná. Vyléčil ji. Nejen z bolesti v krku, ale také z pýchy a sobectví. Byla šťastná, že může opět rozdávat radost. Když viděla úsměv, přetrpěla i nějaký ten falešný tón. Odpustila lidem a lidé odpustila jí ji milovali.


Jak tomu zabránit?

Můj synáček Pavlík, Pavlíček Dřív jsem mu říkala zlatíčko, miláčku, prcku, zlobidlo Teď už jen odpornej surovče, feťáku, zloději To mluví za vše. Můj syn Moje jediná radost na světě, moje chlouba, můj přítel, moje láska, moje naděje – můj strach.

Abyste tomu rozuměli, chci Vám napsat něco o výchově svého syna. Ani ne tak o výchově, jako o jeho životě.

Když byl Pavlík malý No pro mne malý, ovšem on v sobě viděl velkého, silného a soběstačného chlapa. Bylo mu jedenáct let, když za mnou ráno přišel, políbil mě (tak jako to dělal vždy při odchodu) a řekl mi abych mu držela palce. Byl postaven před svou první životní zkoušku. Dělal přijímací řízení na osmileté gymnázium. Pozorovala jsem ho při odchodu, byl roztěkaný, nervózní Ale já jsem věděla, že přijde domů šťastný Každý rodič zná ten pocit, kdy ve své dítě věří V ten den jsem si byla jista, že Pavlík uspěje Přišel domů a usmíval se – pro mě to bylo dobré znamení. Posadil se na koberec. Po tváři mu tekla slza. Mlčky jsem ho pozorovala a beze slova jsem rozpoznala, že to byla slza štěstí. Objal mne Dal mi pusu a odešel slavit s kamarády. Pravidlo první: nechte děti dělat věci, o kterých si myslíte, že jsou správné a jim samotným vyhovují

Víte, do těch dvanácti let jsem svého synka znala, věděla jsem, jak reaguje na změny ve svém okolí. Věděla jsem, jak vypadají jeho oči ve smutku nebo naopak v radosti. Znala jsem jeho kamarády. Znala jsem jeho negativní vlastnosti. Znala jsem jeho názor na návykové látky. Odsuzoval lidi, kteří si dobrovolně kazí život. Nesnášel pach kouře Nesnášel narkomany. Vždy, když ve škole měli nějaký protidrogový program přišel domů naštvaný, protože tvrdil, že nepotřebuje rady od „pitomejch feťáků“. Celé ty roky jsem si jím byla naprosto jistá Pravidlo druhé: Důvěřuj – prověřuj

Pavlíkův třináctý rok byl pro nás pro oba dost kritický. Už druhým rokem byl na gymnáziu. Změnil se. Prospěch špatný. Celkový přístup k učivu byl špatný. Jeho styl vyjadřování byl špatný. Jeho móda byla špatná. Jeho chování bylo špatné. Už i ke mně se choval špatně. Myslela jsem si, že je to puberta. Obyčejný teenager, který prožívá své první nástrahy života. Nachází svou osobnost. Neuvědomovala jsem si ovšem, že se mi Pavlík čím dál tím víc vzdaluje. Pravidlo třetí: Změny v životě dítěte se musí krotit

Pavlova první zkušenost s drogou byla v jeho třinácti letech. On sám mi řekl, že si s přáteli na jedná oslavě zakouřili marihuanu. Věřila jsem mu a neměla jsem důvod se domnívat, že moje dítě by bylo schopné požít drogu silnější. Preventivně jsem mu dala domácí vězení na čtrnáct dní. Domluvila jsem mu Domnívala jsem se, že nebyl důvod k dalšímu experimentování s drogou. A navíc jsem znala jeho postoj k návykovým látkám Pravidlo čtvrté: Opak bývá skoro vždy pravdou

V době, kdy se mi Pavel vzdálil na tolik, že jsme si skoro o ničem jiném než o škole nepovídali, jsme začali mít potíže s penězi. Zvýšili nám nájem. Pavel chodí dvakrát do týdne tenis a jednou týdně na kondice z angličtiny, což není dvakrát levná záležitost. A tak jsem trávila v práci dost času. Byla jsem si plně vědoma toho, že se mu věnuji méně, než dřív, ale dělala jsem to vše jen pro něj Už Einstein řekl, cituji: „Pouze život, který žijeme pro ostatní, stojí za to“. Já jsem žila jen pro něj a čekala jsem jen trochu pochopení a vděku. Na místo toho, jsem se jednoho dne, vrátila dříve než jsem měla a čekalo mě krásné překvapení. Ten, kterého miluji. Ten, který byl vždy mou chloubou. Ten, pro kterého bych udělala všechno na světe Se válel v obývacím pokoji na zemi ještě s nějakým kamarádem. Můj synáček Můj Pavlík ležel na zemi, válel se ve zvratkách, v popelu od cigaret. Sedla jsem si na křeslo a bezmocně jsem začala plakat. Cítila jsem se jako špatná matka. Každý z rodičů má dny, kdy se lituje a zároveň sám sebe nenávidí, protože se domnívá, že udělal chybu Pravidlo páté: Obviňujte se až tehdy, kdy si budete opravdu jisti svou chybou

Dobrou půl hodinu jsem se nemohla ani hnout. Byla jsem v šoku. Najednou se ale ve mně probudila přísná máma. Začala jsem křičet. Dupat. Tleskat. Vztekat se, aby se oba dva okamžitě probrali. Zvedli se a nejevili známky nějakého studu. Bylo jim to jedno. Přišla jsem k Pavlovi dala jsem mu pár facek. Toho druhého (ani nevím koho) jsem vyhodila. Do dneška si pamatuji, jak jsem se třásla. Nikdy jsem ho nebila. Nikdy jsem mu neublížila. A teď? Teď jsem měla výčitky Psycholog říkal, že jsem se zachovala správně, ale zkuste věřit někomu, kdo nemá děti a tím pádem je nikdy nemohl trestat a neví, co to je pro mámu, zbít vlastní dítě. Pravidlo šesté: Dítě vás ve vážné situaci nikdy neposlechne, bude- li mu domlouvat bez pěstí

Od té doby jsem Pavlovi nevěřila. Náš vztah byl založen na ranním a večerním pozdravu. Povídali jsme si tak akorát o tom, kdy má Pavel dostat kapesný. Nechci, abyste náš vztah chápali, tak, že bych ho neměla ráda. Milovala jsem ho. Jen jsem byla překvapená. Možná i ve velkém presu. Bylo toho na mě moc. Ale do dneška si budu vyčítat to, že jsem byla natolik naivní, že jsem mu ve všem věřila. Domnívala jsem se, že pokud ho zahrnu dostatečným množstvím lásky, tak z něj vyroste dobrý člověk Ale kdo je dnes dobrý? Přemýšlela jsem i nad tím, jestli nebyla chyba i v tom, že jsem ho vychovávala sama. Jeho otec nás opustil. Mockrát jsme si o tom povídali a pokaždé mi řekl, že je spokojený, že mu táta nechybí Ale byla to pravda? Víte, co nejhorší na nedůvěře? Nezbavíte se jí. Pravidlo sedmé: Nedůvěra je to jediné, co vás může před dětmi ochránit

Od alkoholu blízko k drogám Říká se to. I v Pavlově případu to byla pravda. Z bytu začali mizet CD, staré oblečení, porcelán, lampa Začala jsem tušit, co se děje, ale bála jsem si připustit pravdu Všimla jsem si toho, že se v poslední době chová zvláštně. Skoro nejí. Nemyje se. Neučí se. Vidím ho doma jen, když se sem přijde vyspat. Pravidlo osmé: Jak se zajiskří jiskra k ohni není daleko

Když byl malý chodila jsem se koukat do pokoje, když spal. Pozorovala jsem jeho hebké vlásky. Byl celý zachumlaný v peřině. Vždy mě tento pohled dojímal. Přesně takový úmysl jsem měla, když jsem vstoupila do pokoje onen večer, kdy jsem přišla na to, že můj syn je narkoman. Posadila jsem se k posteli. Se slzami v očích jsem si prohlížela Pavla, který mi byl tak vzdálený Chtěla jsem ho přikrýt a jak jsem nadzdvihla peřinu, spatřila jsem Vpichy. Rozbodané nohy. Do krve sedřená lýtka. Zčernalou kůži okolo čerstvých ran. Stála jsem nad Pavlem Nad mým synem. Nad mým zdrojem života Můj Pavlíček. Moje zlatíčko Celý svět mi byl ukradený. Seděla jsem v křesle a vyčítala si metody své výchovy. Stále jsem měla před očima ty doby, kdy jsme si tak bezvadně rozuměli. Otevřela jsem si flašku slivovice. Nemohla jsem usnout. Pocity viny. Hrůza ze zítřejšího probuzení. Sekunda byla jako hodina, hodina jako celý den. Nevěděla jsem, co udělám ráno. Chtěla bych vrátit čas Ztratila jsem naději. V té chvíli jsem všechno vzdala. Všechno pro mne ztratilo význam. Vše čemu jsem věřila zřejmě nikdy nebyla pravda. Dala jsem život narkomanovi! Můj syn je narkoman! Co teď? Jak se mám před ním chovat? Pravidlo deváté: Je lepší rozsvítit, byť jen malou svíčku, než zůstat v temnotě

Celou noc jsem nespala. Byla jsem unavená. Zničená. Přišel Pavel pozdravil a chtěl odejít. Chtěla jsem si s ním promluvit, a tak jsem zamkla byt. Přišel do obýváku a řekl mi: „Dej mi klíče, ať můžu vypadnout!“. „Nikam nepůjdeš, si můj syn“ zakřičela jsem na Pavla. „Co z toho, dej mi ty klíče!“ Začala jsem plakat A on? Jak to spatřil, šel do kuchyně, nalil si vodu a šel za mnou Zeptal se mě, jestli bych mu nedal kapesný o měsíc napřed, že prý to nutně potřebuje. „Na fet ti dávat nebudu.“ Jsem napjatým, klepavým hlasem oznámila. „Mami, co blázníš? Já a drogy – nikdy.“ Do očí zalhal mi do očí. Moje krev. Můj život. Můj syn. Lže mi do očí. Jak mi tohle udělal, otevřela jsem dveře a řekla jsem mu o všem, co vím. Křičela jsem. Nervózně jsem v rukou mačkala cíp halenky. Mluvila jsem rychle a jasně. Byl v šoku. Pamatuji se na má poslední slova. Nikdy bych si nemyslela, že bys mi byl schopen do očí lhát Miluju tě, ale pro oba bude lepší odejdeš- li odsud a pokud možno okamžitě. Mám tě ráda, ale nad mými city převládá beznaděj, která mě nutí k tomu, co teď dělám. Pavlíku byl si mi vším, celý můj život si vyplňoval ty Až ti bude nejhůř nechoď za mnou. Dneškem končí můj život, protože už tě tu nikdy nechci vidět a s tebou odchází i můj život.

Odešel. A s ním všechno, co jsem milovala. Možná jsem udělala špatně? Možná jsem se jen trochu spletla. Možná jsem udělala správnou věc? Ale jak jsem to měla ovlivnit? Udělala jsem vše, co se podle knih dělat dá A pomohlo to? Můj syn se mi vzdálil na tolik, že jsem ani nepoznala, že patří mezi narkomany. Dělal vše, co každé dítě. Sportoval. Měl kamarády. Doma jsme problematiku drog řešili neustále! A k čemu mi to bylo? Teď jen vím, že nechci doma jen, když se sem prijde vyspat. Pravidlo osmé: jak se zajiskří jiskra žít Pro koho? Vzpomněla jsem si na citát od Euripida, cituji: „Ve svých dětech žijeme dál“. Zvláštní citát, pro mě dost krutý, protože já ve svém dítěti zemřela. Pravidlo desáté: Vyhodíte – li dítě z domu, připravte si revolver nebo jed

To je vše, co jsem Vám chtěla napsat. Nemohu dál žít s pocitem viny. Můj syn mi byl vším. Byla jsem pro něj mámou i tátou. Zahrnovala ho láskou. Měl vše A výsledek? Dopis, který jsem napsala nemám komu adresovat. Jen chci, aby má smrt byla vysvětlena. Neutíkám před problémem. Byla jsem postavena před problém, který se nedá řešit nejhorší zjištění pro matku je když se dozví, že její syn udělal něco, co by od něj nikdy nečekala. Pravidlo jedenácté: Bojíte – li se smrti, nepořizujte si děti

Sklenice vody, prázdná plata od prášků Teď jen čekám na smrt Pořád myslím na Pavlíka. Miluji ho. Ať udělal cokoli, vždy ho budu milovat.


31.10. 2006
Veronika Pilařová, 2.D
1. písemná slohová práce
téma: Latinsko-americké a standardní tance
Referát

Osnova: I. Úvod – tanec
II. 1) Jak dělíme tance
2) Technika
3) Výraz
4) oblečení
III. Závěr – Hurá na soutěž

Tyto tance jsou velmi rozšířené a oblíbené po celém světě. Většina z nás se s nimi setká v tanečních kurzech a tím skončí. Ovšem jsou i tací, kteří chodí do tanečních klubů a tancují závodně.
Tyto tance se tancují v párech (chlapec – dívka) a mají dvě základní rozdělení. Dělí se na Latinsko-americké (Cha-cha, ---, Rumba, Jive, Paso doble) a Standardní (Waltz, Tango, Valčík, Foxtrot).    Z těchto tanců se ještě vyvinuly další, například z Foxtrotu Quickstep, ale jejich technika je víceméně stejná, proto je nebudeme podrobněji rozebírat. Jediné co se mění je rychlost jejich provedení.
U všech těchto tanců jsou stejně důležití tyto tři věci: Technika, výraz a oblečení.
Začneme technikou. Abyste dobře termínu technika porozuměli, představme si své tělo a všechny jeho části. Každá část má svou pohybovou (či popř. nepohybovou) úlohu a svoje tempo. Ještě předtím, než si podrobně vysvětlíme techniku, řekněme si, co je důležité, 1) stát rovně s hlavou nahoru, 2) zastrčené břicho i zadek 3) tancovat do rytmu. Ale zpět. Technika tudíž neznamená jen naučit se kroky, ale i je správně chodit. Např. v „Latině“ je většina nášlapů přes bříško chodidla, a ve „Standardu„ je to přes patu.
Každý tanec má svůj základní krok, který musíte zvládnout, pokud se chcete učit další figury a z figur sestavovat sestavy.
Např. latinský tanec Jive je velmi složitý. Základním krokem je přešlap a tři kroky na jednu stranu a tři kroky zpět. (Neuvádím na kterou stranu z důvodu, že nerozlišuji kroky partnerky a partnera). Poté si třeba uděláme figuru „Stop and Go„ (Zastav se a jdi), kdy partner podtáčí partnerku, zastaví ji a zase jí navede, aby se otočila a přešla do zákl. kroku. Takto bychom mohli přidat další figury a vytvořit z nich sestavu.
Když už zmíníme kroky, tak nesmíme zapomenout na ruce. Ty v „Latině„ vykonávají krouživé pohyby, zatímco ve „Standardu„ máme dané pevné držení, neboli postavení, které se během tanců nemění. Zbytek těla pak má v každém tanci svou pohybovou úlohu.
Po technice musíme dbát na výraz. Nejdůležitější je výraz obličeje. Tanečníci se většinou tváří velmi příjemně, protože to, co dělají, dělají pro zábavu, tudíž nemají proč se tvářit vystresovaně. Ale například v Tangu, či Pasu doble, kdy je tanec velmi vášnivý a ostrý, mění svůj výraz na tvrdý až kamenný.
Dalším a posledním bodem je oblečení. Jako všude i tady existují nějaká pravidla odívání. Ta se mění podle taneční třídy a podle oficiálnosti soutěže.
Standardní oblečení je jednoduší, než na „Latinu„. Pán má bílou košili s bílým motýlkem a frak. Na nohou má lakýrky a může mít jako doplněk manžetové knoflíčky. Dáma má dlouhé šaty se širokou sukní jakékoli barvy, silonky a plné lodičky.
V „Latině„ je odívání u mužů velmi podobné jako ve „Standardu„. Jakákoli košile jakékoli barvy    většinou napůl rozepnuté nebo uplé triko s dlouhým rukávem. Kalhoty do zvonu a též speciální boty, ovšem ne lakýrky. Žena má šaty s krátkou sukní. Tyto šaty většinou ani jako šaty nevypadají, protože se skládají spíše z cárů látek různě sešitých k sobě. Dále jako ve Standardních tancích silonky, ale už ne plné lodičky, ale boty na podpatku s volnou špičkou.
Každý pak může mít libovolné doplňky, jako je např. umělá růže vpletená efektně do vlasů.
Pokud všechny tyto věci splňujete, tak vám nezbývá nic jiného než vyrazit na soutěž a vyhrát.


Poslední souboj

Vítr se proháněl po planině. Ashugarus, sedící rozkročmo na zádech svého magií vytvořeného draka, pozoroval nebesa. Byla protrhávána výbuchy čiré energie, podstaty celého světa a vesmíru. Se zlatě se třpytícím stvořením, jenž mu sloužilo nejen jako dopravní prostředek na neskutečné vzdálenosti, komunikoval výhradně telepaticky, jelikož v prostoru, kterým cestovali, by nebylo možné slyšet jediného slova. Ačkoli nyní bezpečně seděli na zemi, bylo lepší odložit jakékoli jiné komunikační prostředky stranou, už kvůli možnosti, že by je někdo... nebo snad něco mohlo zaslechnout. Drak vyslal k Ashugarusovi myšlenku... "Jsme na lovu?"... "Ne, vyčkáváme" ozval se jeho vládce v drakově mysli. Zástupy jeho služebníků, stvořeních nepředstavitelně znetvořených, plynuly za jeho zády do nového domova, hluboko do jeskyní svého pána. Nemohli namítat, On je stvořil. Byli jeho a mohl si s nimi dělat, co se mu jen zlíbilo. Jejich mysl byla uvězněná, neschopná samostatného uvažování... byli jen jeho...

Seshora z nebes se ozvalo zaburácení. Skrze energetická pole pronikl na zádech temně černého draka, poslední člen jeho rasy. Vyzývavý dračí řev přiměl Ashugarusova miláčka k další myšlence... "Budeme bojovat?"... Dračí mysl byla také svázána pouty svého majitele, přesto však dokázala odolávat více, než podřadní tvorové, právě plynoucí do domova svého Pána a nesoucí všechny jeho poklady, včetně několika uvězněných démonů nejvyšších kruhů smrti. Přesto však byla Ashugarusova odpověď záporná... "Ne nyní!"... Ihned poté vycítil zklamání svého zvířete, ale bylo mu to lhostejné. Sledoval druhého draka, spirálovitě se snášejícího k němu. Pozvedl paži k pozdravu. Korken mu pozdrav oplatil a pomalu se snesl se svým drakem poblíž něj. Jeho černě oranžová zbroj zářila ve slunečních paprscích, když sestupoval ze hřbetu svého draka... I Ashugarus takto učinil. Dokud nestáli tváří v tvář, oba mlčeli. První promluvil Korken... "Jak víš, zůstali jsme už jen my dva. Nechtěj ukončit život jednoho z nás jen kvůli tvé lakomosti!"... Ashugarus věděl, že Korken je z něj vystrašený, ačkoli to nedával najevo. Věděl také, jaké bude jeho rozhodnutí, ale vzhledem k úctě ke svému druhovi, mu i nadále naslouchal... "Připoj se ke mně, jen spolu budeme schopni sestavit tak mocný artefakt, že ani bohové se proti nám nebudou moci postavit! Nedělej ze sebe hlupáka, víš moc dobře, že nic takového sám nedokážeš!“... Ashugarus mu hleděl přímo do očí. Pohledem, který by každého smrtelníka přiměl prosit o milost. Pohybem tak rychlým, že jej nikdo krom Korkena nedokázal zachytit, vytáhl meč z pochvy... jako by se mu náhle objevil v ruce. Bez jediného ucuknutí pohledu uťal ruku jednomu ze svých služebníků, jednomu z těch mála, co ho doprovázeli. Ten se ihned svalil k zemi v křečích za křiku vyjadřujícího překvapení a neskutečnou bolest. Jeho Pán však nechtěl být rušen, proto jednou jedinou myšlenkou změnil jeho tělo v ohořelou figurínu, která se během několika sekund rozpadla na popel. Ke Korkenovi s klidným hlasem prohlásil... "Víš moc dobře, jak mi záleží na životě tvém, mém, či kohokoliv jiného. Teď se otoč a odleť. Jdi někam, kde se naše cesty nezkříží... někam, kde nebudeš překážet mým potřebám! Jsi nic, stejně jako vše ostatní v tomto vesmíru."... s tím se otočil a pomalu odcházel ke svému mazlíčkovi. Korkenovi se v té chvíli prohánělo myslí neskutečné množství myšlenek, nevěděl, co má dělat. Rychle doběhl ke svému draku, vyšplhal se mu na hřbet a za hřmotu mávajících křídel se vznesl zpět do oblak. Ashugarus mezitím došel ke svému drakovi, který se ho otázal... "Co se bude dít teď?"... Ashugarus se vznesl pomocí ovládané energie mezi jeho křídla... "Teď budeme čekat"... "Budeme čekat? Na co budeme čekat?"... Ashugarus již nemínil ztrácet čas touto konverzací a zahleděl se opět na nebesa. Ta byla stála porušována proudy energie, od jednoho obzoru až k druhému. Ashugarus cítil, jak pronikají do samotného času a prostoru, jež mu byl natolik vzdálený, že o něm nedokázal ani přemýšlet. Zazněl zvuk, přesně tentýž, jaký zazněl při prvním příchodu svého druha. Jeho zorničky se ani nepohnuli, stále s ledovým klidem pozoroval oblohu, když v tom uviděl, spíše ucítil jisté narušení prostoru a nad ním se objevil černý drak, řítící se přímo dolů. Jeho myšlenky se shodovali s drakovými, ten se ihned vznesl do vzduchu. Zmenšující se vzdálenost obou bytostí přinášela blížící se a nevyhnutelnou srážku.

Ashugarus poprvé porozuměl pocitu, jenž se skrýval v Korkenových očích. Byl to úděs. Úděs očekávání své smrti. V tu chvíli si uvědomil, jak ubohý Korken vlastně je a jeho odhodlání zabít ho ještě vzrostlo. Nasměroval draka vpřed a ten zaburácel svou výzvu proti svému protivníkovi. I Korkenův drak tuto výzvu zopakoval. V tu chvíli se do sebe pustili vším svým uměním, jaké za celý svůj život získali. Ashugarusova zlatá čepel kmitla nad hlavou a udeřila, přičemž rozťala černě oranžový štít s erbem Korkena. Bylo to téměř příliš snadné, přesně, jako Ashugarus očekával. Korken, díky svým bláznivým nápadům s vytvořením artefaktu, ztratil velké množství své bývalé síly. Ještě dvakrát, třikrát Ashugarus ťal, jeho zlaté ostří se mihlo vzduchem a poslední z jeho bratří se sesunul ze zad svého draka. S dunivým rachotem dopadl na zem. Ashugarus použil své umění pohybovat se i bez pomoci svého draka, aby se přiblížil k drakovi Korkena. Pozvedl svůj meč, vyřítil se proti němu a bez jediného zaváhání mu vyřízl hrdlo. Snesl se zpět k tělu Korkena, ve kterém ještě přebývala jiskřička života. Ten se na něj obrátil s otázkou... "Proč?"... "Víš moc dobře proč. Přinesl jsi konec všemu jak bývalo, všemu, jak jsme znávali dříve... Jen proto, abys vytvořil artefakt vyrovnávající se moci bohů. Toto nemělo být nikdy připuštěno, i přes sílu naší rasy!"... Korken sebral poslední síly, aby ještě vyslovil... "Měl jsem právo se o to alespoň pokusit!"... V tu chvíli mu Ashugarus oddělil hlavu od těla jediným pohybem svého meče... "Není žádné právo, je jen moc.“... S pohrdáním v očích se otočil a zamyslel se... Je toho ještě tolik, co se musí udělat...


Hadravová Kateřina
VII. A
22. února

2. Slohová práce
(charakteristika)

Můj táta
Popisuji svého tátu, kterého mám moc ráda.
Táta je vysoký, ale břicho má jako balón.
Vlasy se mu nevlní, jelikož jsou krátké a černé, ale sem tam mu vykukuje i nějaký ten šedý vlas. Jeho čelo je lesklé a oči se mu zelení. Velký nos mu vystupuje z obličeje. Ústa má velká, ale nevýrazná.
Můj táta je velice chytrý a moudrý jako sova, také je vtipný a hodný, ale umí se pořádně naštvat.
Mezi jeho záliby patří koukání na sport v televizi a lyžování. Rád cestuje.
Oblíká se sportovně, ale do práce nosí oblek, košili a kravatu.
Mám ho moc ráda, i když mě poslední dobou trochu zlobí.


5. prosince 2008
Vavřinová Lucie
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět v roce 3008

Osnova: 1. popis – poloha
2. nejlepší objev – teleport
3. okolní státy
4. jídlo a odpadky
5. města <šipka měnící pořadí bodů 4 a 5>
6. vady vynálezů
7. představa světa a plány budoucnosti
8. dodatek

Můj svět v roce 3008 se nachází na malé ploše, obklopen ostatními státy. Můj svět je totiž název mého státu. Je to stát ve kterém je spousta obyvatel, hodně řek ale žádné moře. To se nachází v jiném státě.
Moje představa „světa“ v roce 3008 je trošku naivní. Představuji si v něm velice dobře vybavené nemocnice. Všechny nemoce se dají již léčit a existuje víc přístrojů na zkoumání a nové objevy.
V této době již existuje teleport, což je malá krabička, vypadající jako navigace GPS nebo mobilní telefon. Díky teleportu se dostanete skutečně všude. Zacházení s ním je opravdu jednoduché, stačí zadat místo kde se právě nacházíte, dále zadat místo kam se chcete dostat a stisknete tlačítko. Přístroj fuguje s přesností na 1,5 metru. Vynálezce dostal za tuto „krabičku“ Nobelovu cenu. Tento způsob dopravy je hodně dobrý. Je ekologicky i ekonomicky výhodný. Do vzduchu se vypouštějí pouze signály družicím, nikoli žádné splodiny.
Okolní státy jsou také velmi vyspělé. Vlastně všechny státy jsou na stejné úrovni a komunikují a kooperují s těmi ostatními. Dokonce i rozvojové země se z chudoby dostaly do popředí. Většina dětí chodí do školy, protože ve škole se můžou velmi dobře vzdělávat. Školy jsou krásné, moderní budovy, kde se děti a studenti díky barevnému vybavení a přístupu všech lidí cítí dobře. Vzdělávají se pomocí interaktivních her, které jsou zábavné, poučné a ne vždy lehké. Města jsou povětšinou klidná, až na pár rušných ulic, které jsou určeny pro cizince. Je zde spousta zeleně a krásných zarostlých parků. Ve středu města se nachází „klubové podsvětí“. Je to spousta klubů, které jsou hojně navštěvováni. V této době jsou kluby umělecká díla. V některých najdete malířské umění, jinde zase oceníte řezbářské umění mistrů.
Jídlo se balí do ochrané atmosféry, proto je všude malé množství odpadků. Ale odpadky přeci jen existují a proto musí být v každém městě nebo vesnici velká díra na odpadky. Tato díra funguje tak, že vyhodíte odpadek, který se rozdělí na jednotlivé části podle složení, například na papír, plast, sklo směs... Dále putuje každá složka jiným potrubím do malé místnosti, kde se zpracováva na výchozí produkt.
I náš svět má samozřejmě nějaké vady. Obča se stane že se v teleportu člověk rozdělí na pár částí, například jeho noha doputuje do Frenštátu ale zbytek těla je již na Radhošti. To pak stačí zmáčknout tlačítko restart, a objevíte se zase na začátku trasy.
Mnozí z nás si nedokáží představit jaké by to bylo žít v roce 2008 ani desítky nebo tisíce let před tím, proto teďko pracuje na na novém projektu. Vynalézám krabičku, se kterou by se dalo cestovat časem.
Na úplný závěr bych chtěla dodat, že moje představa o žití v tomto roce (3008) není představa světa, ve kterém bych já chtěla žít.


A zase bylo jaro. Sem tam bylo někde trochu sněhu, ňáká ta kytička, i ňáká zvířátka se probouzela. Ale jednou se mi přihodilo něco úplně nečekaného. Už bylo jaro, ale sních nechtěl rostát. Pořát bylo chladno, i rampouchy ještě byly. A tak to šlo pár jarních dnů a konečně uz nebyl sníh a led. Na ten zážitek nikdy nezapomenu. <img rampouchy>


21.4.06
Postránecký
2. slohová práce
Příliv

Větry bičovaly písčité pobřeží jakéhosi ostrova. Všude se rozprostírala tma. Byla nejtemnější hodina. Ta před svítáním. O několik minut později se ozvalo slabé zasténání. Muselo patřit muži, protože bylo hluboké.
Náhle se tento muž probudil. Právě začínal příliv a nohy, zatím ležícího muže, začalo omývat moře. Cizinec začal pomalu nabývat vědomí a nejprve se po několika hodinách pořádně nadechl. Do nosu ho ihned udeřila vůně jakéhosi ovoce, které neznal. Tělo měl celé potlučené a oděv na několika místech roztrhaný. Na kůži na nohou cílil stejný pocit, jako když se vám dostane sůl do rány. Po několika okamžicích, kdy vnímal okolní svět jen pomocí čichu, muž vstal a rozhlédl se. Za jiných okolností by toto místo považoval za ráj na zemi. Jeho očím se totiž naskytl pohled na takovou krásu, kterou ještě v životě neměl možnost spatřit. Nejprve se rozhlédl směrem na sever, kde se rozprostíral nekonečný oceán, který se třpytil v paprscích vycházejícího slunce. Poté stočil pohled na stranu západní, kde se rozprostíral palmový háj. Tyto palmy se kývaly a šuměly a tu a tam zahlédl mezi palmamy stín, snad nějakého zvířete, které si vyšlo na brzkou ranní procházku. Příliv pozvolna stoupal a muž, který se nehnul z místa, kde ho moře vyplavilo, měl už celá chodidla potopená ve vodě, ta ho nepříjemně štípala v místech, kde měl četné oděrky. Když se již dost nabažil pohledu na překrásný palmový háj, rozhlédl se i směrem východním, kde spatřil v paprscích slunce keře, na kterých seděli ptáci. Byly tam všechny druhy od zářivých papoušků po druhy malých zpěvavých ptáků, které muž neznal. Ptáci jako na povel začali zpívat jako o život. Uším cizincovým to lahodilo.
Po chvíli mu však jakýsi hlas našeptal, aby pohlédl i směrem jižním. Jestli výjevy na předchozích stranách byly krásné, pak se s tímto ani při nejmenším nedaly srovnávat. Na jižní straně se totiž rozprostíral prales. V celé své nádheře se před ním vztyčil a jakoby očekával, že ho cizinec navštíví. Muž se chvíli zdráhal, avšak po chvíli se nechal zlákat těmi úchvatnými stromy a šel si hranici pralesa prohlédnout zblízka. Prales se nacházel na samé hranici písčité pláže a travního porostu. Tráva byla orosená ranní rosou a cizincovým chodidlům se tedy po delší době konečně ulevilo. Jak kráčel vstříc tomu na první pohled nekonečnému, jakoby k němu začalo doléhat jakési šepotání. Nevěděl co to je. Chvíli si ale pohrával s myšlenou, že se mezi sebou baví ty vzrostlí velikáni. Tuto myšlenku ale záhy opustil, když mu došlo, že si jen vítr pohrává s jejich korunami. Byli krásní. Každý z nich měřil něco k dvaceti metrům, ale našli se mezi nimi i stromy, které dosahovaly výše i něco ke třiceti metrům. Na stromech si všiml ještě další zvláštnosti. Jako kdyby byly spoutané liánami. Byly úplně všude. Pak překročil hranici pralesa a už ho nikdy nikdo nespatřil.


Vojtěch Soudný, I. E.

2. písemná práce
Bílá vrána
(charakteristika)

Osnova: 1) setkání s ženou z řady vybočující
2) to, co jsem v ní viděl dobrého
3) a co špatného + miniúvaha
4) závěr mého setkání (resumé)

Nepřišla odnikud. Najednou tu stála. Vzala mi pohled a upoutala ho na sebe. Co jsem mohl dělat když její krása řekla mi: „Dívej se. Ty, dívej se.“ A já přitahován k zemi a kní jsem se zahleděl.

Neviděl jsem její tvář, nýbrž vše, co jí vevnitř hrálo. Úžasné kouzlo zahalené do pozemské slupky. Viděl jsem zahrady plné života. Kde smrt a čas nevládnou tvrdou rukou. Rozkvetlé stromy, košaté koruny. Studánka zurčící a z ní vytékající potůček, co vkládá životu moc úst světa. Ptáci, co krouží nad našimi hlavami, pestré zbarvení jejich křídel roddávajíce pocit svobody a volnosti, to všechno ukrývalo její nitro. To, co bylo v ní se nedá polepit lidskými štítky jako úžasná, sympatická,... Na to lidská řeč nestačí. Je to jako západ a východ slunce v jedné podstatě. Jako čas a prostor v jedné podstatě.
Není důležitý její vzhled, naopak v tu chvíli mi připadal zanedbatelný. Když se teď snažím si vybavit její nos oči a celé dohromady dávající obličej, ruce, nohy, ňadra, boky. Musel bych si to vymyslet. A ani bych to asi nesvedl. Jak mohou být na jednom obrazu východ i západ slunce najednou? Nelze! Nelze najít podobu, která by souzněla s tím, co uvnitř nosí a já to zřel.

Lesy lásky. Jedna strana. Jedna ruka. A co druhá? Ano, vedle ní stála druhá, nebo z ní vyšlo její druhé já. Tmavé, opak světlého?

Její druhá strana byla jako bouře, jako po teplém létě přijde lezavá zima. Jako vítr prokluzující pod prahem. Jako síla, co nám říká přestat s žitím. Neradno vypodobnit tu druhou. Alespoň ne pro mě. A je přirozeným stavem člověka světlo ci tma. Smích nebo stesk. Co když nic z toho. Jednou smutný a jednou veselý. Vykompenzovat světlo tmou a tmu světlem. Když jsem ji poznal a přemýšlel o ní přišlo mi, že se se mnou něco stalo. Že mi v něčem pomohla. Ale ne. Byl to klam. Žiju stejně beze změny.

V dnešní době častý výraz: 2 v 1. Nelze rozdělit dvě tyčinky TWIX. Ne na dvě charakteristiky. A tak porušit všechny zásady a odtrhnout se od nich. Odjet autobusem. Už se rozjíždí. Vysvobozen nebo uvězněn.


DLOUHÝ ZÁPAS

Soupeř skvělým úderem ukončil utkání. Porazil mne bez jakýchkoli potíží. Přesto jsem z kurtu odcházel se vztyčenou hlavou. Přihlížející k utkání se náhle zvedli ze sedadel a začali tleskat. Prohrál jsem rozdílem dvou tříd, přesto jsem na sebe byl pyšný. Po odchodu z kurtu si se mnou potřáslo rukou několik desítek lidí. Blahopřáli mi a přáli hodně štěstí. Před osmnácti měsíci bych po takové prohře nemohl studem ani promluvit, tento den pro mne tato prohra měla význam velkého vítězství. Přišel jsem do šatny a sedl jsem si do rohu. Díval jsem se z okna a prohlížel si jediný mráček na obloze. Přemýšlel jsem nad tím, jak jen si se mnou osud pohrál. Začal jsem vzpomínat, když mě najednou mé myšlenky zavedly o rok a půl zpět do míst, kde se zrodila nejtvrdší zkouška mého života.

Psal se 22. prosinec a já jsem právě po fenomenálním výkonu vyhrál v Paříži svůj první turnaj v mužské kategorii. Hned den nato byly snad všechny světové sportovní deníky plné oslavných článků na mé výkony. Byl jsem novináři označen za největší talent světového tenisu. Vše bylo skvělé. Už mě ani nemrzelo, že jsem před dvěma měsíci předčasně zanechal studia třetího ročníku střední školy. Teď byla má budoucnost spjata jenom a pouze s tenisem.

Nemohl jsem se dočkat, až přijedu domů na Štědrý den. Měl jsem již sbaleno a opustil jsem hotel. Venku na mne čekalo taxi. Než jsem nasedl, spatřil jsem na protější ulici butik. „Něco přeci musím koupit mámě,“ uvědomil jsem si jako správný syn. Přeběhl jsem rychle ulici a během tří minut vybral šálu a rukavice. Musel jsem spěchat, protože odlet se konal za necelou hodinu. Bez rozhlédnutí jsem se rozběhl směrem k taxíku. V momentě, kdy jsem vstoupil na přechod, jsem ucítil hroznou ránu. Vzlétl jsem vysoko do vzduchu a spadl pravou částí těla k zemi. „Jsem v pohodě, jsem v pohodě,“ říkal jsem si. Najednou se mi začalo chtít spát. Položil jsem se k zemi a usnul.

„Už se probouzí, už se probouzí,“ uslyšel jsem známý hlas. Otevřel jsem oči a spatřil mámu, tátu a svého trenéra Horsta. Ležel jsem na bílém lůžku a měl jsem na sobě bílé pyžamo. Nebylo těžké poznat, že jsem se nacházel v nemocnici. „Co se stalo?“ zeptal jsem se. „Už je všechno dobré, Pavlíku. Stala se nehoda. Byl jsi v bezvědomí tři dny. Ale všechno už je... všechno bude v pořádku,“ ujistila mě máma. Neměl jsem důvod nevěřit. Kromě sádry na levé noze se zdálo být vše v pořádku. Pouze jsem cítil bolest v pravém rameni. Podíval jsem se na něj a bylo obvázané. „Všechno zvládneme, neboj,“ řekl táta a máma se rozbrečela. „Co je?“ nechápal jsem mámin pláč. „Nic, neboj, jsi zdravý,“ vyhýbala se odpovědi máma. „Co mám s tím ramenem?!“ zakřičel jsem. Máma se rozbrečela ještě víc. Podívala se na tátu a kývla na něj, jako by mu k něčemu dala svolení. Táta si sedl ke mně na postel. „Pavle, jsi naprosto zdráv a to je hlavní. Po nehodě jsi ale nešťastně dopadl na pravé rameno. Podle doktorů už nesmíš to rameno nijak příliš zatěžovat.“ Nechápal jsem, co myslel tím zatěžovat. „Táto, budu s tou ruku ještě někdy hrát tenis?“ přešel jsem k věci a mé srdce se rozbušilo. Táta mlčel a podíval se na mě s lítostí. Pochopil jsem...

Ležel jsem doma na posteli a díval se do zdi. Cítil jsem bezmoc. Co teď? Mé sny a cíle byly ztraceny. Tenis jsem hrát nemohl, do školy už jsem nechodil. Sázka na jednu kartu se nevyplatila. Vůbec jsem nevěděl, co dál. Vlastně jsem ani neměl vůli jít dál. Celý měsíc jsem takto ležel den co den na posteli a téměř nevycházel ze svého pokoje. Dlouho se mi nikdo neozval. Asi už nikoho troska s rozbitým ramenem nezajímala. Na stole se válel tři dny starý výtisk sportovního magazínu, na jehož přední straně stál nadpis, který přesně vystihl mé psychické rozpoložení: „Pavel na kolenou – tenis už si nezahraje!“ Správně, byl jsem na kolenou.

Týdny a měsíce utíkaly a v mém životě se moc nezměnilo. „Pájo, máš návštěvu,“ zavolala na mě jednoho poledne máma. Neměl jsem tušení, kdo to mohl být. „Nazdar svěřenče! Tak jak to jde?“ ozvalo se. Ve dveřích se objevil můj bývalý tenisový trenér Horst. Byl jsem jeho návštěvou opravdu potěšen. Poprvé od skončení s tenisem jsem se někomu plně vypovídal. Horst mé pocity chápal. Sám si nedovedl představit, co by dělal, kdyby musel skončit s tenisem. Tenis byl nejen mým zaměstnáním, ale i hlavní životní náplní. Moc mi ten sport chyběl. „Tak si teď pojď zahrát,“ navrhl Horst. „Nech toho. Dobře víš, že nemůžu. Upadla by mi ruka,“ odpověděl jsem. „Máš snad i levou, nebo ne?“ odpověděl Horst. Myslel to vážně? „Víš co. Jdeme hrát. Vezmi si věci. Prostě to zkusíš levou!“ uzavřel konverzaci Horst a já nenamítal. Vzal jsem věci a šel.

Všichni v tenisovém klubu na mě koukali jak na mimozemšťana. Převlékl jsem se a po půl roce jsem opět vzal do ruky tenisovou raketu. Bylo skutečně zvláštní držet ji v levé ruce. Přišel jsem na kurt a začali jsme volně hrát. Bohužel levá ruka vůbec neposlouchala. Téměř jsem se netrefil do míče. Měl jsem vztek. Já, bývalý špičkový hráč, se ani nedokážu trefit do míče?! Z rozhořčení jsem uchopil raketu do pravé ruky. „Tak je to správně,“ říkal jsem si. Už při nápřahu mě ale zaplavil proud bolesti. Zakřičel jsem a téměř všichni v tenisovém areálu se podívali mým směrem. Přišel ke mně Horst. „Co mi asi řekne?“ divil jsem se tiše. „Zítra půjdeme hrát zas. Vyzvednu tě ráno v osm.“

Den poté jsme šli tedy opět hrát. Tentokrát už mi ani tolik nevadilo, že mi to vlastně vůbec nešlo. Rozhodli jsme se takto hrát každé ráno a já si to postupně začal upřímně užívat. Získal jsem nový koníček, který mě bavil a který mi dal novou radost z žití. Můj tenisový pokrok byl minimální, ale na tom mi po čase přestalo záležet.

Získal jsem novou energii. Chtěl jsem nějaký nový cíl. Nemohl jsem být špičkový tenista, tak jsem musel zkusit něco jiného. Byl konec června a já se rozhodl vrátit se do školy! Střední škola, kterou jsem dříve navštěvoval, mi vyšla vstříc a zaregistrovala mě k sobě na září jako studenta čtvrtého ročníku. Jedinou podmínkou bylo složení rozdílových zkoušek ze všech předmětů. Nastal čas pilného studia!

S velkým odhodláním jsem šel úspěšně zkoušku po zkoušce. Na konci srpna jsem složil svou poslední zkoušku a stal jsem se studentem čtvrtého ročníku střední školy. Na nový stereotyp jsem si lehce zvykl. Studium mě bavilo, protože mi dalo novou motivaci i nové dobré přátele. Každé odpoledne jsem nadále trénoval tenis levou rukou. Každý den jsem udělal malý krůček. Byl jsem trpělivý, protože jsem věřil, že za čas tyto malé krůčky vytvoří krok velký.

Když jsem složil maturitu a škola pro mě skončila, spokojeně jsem s kamarády a rodinou začal užívat léta. I když mi stále moc chyběl můj život před zraněním ramene, bolest a smutek už zmizely. Touhu po tenisových zápasech jsem však v sobě popřít nemohl. Nedokázal jsem se zkrátka obejít bez adrenalinu, který mi tenisový život poskytoval. Moc jsem se chtěl ještě jednou ocitnout na tenisovém turnaji. Odhodlal jsem se proto čelit další výzvě. Na začátku července jsem se rozhodl startovat na jednom z pražských tenisových turnajů.

Již po prvním míči jsem věděl, že nebyla šance na dobrý výsledek. Neměl jsem v levé ruce dostatek citu ani síly. Přesto jsem si zápas užíval. Bojoval jsem jako lev o každý míč. Soupeř si se mnou hrál, mně to ale nevadilo. Na výsledku zápasu mi snad poprvé v životě vůbec nezáleželo. Opět jsem dělal to, co jsem nejvíce miloval – hrál jsem tenis.


Ahoj Evo

Dnes ti píšu v 80. výročím naší školy. Bylo to {7. listopadu}<in> a bylo to taky<in> supr, protože jsme naše vystoupení někdy cvičili nacvičovali<in> místo češtiny a muselyi jsme si na to i sehnat modré tepláky a bílé tričko. Také jsme do školy nosilyi na výstavu fotografie, staré učebnice a vysvědčení našich ma rodičů, babiček a prababiček. Program byl rozdělen na tři části jako první byla výstava těch fotek a tak dál. Některé děti pomáhaly paní učitelce hlídat ty<in> věci, aby je někdo nevzal. Druhá část byla taková že všechy třídy vystupovaly. První třída zpívala písničky druhá třída zpívala s první třídou třetí třída hrála představení o zvířátkách čtvrtá třída také zpívala a my jsme jim <tr-sem-1> pomáhalyi {při tom}<tr-odsud-1>. My jsme ještě měli tělocvik bylo to docela nebezpečné, protože jsme skákalyi kotouly přes lavičku a jeden přes drehého. Šestá třída předvádělya vyjmenovaná slova. Sedmá třída ukazovala jak vypadá vyučování nezbedných záků. Devátá třída ukazovala pár kousků z chemie. A Naše třída všechno ještě oslavovala sama<in> v pondělí, ale já byla nemocná a to je škoda.

Tak ahoj brzy ti ještě napíšu<.>

Eva


Japonsko 1405

Paříšž, 1. června 2010

Čau Adame

Dnes jsem byl na Eifelově věži

Letěli jsme letadlem. Koupali jsme se taky v moři. projeli

Zítra mám narozeniny. Kolumbus říkal, že mi dá nové pero, ale nedalmi ho. Re Připomeň mu, že mám narozky.

Nazdar

Adame

Adam


Téma: Tolerance – východisko z labyrintů násilí, nelidskosti a disharmonie ke svobodě člověka

Osnova: 1) Úvod; zZamyšlení se významem slova tolerance

2) stať – Výhody nevýhody tolerance

3) Závěr – řešení problému

Tolerance má pro mne dva hlavní významy. Tím prvním je dobrá vlastnost člověka, který nemá předsudky a snaží se najít kompromis. Tím druhým je však špatná vlastnost, a tou je lhostejnost. Myslím, že mezi těmito dvěma protipóly je velmi tenká hranice.

Mohu být velice tolerantní a myslet si, že každý má právo dělat si co chce. Je to jeho čistě soukromá věc. A on si za vše ponese své ovoce i následky. Je ale v pořádku tolerovat násilníky, rasisty a tyrany? Možná, že kdyby byla tolerance všude i v tom lepším slova smyslu. Byl by svět plný lásky a porozumění. Jenže tolerance, která má své výhody i nevýhody není řešením. Přece, každý z nás má pudy, které mu říkají,. „Ty jsi nejlepší,.“ „Ty máš pravdu a chceš vlastnit a určovat pravidla hry.“ „Snažíme se je potlačit, ale nikdy se to zcela nepovede a vždy se najde, někdo, kdo chce velit.

Myslím si tedy, že lékem není být tolerantní, ke všemu, ale naopak být nekompromisní, právě k těm lhostejným (příliš tolerantním) lidem, kteří stojí na zastávce, kde muž obtěžuje ženu, ale nikdo nezasáhne. K těm lidem, jako byl Hitler, Stalin a jim podobní. K těm co tolerují domácí násilí ve vedlejším bytě a nevadí jim hromady odpadků odpadků v parku. Mohla bych pokračovat, ale lepší bude, když se já sama budu snažit lidi pochopit a chovat se slušně.

Doufám, že já sama nejsem lhostejná, zavírajíc oči před problémy. Svým chováním mohu nejvíce přispět k harmonii, lidskosti a svobodě člověka. Snad tohle vše nevyznělo jako prohlášení právě zvolené Miss, která si přeje světový mír, ale jako úvaha.


Utajené sblížení

Byl krásný den. Ten den bylo slunečno, bez mráčku a foukal slabý vítr. Lehce si pohrával s okrajem bílého ubrusu, ležícím na jednom ze svátečně prostřených stolů. Stoly byly nahodile rozmístěny na rovné travnaté ploše. Kolem pobíhalo a výskalo několik dětí. Opodál stál hlouček lidí u stolu s krásným velkým dortem. Byl to svatební dort. Novomanželé se právě chystali sladce zdobený dort rozkrojit.

Ten den se všichni opravdu dobře bavili, tančili a smáli se. Jen nevěsta se občas nedočkavým pohledem podívala směrem k příjezdové cestě. Petr si všiml Katčiny netrpělivosti a pokaždé, když zachytil její posmutnělý pohled, zašeptal: „Neboj, on přijede.“ Ostatně sám by rád poznal mladšího bratra své milované ženy. Doposud se s ním nesetkal, ale už teď ho považoval za nespolehlivého a nezdvořilého „floutka“, když se ani na svatbu své sestry nedostavil včas. Z myšlenek ho vytrhl pohled na svou novopečenou manželku. Katka byla obzvláště krásná dívka s dlouhými černými vlasy, které kontrastovaly s jejíma velkýma modrýma očima. S Petrem se doplňovali, byl také velmi pohledný, dobře stavěný a jeho zelené oči zářily do dálky. Katka náhle vyskočila a široce se usmála: „Je tady!“ Opravdu, po příjezdové cestě se k zahradě blížilo starší, ale upravené a vylepšené auto. Zastavilo a ze dveří vystoupil mladý muž. Na první pohled se zdál být neupravený, ale zblízka to vypadalo, že jeho vzhled je přesně takový, jaký ho majitel mít chce. Byl dost podobný své sestře – delší černé vlasy, studánkově modré oči a vypracovaná postava. Kateřina se se svým bratrem bouřlivě přivítala, chvíli to vypadalo, že mu i vyčítá zpoždění, ale pak zavolala na svého muže a seznámila ho s ním. Petrovi stále David připadal nesympatický a v duchu ho považoval za nezodpovědného bohéma.

V průběhu večera se novomanželé dozvěděli, že David má problémy s penězi a bydlením a Katka mu okamžitě nabídla, že může zůstat u nich na farmě, dokdy bude potřebovat. Petrovi se to moc nezdálo, ale alespoň prosadil, že pokud bude chtít David zůstat, pomůže s farmou a hospodařením.

Druhý den se bratr začal zaučovat, ale práci se zvířaty a stroji viděl poprvé, takže mu Petr musel vše předvést a ukázat. A že toho nebylo málo – podojit krávu, vykydat hnůj ve stájích a chlívech, ovce vypustit do ohrady, nakrmit všechna zvířata, dojet do města pro starého pana Mayera, který na farmě nasedával na traktor a jezdíval na pole. Později odpoledně dostala Katka nápad, že by se mohli projet na koních a rovnou tak ukázat Davidovi okolí. Při té příležitosti se mohl naučit, jak osedlat koně. Katka se odběhla převléknout a pomoct začátečníkovi tak musel opět Petr. Přivedl ze stáje koně a poslal švagra pro sedlo a postroj. Strojit koně začal sám, a potom pobídl Davida, aby pokračoval. „Sem položíš ruku a...“ zarazil se, když se náhle Davidova ruka dotkla jeho. Na chvíli se střetli pohledem, ale oba rychle ucukli. Katka vyšla z domu.

Na společné vyjížďky se vydávali často, Katčin mladší bratr našel v jezdectví zálibu. Na jedné projížďce narazili na menší jezero u lesa. David spontálně seskočil z koně, svlékl se a zamířil přímo do vody. Se svlékáním se neostýchal. A proč taky? Na břehu stála jen jeho sestra a její muž. Katka se usmála: „Nechápu, proč nám nikdy nepředstavil žádnou slečnu. Asi s ním žádná dlouho nevydrží.“ Skutečně, Petr pohlédl na Davida, který svými tempy čeřil ve vodě hladinu. Po celém těle měl vypracované svaly, napínající se při každém jeho pohybu. Lesklé černé vlasy splývaly na jeho krku a ramenech. Byl to opravdu pohledný mladý muž. Petr se zarazil, nemohl sám uvěřit, nad čím přemýšlí a co ho napadá. Myšlenky zahnal políbením své ženy.

Minuly týdny a měsíce. David stále pobýval na farmě své sestry a zdokonaloval se v práci. Petr nakonec rád přijal výpomoc. Uvědomil si, že potom, co jeho dlouhodobý pomocník Martin odešel do důchodu, David jeho práci skvěle zastane. Blížil se čas Vánoc a práce na farmě bylo hodně. Katka pekla cukroví a mužská část šla do lesa na dřevo. Celou cestu i při práci bylo ticho. Nemluvili. Skládali už posledních pár kusů dřeva, když to ticho Petr už nevydržel a promluvil: „Já Katku miluji.“ David mlčel. Moc dobře věděl, co tím chce Petr říct. A také moc dobře věděl, že mezi ním a jeho švagrem něco je. Snad se toho bál míň než Petr. Udělal pár kroků a položil ruku na jeho rameno. Petr se pomalu otočil a sotva zvedl zrak, David se dotkl svými rty jeho. Prudce se od něj odtrhl. Byl zmatený a hlavou mu prolétlo spoustu otázek. Co kdyby se to dozvěděla jeho žena? Co kdyby se to dozvěděli lidé? A proč ho to jen zaskočilo, ale neznechutilo? Proč se mu tak zamotala hlava? A proč vůbec tolik otázek? Mělo by mu to přece být jedno, ba se vztekat nebo být na Davida naštvaný! Ale nebyl! Proč?

Cesta zpět na farmu byla beze slov. V domě se jeden druhému nevyhýbali, ale nikdo si ničeho nevšiml. Ani Katka, byla příliš předvánočně zaměstnaná. Petr i David cítili, že ve vzduchu je opravdu něco, co je spojuje. A jejich pouto bylo silnější. Jakoby náhodou se potkávali ve stájích, jakoby náhodou se potkávali v místnostech domu.

Byli rádi, že mohou být spolu, ale nikoho z okolí nenapadlo, že je mezi nimi něco víc. Ani Katku, která byla dokonce ráda, že se manžel s bratrem spřátelili.

Nadešel Štědrý den. Na svátky přijeli rodiče Petra i rodiče Katky a Davida. Sešla se celá rodina. Výzdoba domu byla skutečně velkolepá, Katka se opravdu snažila. Říkala, že letos je to opravdu výjíimečný Štědrý den. Asi jen ona věděla proč. Na všechny padla vánoční nálada. Po výborné večeři se všichni sešli u stromečku. Rozdali se dárky a pak se Katka postavila čelem ke zbytku rodiny a oznámila, že čeká s Petrem dítě. Všichni se tvářili užasle a radostně, jen Petr s Davidem se na sebe podívali nepopsatelným pohledem. Petr vtiskl Katce polibek na tvář a kolem novomanželů se utvořil hlouček novomanželů příbuzných.

Ráno se sešli všichni u snídaně. Kromě Davida. Musel brzy ráno i s věcmi odjet. Odjel bez rozloučení.

Katčin a Davidův otec se zamračil: „Já jsem vždycky říkal, že je David takový nezodpovědný bohém.“


TÉMA: REALITA JE NUDNÁ. DEJTE MI JINÝ SVĚT.

OSNOVA: 1. NUDNÁ REALITA?

2. VIRTUÁLNÍ SVĚTY A PŘIPADNÁ ZÁVISLOST.

3. MINULOST PROTI SOUČASNOSTI.

4. TOTÁLNÍ VYČERPÁNÍ?

5. NEDOKONALÝ, BAREVNÝ SVĚT.

Je realita nudná? Chcete jiný svět? Co je to jiný svět? Počítačové hry? Když budeme alespoň na malý moment sledovat hráče počítačových her možná pochopíme, že tento únik z reality do těchto virtuálních světů, tak možná pochopíme.

Kde jinde může být student velkým a uznávaným vojevůdcem, neporazitelným bojovníkem, nebo mistrem světa v čemkoli? Tento únik z šedivého světa čeká na každého, kdo si pustí nějakou tu hru. Jenže někdy se utíká na moc dlouho a tím pádem může vzniknout závislost. Jak dlouho stačí na vybudování závislosti, chorobné závislosti? Těžko odpovědět, je to zcela individuální

Dříve mladí lidé četli knížky, jistě čtou je i dnes, jenže ne v takové míře jako třeba před dvaceti léty. Dnes je to mnohahodinové sezení před obrazovkou počítače.

Jsou známy i případy, kdy mladík tak dlouho hrál svůj vlastní svět až musel být hospitalizován, protože zapoměl pít a jíst – přes dvacet hodin.

Je právě takovýto barevný svět, který je plný zvuků, jsme v něm silní a často vítězové, vhodný? Myslím, že ne Sám hry nehraji a nijak mi to nechybí. I když se mi někdy zdá realita „nic moc“, tak si raději čtu, nebo poslouchám hudbu, než aby jsem proseděl několik hodin u počítače. Je toto „mrhání časem“ opravdu únikem do jiného světa? Myslím ,že ne.


Konec zimy na mě působí dvěma pocity. Působí na mě smutně protože odtál sníh a nemůžem se koulovat, bobovat, sáňkovat, ale působí na mě i vesele protože budou kvést květiny teplota výrazně stoupne a navíc budou letní prázdniny. Co se týče zážitků mám jenom jeden: Šel jsem takhle jednou do školy a když jsem byl blízko parkoviště omylem jsem šlápnul do hromádky sněhu pod kterou byl led uklouznul jsem. Jak jsem padal bouchnul jsem omylem loktem o auto. Naštěstí nezačalo houkat, ale i tak jsem se co nejrychleji zvednul a vzal jsem nohy na ramena. To je asi tak všechno na co si o zimě vzpomínám.


12. dubna 2007
Šárka Korbelová, 2.C
2. písemná slohová práce
Pohled z okna
(umělecký popis)

Jsem ve škole. Sedím v první lavici prostřední řady. Máme hodinu českého jazyka. Právě se zkouší, takže ještě chvíli nemusím dávat pozor. Nenápadně koukám z okna. Ten pohled mě láká. Ráda koukám na stromy, které jsou z mého místa celkem pěkně vidět. Stromy jsou urostlé, jejich větve se natahují do všech stran, jako by se chtěly dotknout i těch nejvzdálenějších míst. Malé větvičky jen podtrhují důležitost větších větví, těch hrdě se tyčících dam. Zelené listy lákají drobné ptáčky k posezení. Stačí, aby jemně zafoukal vítr a lístečky se roztancují stejně jako tanečníci, pro něž hraje hudba. Tyhle lístečky na mě mrkají. I mě zvou k posezení, lákají mě ke koruně stromu. Listy, větve a mohutný kmen, to jsou ti, kteří tvoří nádherný celek – strom. Kmen plní svou povinnost a hrdě vynáší korunu stromu do nebes. Koruna stromu se s jistou noblesou dívá na vše kolem. Sluncem si nechává opálit tvář. Lístečky tvoří její košatý účes. Jak jsou stromy krásné. Aniž by se snažily, vyjadřují přesně a jasně pocity lidí. I když jen některých. Když tak koukám na stromy, které stojí u nás před školou, hned bych vyběhla ze třídy, vyšplhala se do koruny jednoho z nich. Natáhla bych se na větev, zavřela oči a poslouchala, co mi lístky pošeptají. Kouzelná podívaná. Stromy a jejich tajuplná moc, kterou cítím i přes tu dálku. O stromech muže člověk snít, se stromy může člověk cítit. Škoda jen, že můj pohled není jen o stromech. Mou pozornost poutá i obrovský dům. Je pěkný, barevný. Vyzařuje z něj taková neurčitá lenost a neochota vnímat věci kolem sebe. Jen tak si tam stojí a o nic se nezajímá. Stromy odsuzuje, brání mu ve výhledu. Chtěl by být pánem celého prostoru. Asi bych v něm nechtěla bydlet. Cítím z něho sobectví...
Už zvoní, zase jsem se zamyslela.


oOsnova:

(1 Milý Adame

(2 Tvuj dopis mě velmi potěšil

(3 Zájezd do recka

(4 Teším se na setkání s tebou

Milý Adame,

Tvůj dopis mě velmi potěšil. Četl jsme ho snad desetkrát. Jsem rád, že se Ti v nové škole líbí a máš hodně kamaradů.

Včera nám přišla nabídka ze Cvičení s jJájou na letecký zájezd do Řecka a autokarem do Chorvatska o letních prázdninach. Moje máma se rozhodla že pojedeme do Recka. Doufám že Ty a Tvoje máma pojedete také<.> Vzpomínám na letošní prázdniny v Bulharsku, které jsme si parádně užili<.>

Napiš mi, jak jste se rozhodli. Budu rád když budu mít na dovolené kamarady. Moc Tě pozdravuji a teším se na setkaní s Tebou<.>

Adam


VÝKALY! VÝKALY! VÝKALY!

OSNOVA:

I. vychytralý ranní tah

II. 1) překvapení

2) trénink

3) malí umělci

4) přehršel Vasilovi moče

5) čtyři kabinky

6) Ppech

Bylo jasné, teplé letní ráno, když zazvonil můj někdy více, někdy méně spolehlivý budík v pravidelný čas 5:04. Nezasvěceného by tato doba jistě překvapila, ale vstávat právě v této přesné minutě se mi v naší rodině již po léta vyplácí. V okamžiku, kdy vstanu, chce se mi obvykle poránu „na velkou“, podobně jako mému bratru. Doavid, jak mám zjištěno, má budík nařízen na 5:05 a mně ona minuta zajišťuje, že se dostanu na místo jako první. S pocitem

S pocitem vítězství projdu kolem něj, zamířím k místu proavidelného rituálu a vezmu za kliku. Co se však nestane?! Otec! Budu tedy muset zatnout zuby a doufat, že Doave bude konat v duchu fair play a postaví se za mě do fronty. Ve chvíli, když už tuším průser v pravém slovy smyslu ozve se kýžené spláchnutí. Už jsem měl slzy na krajíčku.

Jakmile se usadím, napadne mě, že to dnes bude trvat déle. „Chudák brácha,“ pomyslím si. Dopředu vím, že úkon budu muset dotáhnout někdy během tréninku, jinak mi ujede tramvaj a já přijdu pozdě. A skutečně je tomu tak.

Poté, co jsem se dopravil na bazén v Riegerových sadech, tak začne se po delším rozplování hlásit o slovo to, s čím jsem se ráno nestihl vypořádat. Ani tady však nemám nic jisté. Toalety u malého sklepního bazénku sSokola Královské Vinohrady jsou vybaveny pouze dvěma kabinkami, které jsou navíc permanentně obsazeny dvěma i více spolužáky, v tréninku řekněme méně svědomitými a opustit toto místo je v době, kdy se plave objemová série desetkrát čtyřista metrů, je donutí až moje odhodlání ulevit si do tamního odpadkového koše (než to pak čuchat, to radši půjdou plovat čtyřstovky). „Ježišikriste!“ vyjekne se smíchem jeden z nich a otevírá dveře svého úkrytu. „Ale dělej, ať mě tu starouš (trenér pan Srb) nenachytá!“ říká spolužák s příznačným jménem pro tuto chvíli Vít Rus. „Neboj“ ledabyle odvětím a sápu se za dvířka.

I po této již dvojité „ťafce“, co jsem dnes dostal od svých nemilosrdných útrob, mám dobrou náladu. Nejdu dnes totiž do školy. Čeká mě i pár dalších z našeho ploveckého klubu pravidelná zdravotní prohlídka a zátěžové testy. Poté, co se stavíme ve škole abychom se omluvili třídní, naoko kvapně odcházíme, přestože máme více než dvouhodinovou rezervu. Mohu jít tedy klidně domů a mám, dá se říci, volné odpoledne. Cestou procházím malým parčíkem, kde si zrovna hrají děti z mateřské školky. Některé k mému údivu hnětou figurky zvířátek z hmoty, v parcích hojně se vyskytující na jejíž původ se neodvažuji ani pomyslit. Nevěřícně na ně zírám a nekoukám se pod nohy. Chyba! V okamžiku mi podklouzne pata a já, když se ohlédnu, zjistím, že jsem šlápl do silně páchnoucí figurky jakési žirafy, důmyslně zhotovené z materiálu různé barvy a jistě i stáří. Snažím se dostat to s s podrážky otíráním o obrubník chodníku, když si všimnu ani 5ti letého hošíka jak ohromuje sevé snad ještě mladší spolužačky známou písní Sex je náš. Pobaven tedy pokračuji v cestě.

Na prohlídce proběhne vše jako vždy, když dostáváme známé nádobky ve tvaru obráceného kužele a jsme odesláni na toaletu s úkolem vrátit se se<in> vzorkem moči. Kamarád Vasil Nemočaj po vypití dvoulitrové minerálky se se mnou odebírá ke svému již třetímu pokusu s nadějí v úspěch. Vrátíme se a sestřička se plna očekávání táže Vasila: „Tak co?“ „Tr{o|s}chu mám“ odpoví Vasil podává jí svou nádobku. Sestřička se s úlevou obrací ke mně: „A co ty?“ Já při pohledu na Vasilův chabý výkon sahající sotva do poloviny nádobky, odevzdám jí hrdě tu svou, po okraj zaplněnou a sestřička tak polohlasně spíše pro sebe s úsměvem zamumlá: „No, vidíte hošánkové, že to jde.“ Spokojeně tedy a s pozdravem tedy odcházíme a těšíme se již na dnešní večer, kdy po tréninku půjdeme do naší oblíbené hospůdky poklábosit s kamarády. K obědu jsem snědl jakési jídlo nevalné chuti a kvality, což se u mě v hospě projevuje jediným možným způsobem.

Krátce po příchodu jdu tedy na záchodky. Celkem čtyřmi kabinkami a jedním toaletním papírem je hospoda „U dvou volů“ vybavena,. zZ nichž jeden je však mimo provoz a je uzamknut. Na další dva právě přiběhli mladíci od vedlejšího stolu, kteří dnes podstupují jakési závody v kombinování více druhů alkoholu či co.

Usadím se tedy na poslední zbylý, který má sice rozbité dveře a nejde zavřít, ale to mě je po dnešku jedno – hlavně když je volný a dokonce s exemplářem toaletního papíru v těchto místech jinak nedostatkovým. Napadne mě, že tento záchod ještě nikdy nikdo nepoužil k účelu jk jakému byl původně zkonstruován a vystavěn, ale spíše k účelům jiným, na vedlejších kabinkách právě probíhajícím. Naslouchám onomu hekání a šplouchání s myšlenkou na jistého třetího vítěze, který se těm dvěma může vysmát a v klidu si ulevuji.

Jen jsem na něj pomyslil objevuje se i ten třetí! Bere zuřivě za kliky a blíží se k mé kabině. V tu chvilku ho lituji, ale vůbec si neuvědomuji, co se stane až dorazí ke mě. A skutečně! Ona osoba vrazí nakonec i do mých pootevřených dvířek. Ty se v mžiku rozlétnou a on v domění, že má štěstí si okamžitě uleví přímo na mě. Jsem celý pozvracený od ramen až po kotníky když Joška Kvasnička se rych konečně odvrací a dokončí svou dovede dílo k dokonalosti, když prozvrací i jediný exemplář toaleťáku, který jsem mě v ten moment nenapadlo střežit. Pak se dlouze podívá do očí a říká z jeho opilých úst těžko srozumitelní slova: „Sorry vole!“

V tu chvíli zazvoní můj starý dobrý budík a já se probudím doma v suché čisté posteli přesně v 5:04. Sednu na záchod a v klidu a rychle se vykadím před tréninkem.


Bylo, nebylo.
Aneb: Moje láska, moje smrt.

Zahrada. Moje království. Zlaté sluníčko nad hlavou. Slzy na trávě- rosa. Vůně růží. A najednou- příchod mého milého. Polibek. Objetí. Něžná slova. Hebké mráčky na obloze, my pod nimi. Na trávě ležet vedle sebe, jak krásné!
V tom příchod jeho otce. Křik! Slova všude, jako šípy. Bodnutí, sem a tam, tam a sem. Pláč z mé strany, můj milenec nic. Jen ticho od něho.
Zuřivý otec:“Proč ona? Proč zrovna ona? „
Můj milý:“Jak krásná! Ona- láska moje! „
A hle, ruka směrem k mé tváři! Bolest? Ne, jen pohlazení, dodání statečnosti od mého milého. Odchod nechápavého otce. Zuřivý odchod. Hlavně, že to! Strávení zbytku dne? Líbezné pohledy, upřímná konverzace mezi námi. Chutná večeře při svíčkách. Věčná láska. Pak jeho odchod, poslední polibek.
Potom už večer. Dlouhá procházka. Sama pod zářivými hvězdami. Myšlenky všude kolem. Najednou zvuk za zády. Ostrý zvuk. Otočka na patě. Kdo? Kdo tam? Jaký zvuk?
Jeho otec! Milého otec! Něco v ruce. Co to? Nůž! Odraz měsíce v něm. Pozor! Ta kudla! Pomoc!
Ach. Bolest. Já- na zemi. Tvář na zeleňoučké trávě. Příjemný chlad na horkém čele. Bolest. Tma před očima. Horká krev. Mé slzy. A smích, jeho smích. Proč on? Tma. Volání nebes. Pryč odtud! Smutný svět. Nespravedlivý svět. Pryč od jeho smíchu, od něho! Odraz bílého měsíce v mé krvi. Jeho ohyzdná tvář. Tma. Bolest.
Můj milý! Kde? Nikde. Jenom představy. Tma navždy. Láska- bolest...navždy. Poslední myšlenky...na milého. Naše polibky, naše láska. Tak krásná a věčná. Ale teď už konec. Všeho dobrého konec. Moje láska, moje smrt.


Závěrečná slohová písemná práce

Můj filmový ideál: (vysněný)
Můj filmový ideál je větší, silnější postavy. Má štíhlý obličej a velmi výrazné oči. Nad jeho úzkými rty ční velký nos. Celá jeho hlava, jakoby byla zahalena do závoje z vlasů. Má velmi široký hrudník a dlouhé ruce. Jeho kulatější břicho je nenápadné. Typické dlouhé nohy ho vždy bezpečně nosily po filmových místech.