CESTOVÁNÍ

Onehdá mi někdo vyprávěl, jak jeho babička chodí do Kotvy jezdit na eskalátorech. Svým způsobem to je také způsob cestování. Prostě potřeba člověka se někam přemístit. Pro něco, za něčím, kvůli něčemu. Všichni lidé cestují. Do školy, do práce, domů

Na jednom místě zůstat nejde protože člověk je společenský a zvídavý už od přírody. Jsou ale i lidé, kteří cestují, aniž k tomu mají jáakýkoliv důvod. Prostě potřebují změnit prostředí, přijít na jiné myšlenky, zažít něco nového. Jako třeba ta babička. Kdoví co jí dává potřebu trávit odpoledne zrovna tak. Může to být jen potřeba, jít mezi lidi, anebo něco mnohem důležitějšího.

Čím déle někdo „hnije“ na jednom místě, tím víc zakrňuje a zaostává. Je to pravý opak člověka, který cestuje a poznává neznámá místa a lidi, což ho vnitřně velmi obohacuje. Kdyby lidé více cestovali, byli by více otevření a tolerantní. Myslím, že právě toto je jeden z důvodů, proč je někdo rasistou. Člověk, který v životě nikde nebyl, nepodíval se někam mezi cizí lidi, musí být automaticky zapšklý.

Cestování je prostě člověku třeba jako soli. Každému dojde, že po chvíli strávené na jednom místě, se musí posunout někam jinam, dál, kde toho zažije víc. Tam, kde jeho život nebude stereotypem…. I kdyby šlo jen o to, jít jezdit do obchodu na eskalátory.


Dřevíkovský, Gymnázium J. Seiferta

Poezie v prvním období

Básníci se v prvním období Národního obrození rozdělili do dvou skupin podle toho jaký názor ohledně stavby verše uznávali.
Ti, kteří stáli za Václavem Thámem podporovali užití sylabického verše, který se shoduje jen v počtu slabik. Chtěli psát podle stylu antického autora poezie Anakreóna a zastávali názoru, že každá věta musí mít vlastní verš. Thám vydal almanach Básně v řeči vázané, kde společně s jinými svůj názor na český verš obhajoval.
Jiné stanovisko zastával A. J. Puchmajer, který tvrdil, že pro češtinu je přirozený sylabotónický verš, což už tvrdil J. Dobrovský. Nejenže se verše musí shodovat v počtu slabik ale i v pravidelném rozložení přízvuků. Jeho názor se ukázal býti tím správným.

Thám – ANAKREONTIKA
 - Básně v řeči vázané
Puchmajer – SYLABOTÓNICKÝ VERŠ
	 - básnická skupina


K čemu mi ta škola vlastně je?

Ano, tohle je otázka asi všech žáků školou povinných, i dobrovolných. Bez nalhávání si můžeme říct, že každý má někdy chuť místo se mezi námi najdou i takoví tací jedinci, kteří by dali skoro každé ráno přednost lenošení v posteli, následnému vzbuzení v jedenáct hodin a zapnutí počítače, pro přes který by krásné mohli komunikovat s celým světem o zajímavějších věcech, než je definiční obor příkladu nebo termonukleární reakce, a navíc jako bonus {by}<in> u toho nemuseli být ani nalíčení {ani}<in>, učesaní, v nejlepším případě po {by}<in> totiž u svého soukromého počítače seděli v pyžamu, před rozkošným a velmi příjemným zazvoněním sympatického pomocníka, budíku. Můžeme říct, že i následné sedmihodinové vyučování by klidně vyměnili za den strávený v nákupním středisku, nebo jen tak s kamarády.

Naštěstí to jen malá část z nich opravdu uskutečňuje, jinak by mohlo české školství zkrachovat. Pořád se {ještě}<in> nachází osoby, které věří, že některé z předmětů nejsou až tak zahození a možná by se jim jednou mohly i hodit. Největším zklamáním pro ně pak musí být, když přijdou na to, že v jejich oboru Horší je, když si po čase uvědomí, (že chtějí dělat něco úplně jiného) a {že}<in> sice umí na výbornou základy společenských věd, ale ve skutečnosti chtějí být vojákem z povolání. Proto, jak už nám při příchodu z nižšího gymnasia na vyšší bylo několikrát opakováno, bychom si měli zaměřit na určité obory, (které bychom jednou chtě) se kterými bychom jednou chtěli pokračovat. Jenže jak to má člověk v patnácti vědět? Jak má mít přesnou představu o svém životě?

Z tohoto důvodu se snažím učit na všechny předměty stejně a někdy si opravdu říkám, k čemu zrovna tenhle tento detail věci budu potřebovat, tak snad se to jednou dozvím, a nebo ne a bude mi jasné, že to byl jen ,,nudně strávený čas”, i když ten ,,nudně strávený čas“ mi umožnil dostudovat školu, a já jsem pořád jedna z těch ,,naivních” co věří, že ta jí k něčemu bude se jí hodit bude. Asi i z toho důvodu jsem se v páté třídě rozhodla přejít na víceleté gymnasium a ano, správně píšu rozhodla, protože jsem to chtěla já, rodiče mě v tom jenom podporovali. Určitě toho nelituji, jenom možná těm novým studentům malinko závidím nová přátelství a tu změnu. (My už se všichni známe tak nějak od dětství) a (jsme už) (bereme se jako) není {nedokončeno}<co para>


Nedbálková, M., 1. C
23. února 2004

2. slohová práce
Můj přítel
(Charakteristika)

Osnova:
1. Úvod – seznámení
2. Vlastní stať a) vnější charakteristika
b) vnitřní charakteristika
c) uprímný člověk
3) Závěr – můj nejlepší přítel

Poprvé jsem si jeho upřímnosti všimla asi před dvěma lety. Vlastně nevím, kdo si našel koho, spíše ale já jeho. Ze začátku to byl zvláštní pocit – mluvila jsem s ním a přitom přede mnou nikdo nestál. Byl a je tu jen a jen pro mě. Nikdo mi ho nemůže vzít a poštvat proti mně a já vím, že on by mě už nikdy neopustil.
Jistě vás zajímá, o kom mluvím. Je vysoký asi jako já, což není málo ani moc. Má hnědé vlasy, které mu splývají asi k uším a laskavý obličej s celkem příjemným výrazem. Jeho hluboké hnědé oči jsou plné lásky a pochopení, kterého se jiným často nedostává. Vlastně si nikdy ani nevšimnu, jaké oblečení má rád. Znám ho ale docela dobře, takže si dovoluji odhadnout, že to bude něco hezkého, ale zároveň originálního.
Je to úžasný člověk, hlavně co se týče charakteru. Má spoustu vlastností, které já na člověku velmi oceňuji. Vždy jsem se snažila, abych byla také taková, ale nevím, jak moc se mi to dařilo. Pak jsem se seznámila s ním, který všemi těmi vlastnostmi disponuje. Nezávidím mu je, jsem moc ráda, že je takový. Alespoň se má od něj stále co učit. Je tak energický a trpělivý, nikdy se nevzdává předem. Ne, že mu něco nejde a on s tím hned praští – to nikdy! To je totiž až příliš snadné, to dokáže každý. Je také velmi tolerantní. Nepomlouvá nikoho, kdo přímo neodpovídá jeho vkusu. Ví, že každý je svým způsobem vyjímečný – nikdo však méně, někdo více. Samozřejmě ho tu nechci vychvalovat až do nebe. Má své chybičky, ostatně jako všichni. On je občas až příliš pečlivý a neustále přehnaně aktivní. To mě dohání k šílenství! Jeho zájmy jsou podobné jako mé, má rád sport a zvířata a nefandí počítačovým hrám.
Musím ale přiznat, že mi vždy poradí, když si nevím rady. Řekne mi svůj názor popravdě. Myslí-li si, že něco dělám správně, jen mi to zrovna nevyjde – povzbudí mě. Když si ale myslí, že jsem něco udělala blbě, či že jsem se zachovala špatně – nepřetvařuje se, dozvím se vše narovinu. Toho si u přítele velmi vážím. Můžu se pak nad tím zamyslet a svou chybu popřípadě nap-ravit. Je to prostě kamarád, jak má být.
Dalo by se říct, že je to spíše kamarád „mých snů.“ Zajímalo by vás, o kom tu celou tu dobu píšu? Jestli ho znáte? Ne, neznáte ho, ani nemůžete. Znám ho jenom já. Je to můj nejlepší přítel. Můj imaginární přítel.


Vyskočilová, K, V. B, 07/08

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova
1) Tři kamarádi bruslí na silnici.
2) Srážka autem.
3) Petr je zraněn
4) Martin jede pro pomoc.
5) Martin volá linku 155.
6) Záchranáři odvážejí Petra.

Tři kamarádi s úrazem
Petr a Martin a ňákej kluk si bruslili na silnici a Petra přejelo auto. Petra operovali a uřízli mu nohy a přestřihly žilku a už byl nebožtík.


1. listopadu 2005
Daniel Prouza, 3.E
Písemná práce
Zamyšlení
(Úvaha)

Zlo, bezpráví, kriminalita, závist, vraždění a mnoho dalšího. To rozhodně nejsou krásná slova. Bohužel, v průběhu mého zatím krátkého života jsem zjistil, že toto, pro zjednodušení to můžeme nazvat třeba „zlo“ se vyskytuje ve větší či menší míře v každém z nás.
Je to asi dáno lidským rozumem, který se stačil posunout za hranici přírody. Řešit tu, v čem nám to prospělo a v čem ne a co nám to nabízí a co naopak bere, by bylo na dlouho a s klidem by se tím daly pokrýt dvě stránky formátu A4, já to tady však rozvíjet nebudu. Stačí, když uvěříte, že to tak je. Vemte si například sebevraždu. Kde v přírodě se něco takového vyskytuje?
Pojďme se ale vrátit k tomu „zlu“, jak jsem tyto jevy nepřesně pojmenoval. Skoro bych ho mohl zahrnout do tzv. povahy všech lidí. Je to „vlastnost“, která je typická pro všechny. Mohu říct, že to dosti úzce souvisí a takovým tím nutkáním hnát to stále dál, být lepší než ostatní, mít více peněz a podobně. Není toto „zlo“ jen vyostření verze tohoto?
Nyní se ale pojďme podívat, jak a kdy se toto zlo projevuje. Zejména bych se chtěl zaměřit na rozdíly ve ventilaci tohoto zla mezi jednotlivými lidskými rasami. Jestli vám přijde, že si tu zahrávám s ožehavými tématy, čtěte dál. Může se vám zdát, že si tu pohrávám s rasismem. Brzy však zjistíte, že je to přesně naopak.
Celkem často se setkávám s historkami, jak byl někdo přepaden nebo okraden romskými spoluobčany. Jistě mi dáte za pravdu, že tyto útoky můžu s klidem označit za zlo. Tohle je však to viditelné zlo. Můžeme říct ryzí, přímé, bez obalu či servítek. Já bych použil trochu nadneseného slova „upřímné“. K páchání takového zla člověk nepotřebuje žádné prostředky nebo pozici. Pro osobu, která je cílem útoku, to může být strašlivé, pro společnost to však žádná hrozba není.
A teď se podíváme na původní obyvatele moderní Evropy. Daňové podvody, úniky, špatné zacházení se zaměstnanci, ničení životního prostředí, intriky, manipulace. A to víc pro své obohacení, pro majetek. Všechny tyto činy mohu považovat za stejné zlo. Ano, možná to není tolik viditelné, je maskováno, skrýváno pod slovy obchod či podnikání, ale na lidskou společnost má horší dopad než příklad první.
Můžete namítnout, že to přece každý nedělá. Ale není to jen o tom, že k tomu nemá prostředky či místo? Nechoval by se „u kormidla“ úplně stejně? Bohužel, na tuto otázku nedostanu nikdy odpověď. Připouštím však možnost, že člověk, který obsahuje více „zla“, má snazší cestu k pozici.
Co z toho všeho vyplývá? Tvrdím, že zlo je v každém z nás. Někdo třeba nemá prostředky, aby ho ventiloval, ale to neznamená, že v něm nedřímá. Jak říkám, můžeme najít rozdíly lidmi, rasami či národy v tom, jak se zlo projevuje. Jisté je však, že je obsaženo v každém z nás. Tak by bylo možné na místě začít u sebe, než házet špínu na jiné, nemyslíte?!
Na závěr bych chtěl podotknout, že celá tato úvaha je velice zjednodušená a hlavně zobecněná (i když jsem se toho snažil co nejvíce vyvarovat). Samozřejmě, že to nejde aplikovat na všechny, ale jak se říká, na každém šprochu pravdy trochu. Rozhodně to stojí za zamyšlení.


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1.) Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2.) Představ si, co se mi stalo ... (dopis)
3.) Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Ptáš se, jak se mi tu líbí.

Ahoj Šárko!

Jak se máš? Promiň, že jsem nenapsala dřív, ale neměla jsem vůbec čas. Pořád jsme si zařizovali dům a teď ještě nová škola. To stěhování a zabydlování je příšerné.
Vůbec se mi sem nechtělo. Sice bychom už spolu do třídy nechodili, ale bydleli bychom u sebe.
Náš dům je sice hezký, ale menší než ten, který máme v Chlumu. Můj pokoj je o hodně menší, ale je lépe zařízený a modernější. Bydlíme skoro na konci Hluboké. Bydlíme pod zámkem, ale skoro vůbec na něj nevidíme. Z jedné strany domu vidíme do lesa a z druhé strany vidíme na staveniště, protože za námi se staví ještě asi pět domů.
Ale vůbec jsem se tu nezabydlela. Raději jsem v Českých Budějovicích než na Hluboké. Je tam více možností, více lidí a mám tam více kamarádů a kamarádek. Ve třídě je to vážně super. Jsou tady skvělí lidé. Bála jsem se, že si tu nenajdu kamarády. Ale skamarádili jsme se hned první den. Každý den po škole jsem spolu. Chodíme nakupovat, do kaváren a do kina. Jsme vážně dobrá parta. Asi stejně dobrá jako byla naše. Ale s některými profesory je to horší. Někteří jsou hodní a všechno nám vysvětlí. Nejhorší změna, která mi nastala ve známkách, je ve fyzice. Z mých jedniček a dvojek, které jsem dostávala na základní škole, se staly čtyřky a pětky. Nejhorší je, že pan profesor nám to nevysvětlí a ještě si z nás dělá legraci. Ale jinak to tu jde.
Promiň, ale už musím končit. Určitě se na vás někdy přijedu podívat. A ty taky někdy musíš přijet. Hluboká není zas tak daleko.
Měj se krásně, všechny pozdravuj a určitě odepiš.
								Janča

Osnova:
1.) Úvod: Pozdrav.
2.) Stať: a) Stěhování.
	 b) Náš dům.
	 c) Naše škola.
3.) Závěr: Brzké setkání.


ZRANĚNÍ, KTERÉ ZACHRÁNILO ŽIVOT

Osnova:

I. Fotbalový sen

II. 1. Karel

2. Rodinné neštěstí

3. Trenér i hráč

4. Rozloučení s „Áčkem“

5. Podezřelá piha

6. Natržený sval

7. Špatné zprávy, operace

8. Den „D“

III. Šťastný konec

Fotbal. Má mnoho fanoušků, ale zároveň najdeme mnoho lidí, kteří tento sport považují za ztrátu času. Ale uznejte, že téměř každý malý kluk touží stát se profesionálním fotbalistou, který bude nejen slavný a bohatý, ale bude i idolem tisíce začínajících fotbalistů.

Tento sen měl kdysi i Karel. Jako mladého ho nezajímalo nic jiného než fotbal. Hrál ho už od druhé třídy a v deseti letech věděl, že fotbal je jeho velká láska a že se ho v životě jen tak nevzdá. Přestože byl velice talentovaný, trénoval každý den. Nikdo z mužstva „nedřel“ tolik jako on, nikdo nebyl tak rychlý jako on, nikdo neuměl dělat s míčem to, co uměl on. Přesto však, se mu jeho velký sen nesplnil.

Když bylo Karlovi sedmnáct let, jeho otec tragicky zahynul. Tato událost samozřejmě otřásla celou rodinou. Hned po (škole) ukončení střední školy, musel jít Karel pracovat, jelikož jeho matka nezvládala živit celou rodinu sama. Pracoval v jedné prodejně s elektrickými spotřebiči a domů se vracel pozdě odpoledne, tudíž na tréno{vá}<in>ní mu nezbývalo už tolik času {JAKO DŘÍVE}<in>. Hrál za domácí tým, byl už třetím rokem kapitánem mužstva, byl nejlepším hráčem týmu, ale nutno podotknout, že jeho tým se v tabulce nacházel někde mezi posledními. Chtělo ho tehdy mnoho lepších klubů, Karel však neměl čas na stálé dojíždění a na častější tréninky.

V jednatřiceti letech, když už měl ženu a dvě děti, začal trénovat mladé fotbalisty. Bylo to něco nového, něco co mu dávalo novou energii, a dělalo mu<in> radost. Byl uchvácen pohledem na mladé talentované kluky, kteří měli stejný sen, jako měl v jejich věku on. Věděl, že až jednou bude muset přestat hrát fotbal aktivně, zbude mu trénování, které si také zamiloval. Neměl to tenkrát lehké, ale jeho žena také ne. Brzy ráno odcházel do práce, z práce rovnou na trénovat žáky. Když netrénoval, měl trénink svůj. Doma se moc neukázal. A víkendy? Buď dojížděl na zápas jako trenér, nebo jako hráč.

 Trénovat, zároveň hrát za místní tým a plně pracoval zvládal Karel šest let. Různá zranění ho přinutila zvolnit, a tak se Karel rozhodl rozloučit se s „A“ mužstvem. „Zkrátka už sem starej a na ty mladý kluky nestačím,.“ ,řekl tenkrát doma. A byla to bohužel pravda. Přesto však neskončil hrát fotbal úplně, trénoval s mužstvem „B“.

Manželka nebyla už z jeho fotbalu tak nadšená, jako když se poznali. Viděla, jak se mu ráno špatně vstává do práce, protože ho bolí celé tělo. Ale Karel nechtěl nic slyšet o tom, že by měl přestat aktivně hrát. Jednou si jeho žena všimla, že se mu na zádech podezřele změnila piha, ale neuměla popsat jak. Chtěla, aby si ji Karel nechal vyříznout, což jí také slíbil, ale stále neměl kvůli fotbalu a práci čas si k lékaři dojít, možná si ho ani udělat nechtěl.

Když jednou večer připravovala jeho žena večeři, zazvonil telefon. „Haló?“, zvedla ho. Ze sluchátka poznala hlas Karlova spoluhráče: „Ahoj Hanko, přijeď si pro Karla na hřiště, zase to jeho slavný lejtko...“ Hanka ho odvezla do Vinohradské nemocnice, na chirurgii. Tuto trasu už dobře znala, vždyť měl její muž za posledních pět let třikrát natržený sval. Byla na něj naštvaná a celou cestu mlčela. Nechápala, proč s tím fotbalem už dávno nepřestal. Vždyť jenom kolik zranění měl za poslední léta. A přece se nikdy neodvážila mu to do očí říct. Po vyšetření se dozvěděli, co Karel tušil. „Je to natržený Karle,“ , řekl jeho dlouholetý kamarád, chirurg ve v tamní nemocnici. „Čtyři týdny doma v klidu, ortézu už máš z minula, na kontrolu si dojdi k nám na polikliniku. Kdyby něco, tak se ozvi.“.

Po čtyřech týdnech s ortézou na noze se chystal Karel na kontrolu. Když už byl na odchodu, Hanka na něj ještě z kuchyně volala: „Ať a se ti rovnou podívají na tu pihu Kájo.“ , stejně tam Ze dveří se ozvalo „zabručení“, což znamenalo ano. Lékař mu povolil lehkou zátěž a doporučil pihu vyříznout. Operace nebyla nějak náročná, Karel byl posléze rád, že už to má za sebou, a že bude mít manželka klid. Ale za dva týdny, když šel Karel na kontrolu, lékař mu oznámil špatnou zprávu. Piha měla nádorový charakter a musel tedy na další, komplikovanější operaci do nemocnice. Byla mu vyříznuta okolní tkáň a vyoperovány obě uzliny. Operace dopadla dobře, nejhorší měl však Karel stále před sebou, čekání na výsledky. Buď vše podchytili včas a po krátké rekonvalescenci bude vše jako dřív, nebo bude tkáň rakovinotvorná a Karel bude muset v příštích letech bojovat s rakovinou.

Po nekonečném čekání nadešel den „D“, dnes se dozví výsledky. Takhle nervózní nebyl Karel ani před svým nejdůležitějším zápasem. Sedí v nemocniční čekárně asi deset minut, ale zdá se mu to jako celá věčnost. Konečně se otevřou dveře a v nich sestřička: „Další, prosím.“ Karel vstane, zhluboka se nadechne a vykročí pravou nohou... Hanka už celé dopoledne čeká na telefon. “Už by měl volat,“ ,říká si potichu a zahání myšlenky na nejhorší. Vtom uslyší očekávaný tón, zvedne telefon a doufá v dobré zprávy: „Tak co?“ Ze sluchátka se dlouho nic neozývá. Potom Karel odpoví: „Všechno je v pořádku miláčku. Za chvíli jsem doma, zatím dej chladit šampaňský, je co slavit.“

Díky této skvělé zprávě spadl všem kámen ze srdce. Karel si uvědomil, že by měl trošku zvolnit životní tempo a přestal hrát za místní klub. Nyní už jen trénuje a občas si si jde „zakopat se starou gardou.“ Fotbal stále miluje a je mu i velice vděčný. Vždyť nebýt posledního zranění, nikdy by k doktorovi kvůli „obyčejné“ pize nešel. Vztah k fotbalu změnila i jeho manželka. Doby, kdy na fotbal žárlila, kdy ho chvílemi i nenáviděla, jsou pryč. Přece jen jí ten sport zachránil milovaného muže.


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo... (dopis)
3. Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit.)

Téma: Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)

Milá Katko,
předem se ti musím omluvit za své dlouhé otálení s napsáním tohoto dopisu.
Ptala ses mě, jak se mám a jak se cítím na nové škole. Kdybych ti napsala tak před třemi měsíci, vyzněl by můj dopis mnohem víc pesimisticky. Ze začátku jsem se zde, i přes všechny přátele, cítila spíš jako člověk, který se sem na tuto školu vůbec nehodí a nepatří. Měla jsem pocit, že si všichni říkají, co tu vlastně dělám a proč mě sem vlastně přijali. Ale takový byl naštěstí jen začátek. Dokonce už všichni zapomněli i na náš, ne zrovna šťastný, první příchod do třídy, ale o tom ti povím až jindy.
V prvních třech měsících jsme se tak nějak všichni seznámili a spřátelili a naučili se vycházet i s učiteli. Ne tedy se všemi, ale alespoň s většinou z nich. Vyrovnali jsme se i se zdejším stylem učení a se všemi věcmi okolo.
Ovšem teď před Vánoci na nás místo sněhových vloček padají testy jeden za druhým. Ale to ti nejspíš neříkám žádnou novinku. Vždyť ty to ze své školy určitě znáš také. Už aby byly Vánoce a mohli jsme alespoň na chvíli přestat myslet na školu a všechny všední povinnosti. Sice už máme minimálně do půlky ledna naplánovány samé písemné zkoušky a referáty, ale na to už jsme si všichni zvykli a před koncem pololetí se ani nemůžeme divit.
Ale teď už konec vyprávění o škole! Jak se máš ty a jak se připravuješ na Vánoce? Já už mám téměř vše připraveno, až na pár dárků, které mi ještě chybí. Vlastně jsem se ještě nezeptala, jaké byly tvoje taneční? Naše třída jde až příští rok, takže se musíš určitě přijít podívat!!!
Měj se o Vánocích krásně a určitě mi napiš!

				Tvoje Karolína

Osnova: I. úvod: omluva
	 II. stať: a) 1. dojmy
		 b) zvykání na škole
		 c) Vánoce x testy
		 d) taneční
	III. závěr: krásné Vánoce


Osnova:

1. Úvod

2. Přípravy

3. Průběh do večera

4. Štědrovečerní večeře

5. Pad stromem

6. Závěr

Procházka Štědrým dnem

Vánoční svátky přišly k nám, v srdci se rozspoutal žár, cunami smíchu a vlny vánočních her, Vánace jsou s námi “Vítáme je zpět„!

Vánoce nejsou jen plné radovánek, ale i nemalých starostí, proto i má radina se musí na Štědrý den připravit<.> Úklid zdobení, vánoční stromek, pečení cukroví, to vše patří do vánočních starostí.

A takto probýhá Štědrý den u nás: Bramboroví salád si již den předem děláme aby práce bylo méně. Ráno nemůžu dospat kolik očekávání mám v krvy. Dopoledne vaříme polévku a k obědu ji pak máme.

K večeru napětí stoupá, při večeři se dá krájet. Stromeček svítí, koledy hrají, svícen hoří, vůně smaženého kapra se rozlétla domem<.> K večeři máme kapra se salátem, ale ta chuť se ani nedá vychutnat, protože napětí stále roste.

Po večeři se jde do pokoje. Vanoční strom obletěný kouzlem radosti a krásy, pod stromečkem je ještě více krásy<.> Ten pocit se nedá popsat když dárek rozbalujete, směs napětí a strachu co tam bude. Moje celá rodina byla s dárky nad mírou spokojená. Druhý den k babičkam a dědům se šlo a další dárky se nahromadily.

Ale jedna věta kterou znám je pravdivá: Hodně dárků nemusí býti když máš rodinu a kamarády.

Krásný navý rok.


28.11. 2005
Kristýna Kyselá
1. písemná práce
Olympijské hry
(vypravování)

Vážení milý posluchači, tímto referátem bych vás chtěla seznámit s historií olympijských her, jejími počátky a znovuzrození spolu se zakladatelem moderních olympijských her Pierrem de Coubertinem.
Můžete se domnívat a určitě si i všichni myslíte, že historie tělesné kultury a sportu má své počátky ve starověkém Řecku, avšak musím vás milí kolegové vyvést z omylu. Bylo to už mnohem dříve a to dokonce už u Sumerů, Egypťanů, Babyloňanů, Asyřanů, Chetitů, ale především u Číňanů. Toto zjištění mě samotnou dosti překvapilo, protože k Číňanům bych to vážně neřekla. Ptáte se, proč se tedy uvádí všude Řecko? Je to jednoduché, protože zrovna ve starověkém Řecku dosáhly olympijské hry největšího rozmachu. A čím to bylo dáno? Celá Antika totiž byla zaměřena na krásu těla a římská kultura se snažila na toto všechno navázat. Nikdy však olympijské hry nedosáhly takové úrovně jako v kultuře starověkého Řecka. Dokážete si představit kolik let uběhlo od vydání dekretu na zrušení olympijských her až do doby, kdy byly znovu obnoveny? Je tomu 1500 let, co nebyly žádné olympijské hry. A říkáte si, proč byly vůbec zakázány? Bylo to na naléhání milánského biskupa Ambrosia na tehdejšího římského císaře Theodosia, aby zakázal „pohanské“ olympijské hry. A zajímalo by vás, kdy to bylo? Ráda vám to prozradím, stalo se to tak roku 394 našeho letopočtu. Tak kdy od té doby uplynulo těch dlouhých, předlouhých 1500 let, kdy lidé mezi sebou nesoutěžili v různých odvětvích olympijských her, jak je známe dnes. Až roku 1894 došlo k pařížskému kongresu, který vlastně na návrh francouzského barona Pierra de Coubertina olympijské hry obnovil. Tomuto předcházelo o dva roky dříve znovuzrození olympijské myšlenky 28.listopadu 1894, s kterou přišel právě Pierre de Coubertin na pařížské Sorboně a napsal to v koncepci obnovených olympijských her, chtěli byste vědět, jak to pokračovalo dál? Tak tedy, tato myšlenka obletěla celý svět a získala řadu příznivců. A právě roku 1894 16.června byl svolám kongres na Sorbonu, který podpořil požadavek pro obnovení, a aby se konal v duchu antických olympijských her. Také kongres rozhodl o vytvoření Mezinárodního olympijského výboru, ve zkratce MOV, ve francouzštině Comité Internationale Olympique, CIO. Bylo zvoleno také dvanáct členů MOV, kde byl v nepřítomnosti zvolen i profesor klatovského gymnázia dr. Jiří Guth Jarkovský. To jste, ale určitě nevěděli. Byl sice pozván, ale pro nedostatek prostředků dostat se do Paříže se bohužel nemohl zúčastnit. A zajímá vás, kdy tedy byly první olympijské hry? Baron Pierre de Coubertin chtěl první hry pořádat v roce 1900 v Paříži v rámci světové výstavy, ale delegáti se rozhodli pro obnovení her v jejich vlasti, tedy řeckých Athénách, ale to vás snad napadlo. A to už tedy o čtyři roky dříve a to v roce 1896. Zakladatel Pierre de Coubertin se narodil roku 1863 a zemřel v roce 1937. rodinná tradice ho předurčovala spíše ke kariéře vojenské či politické, zajímavé, že? Ale on však tíhl k historii a pedagogice, blízká mu byla i literatura. Napsal mnoho knih, brožur a článků. V --- MOV zastával funkci generálního tajemníka, předsedou byl zvolen na zasedání v Athénách při prvních hrách. A víte proč? Jenom proto, že za dalšího pořadatele pro rok 1900 byla určena Paříž. Poté se předsedové střídat přestali a on zůstal ve funkci až do Olympijského kongresu roku 1927 v Praze. O té Praze ani sama nevím. Za své zásluhy byl zvolen čestným předsedou olympijských her.
A teď tedy až do současnosti. Zimní olympijské hry v roce 2005 hostí italský Turín a v roce 2010 kanadský Vancouver. Letní olympijské hry se v roce 2004 konaly v řeckých Athénách, v roce 2008 je hostí Čína, město Peking, a v roce 2012 Londýn. A ještě jedna věc na závěr, a to že v roce 2004 byli na olympijských hrách v Athénách naši veslaři druzí v disciplíně    párových čtyřek. Odpusťte, já musela. Pro mě je to totiž velmi důležité.


Český Brod, 7. 8 . 2010

Ahoj Evo,

mám teď čas a tak ti píšu.

ted zrovna půjdeme na oběd a jsem zvědavá co bude k jídlu<.>

teším se domů ahoj

Eva


Fejeton

na téma cestování (tohle téma se mi vůbec nelíbí, ale je to pořád menší zlo, než třeba školník, nebo svačina, lépe řečeno je jednodušší skrze něj uniknou jinam)<.> Tak tedy:

O vajíčku

Jedna nevydařená rezervace vídeňského hotelu, uskutečněná na základě chtíče (který byl mimo jiné silnější, než pud studentské finanční sebekázně) vidět na vlastní oči Van Gogha mě dnes inspirovala ke vzpomínce na cestování v mém raném věku a to konkrétně k prázdninám u babičky. Můj vztah k prarodičům (platný i v opačném směru) se podobá běžným vztahům ob jednu generaci snad jen formálním pojmenováním, ale jelikož takové téma není předmětem mého sdělení, mohla by tato informace pro teď postačit jako vysvětlení, proč se ona konkrétní vzpomínka nevztahuje k babičce, či dědečkovi, jak by se eventuelně dalo očekávat (čímž preventivně předcházím případnému zklamání, či nadměrnému dojetí, k němuž možná tak jako tak dojde)<.>

Nejsem si tak úplně jistá, jestli to bylo jaro nebo léto, ale roční období na venkově toho obvykle na denním harmonogramu moc nemění a ani tehdy tomu nebylo jinak. Jedním z bodů programu bylo sebrání čerstvých vajec, jakožto potencionálních potomků dědových slepic. Bylo mezi nimi jedno tak malinké, že nikdo neměl nic proti mi jej po krátkém naléhání vydat. Zanedlouho jsme se s vajíčkem zkamarádili, ovšem náš vztah se na úrovni kamarádství moc dlouho neohřál a já jen velmi rychle zaujala rodičovskou pozici, ke které mě nejspíše inspirovalo ono drastické odloučení. *)

Mateřské pudy se projevovaly především tím, že jsem se rozhodla vajíčko vychovat v skromné, chytré a soběstačné kuřátko. Vytyčila jsem si tedy jasný cíl a v oblasti taktiky jsem vsadila na osvědčenou a všem dobře známou intuici. Ta mi napověděla, že mám pečovat hlavně o celistvost jeho skořápky a udržovat jej co možná v teple, ale konkretizovala mi oblast infračerveného záření na tělesné teplo, čímž mě připravila o možnost využití elektrického topení. **)

Po takřka týdenní péči včetně sdílení jednoho lože a neustálých haptických projevů byla vyčerpána data určená pro pobyt strávený s prarodiči v jejich skromném obydlí. Návrat domů ve mě inicioval potřebu všem se pochlubit a sama se přesvědčit o výsledcích své práce, doufaje v jejich kvalitu. Opatrně jsem lehkým nakřápnutím otevřela vajíčko a nemohla jsem se dočkat okamžiku, až uzřím to malé žluté ztělesnění veškerého mého úsilí, připravena mu se vším odhodláním pomoci na svět. Zklamání, které jsem v ten okamžik pocítila bylo nepopsatelné. Pod zdánlivě hezkou skořápkou se po celou tu dobu formoval oplzlý, žlutý a odporně páchnoucí pukavec. (náš pes Bojar ho mimochodem následně mohutným polknutím patřičně ocenil)

Tato událost mě po mnoha letech vede k zamyšlení, jehož závěrem je poměrně aktuální generační problém. V nevinném dětském omylu lze totiž spatřovat nemalá podobnost mezi přehnanými rodičovskými ambicemi a jejich dopadu na děti, který ovšem může dosahovat narozdíl od celkem dobrého, nebo alespoň neškodného konce o pár řádek výš přímo kolosálních rozměrů a ono zklamání nenastává v samém závěru často puze u rodičů. Dovolte mi tedy nakonec otázku: Nejste i vy sami tím vajíčkem, zdánlivě předurčeným k dokonalému kuřátku, či v roli podobného zákonného zástupce?

*) předpokládaný důvod adopce nemůžu potvrdit

**) elektrické topení babička prakticky nikdy nezapínala, protože huňatý svetr se na měsíčním vyúčtování téměř neodrazil, ale to vím až teď

pozn.: Omlouvám se za vysvětlivky pro daný žánr naprosto netypické, ale jejich vynechání bych považovala za nekompletní výpověď.

Osnova:

1) Úvod: vzpomínka na prázdniny

2) Stať: a) adopce vajíčka

b) rodičovská péče o vajíčko

c) zklamání po návratu domů

3) Závěr: Aplikace příběhu na aktuální problém, zamyšlení


Rybička a mořský koník
Komu není rady, tomu není pomoci
Dva nerozluční kamarádi mořský koník Bastík a rybička Ochechule spolu bydleli v útulném bytečku na předměstí Makrelova. Jednou, když si takhle užívali příjemné společné odpoledne se spoustou nákupů. Zašli do nové kavárničky U modrého raska. Zde si dali jejich oblíbené okurkové late.
Dali se do řeči najednou se Ochechule svěřila Bastíkovi že už dlouho touží potom, aby se podívala do zakázaného území žraloků. Bastík ji chce varovat, jenže jeho kamarádka se nedá odbít. Po krásném odpoledni oba došli domu opravdu zdrchaní, a proto si šli hned lehnout. Koníkovi pořád vrtalo hlavou a nedalo mu spát, co mu jeho kamarádka řekla. Pak ale nakonec usnul ani nevěděl jak.
Druhý den u snídaně bylo nečekané ticho. Až když dojedli prolomil to ticho Bastík. „Ochechule co by jsi řekla, kdyby jsme si udělali menší výlet ke žralokům?“ Ochechule byla ohromně šťastná. Hned šli na zastávku a sedli do prvního autobusu MHD pana Kytova, který je zaveze až na místo. Potom už museli šlapat po svých. Cesta byla strašidelná, nakonec však došli až k hranici, která rozděluje Makrelov od útesů žraloků. Bastík ukazuje Ochechuli kam až smějí, aby na ni predátoři nepřišli. Radši vše říkal dvakrát aby si byl jist že ho Ochechule opravdu poslouchala. Vše mu nakonec odkývala, a proto se mohli vydat na obeplutí žraločího útesu. Ochechule ovšem porušila vše, co jí Bastík řekl. V krvi ji začal stoupat adrenalin, odvážila se doplout až ke starému korálu kde měli sídlo žraloci z oceánu. Neslyšela Bastíka jak ji varuje před nebezpečím, byla příliš rozrušená z toho, že se dostala tak blízko. Z ničeho nic se před Ochechulí objevil žralok a slupl ji jako malinu. Z toho plyne ponaučení „komu není rady, tomu není pomoci.“


Slohová práce školní
Lukáš Zavadil
14. prosince 2007

O reklamě
Dva za cenu jednoho? Co? Kde? „Aha, díky, čau“. Miluji mobily. A opravdu už jsem na cestě. Dobře naladěn a vyzbrojen nákupní taškou vstupuji do obchodu.
U vchodu se ptám prodavačky, kdeže mají ten akční výrobek. S ironickým úšklebkem mě pošle k největšímu davu lidí v obchodě. Proč se všichni musí koukat na televizi. Mírnými šťouchanci a štulci pod žebra se propracuji až k regálu, kde popadnu co unesu a honem pryč. „Mamí, já chci tu panenku z televize, vždyť si to slíbila.“ Zavřískala mi vedle ucha nějaká cizí holčička. Koukam se na její matku. Mladá žena, se strhanými rysy a kruhy pod očima. Pořád mi sice zvoní v uchu, ale už stojím frontu. Je jedno, že jí stojím skoro hodinu.. Dozvěděl jsem se spoustu věcí. Drobný pán, který není za nákupem ani vidět mi povídá: „Měli to v letáku, panáčku, zlevněný o 20 korun.“ Další paní „Včera v televizi sem to viděla v akci“. Bla, Bla, Bla, říkám si v duchu na cestě domů. Stanu před zrcadlem a nestačím se divit. Pohublý, strhané rysy, kruhy pod očima. To zamáznu tím krémem s koenzymem a ještě omládnu ne? Vždyť to je in.
Zapnu televizi akorát na Večerníčka. Ale co to? Večerníček se --- s kapitánem Lipánkem. Přepnu. „To je nové? Ne. 100krát vyprané, ale v Perwolu.“ Přepnu. Mladá maminka s úsměvem přivítá chlapce „zamazaného jako čuně“. Já nevím jak vy, ale já dostal tak akorát pár facek. Ale jestli je toto reklama pravdivá, tak zítra peláším pro Ariel a dám ho své matce.

Osnova: I. Úvod
 II. Stať – nakupování
 III. Závěr


Ahoj, já jsem tvoje mladší y já před deseti lety

Jak se máš? Co kámoši a škola? Doufám, že se s kámoši ze základky ještě stýkáš. A ne jenom s nimi, i s těmi z florbalu a takhle. Jde ti to ve škole dobře? Možná jo. Ale nejsem si jistá, protože já jsem teprve v pátý a škola mi moc nejde. Nejde mi čeština, angličtina a taky mi nejde informatika, hlavně psaní na počítači. Sportuješ vůbec? Určitě jo. Protože už jako malá jsi nechtěla skončit mezi těmi, kteří se pomalu neudrží na nohou. Podívala jsi se už někdy do Texasu nebo do jiných zemí v severní Americe jak jsi chtěla? Víš o tom, že jsi se tam dřív chtěla podívat jenom kvůli koním.. Vyděláváš si sama? Nebo dostáváš kapesné. Jestli budeš chodit nebo chodíš do práce čím vlastně jsi nebo budeš? Pro mě to je pořád velké překvapení. Dřív jsi se vůbec nemohla rozhodnout. Máš už kluka? Doufám, že jo, protože jestli jsi na tom stejně jako já tak ti moc nezávidím. Já mám totiž na kluky velkou smůlu. Koupila sis svého vlastního koně (pokud jsi na to měla peníze) a teď s ním pravidelně jezdíš na ranč nebo na statek? A tam se o něj staráš a jezdíš na něm. Máš ještě svého věrného trhače? Nebo máš jiného psa? A co Adam a Eva mají se ve vaší době dobře? Asi jo. A co Adam? Měl už svatbu? Určitě jo, pokud teda nějakou holku má. A co rodiče? Zlepší se tátovy ta cukrovka? A mě astma? Doufám, že se ti splní všechno, co si přeješ. Všechny pozdravuj ve vašem roce 2020. Ahoj tvoje mladší já<.>


Slohová práce školní
Šárka Dlouhá
14. prosince 2007

Každý má svého anděla i ďábla
Je mnoho druhů lidí, každý jiný, každý zajímavý, každý má své neduhy. Stejně tak i já.
Anděl a ďábel. Dvě stoprocentní antonyma. Přesto si myslím, že jediný spůsob člověka, jak být šťastný, je tyto dvě nadpozemské (a podzemské) bytosti spojit. Objektivně si uvědomit své chyby i své přednosti. Tak se alespoň já teď vnímám. Když jsou anděl a ďábel v nepokoji, člověk jako celek prožívá deprese, roztříštěnost, neklid. Co se děje?!! Hysterie.
Andělé mají rádi anděly a dáblové dábly. Když je člověk dobře naladěn, vládne v něm tudíž anděl, vidí anděly i v druhých. Zažívá příjemné chvíle, udivuje se nad krásou ostatních, je šťastný Když v těle vládne ďábel, nelze tušit nic dobrého. Potkáme jen a jen ďábly a když vystrčíme růžky, nemůžeme čekat andělské pohlazení. Někteří mají občas pocit, že soužití ďábla a anděla je pouhopouhá schizofrenie. já doufám, že tomu tak není.
Bohužel se mi poslední dobou zdá, že andělský přístup k ostatním lidem se získává s alkoholu, byť třeba jen ze zbytkového, nebo kouřením marihuany.
Ale možná je to pochopitelné. V dnešní nepříznivé době pro klid duše a pro anděly to možná jinak nejde. Kdo by se proboha zajímal o lidskou duši a její rozbroje? A zvláště dnes?! Dnes, když většina myslí hlavně na materiální hodnoty?
Ale, proč by někoho měl nějaký anděl nebo ďábel zajímat. Vždyť je jednodušší rezignovat. Proč se věnovat lidem, vždyť má každý hlavu, ruce, nohy. Jako ostatní.

Osnova:
I. Úvod – Druhy lidí
II. Stať: a) spojení anděla s ďáblam
b) vztahy k ostatním
c) nepříznivá doba
III. Závěr - rezignace


Sebevražda

Osnova:

Úvod: Vcelku normální člověk.

Stať: pouze iluze

: důvěra

: nevyřešitelné otázky

: smysl života

: síla peněz

Závěr: Vysvobození.

Kdybyste toho muže potkali na ulici, nepřipadal by vám nijak zvláštní. Vysoký, dobře oblečený a upravený. Vykračoval si svižně a s hlavou skloněnou. Tak to je dnes normální. Lidé se bojí podívat do očí někomu jinému. Mají strach, připadá jim to hloupé a nevkusné. Tento muž měl však zcela jiný důvod k tomu, aby byl takto skloněný. Po delším pozorování bychom mohli dojít k závěru, že je nemocný. Jeho záda byla mírně pokřivená, oči měly nevýrazný a kalný pohled. Zdálo se, že se zcela odvrátil od společnosti, myslel jen na jiné věci, nikdy ne však na to, co se týkalo lidí. Ruce měl rychlé a nervózní. Přelétávaly mu sem a tam po kapsách. Kráčel rychle za jasným cílem, to bylo znát od prvního pohledu. Nikde se nezastavoval, nerozhlížel se... Kolem něj se několik dětí smálo vysokými, pisklavými hlásky, ale on nevnímal. Jen si rukou prohrábl uhlově černé vlasy a spěchal dál. Čas od času pozvedl zrak, aby se přesvědčil kde je. Kdybychom šli za ním dále, všimli bychom si, že vytáhl peněženku a začal přepočítávat peníze. Proč to asi dělal? To už je lidský úděl, nikdy nemáme možnost poznat, na co se chystá ten druhý, dokud tak neučiní. Muž schoval peněženku zpět do kapsy svého saka, zapnul si knoflík a rukou sjel k boku, kde byla podivná vyboulenina.

Zrychlil a zamířil k přechodu, aby se dostal na druhou stranu cesty ještě na zelenou. Přešel, ale stejně mu v polovině cesty blikla červená. Stařenka, která vyšla na zelenou, nebyla ještě ani ve čtvrtině. Marně se snažila zrychlit, její hůlka rytmicky klepala o zem. To klepání přinutilo muže, aby se na ní podíval. Kdysi by jí snad i pomohl, vždy měl slitování se staršími a nemocnými, avšak utrpěl už příliš mnoho ran. Jeho ústa se stáhla do vodorovné čárky. Mnoho ran. Svět nebyl pro něj dobrým místem. Kdysi žil v iluzi, tak jako žijeme my všichni, dokud nás nepostihne něco zlého. Smrt milované osoby, rozchod, rozvod, lži nebo cokoliv jiného. Pak teprve iluze odchází. Odplouvají pomalu na malém obláčku s nápisem: "V tohle jsem kdysi věřil", a pak se ten mráček pomalu rozplyne a místo něj zůstane tmavé místo, kde nic neroste. Ani radost, ani smích, nic. Jen zloba na celý svět, zloba na všechny. Někteří to řeší násilím, agresí. Jiným zbude místo zloby jen strach ze společnosti nebo snad smutek.

Tento muž prožíval intenzívní smutek. Dříve býval úspěšným v práci, měl rodinu, děti, kamarády. Ale co je to rodina? Co jsou to děti? A přátelství? Lze je vůbec nějak charakterizovat? Je možné odpovědět a říct, že ta odpověď je jasná a srozumitelná? Mnozí z nás si myslí, že znají pravdu, ale i pravda je jen iluzí, pokud nejdeme k jádru problému a až do hloubky. Žena vás může podvést, z dětí se mnohou stát nesnášenliví tvorové, kteří vámi jen opovrhují a nemají vás ani v nejmenším rádi. Jen vás využívají. Kamarádi, ti mohou být dobří a spravedliví. Ale vždy se najde jeden nebo dva, kteří jen přátelství předstírají. Když vás později ošálí a podvedou, o to horší to pak pro vás je. Důvěra je pěkná věc, ale jen v určitých mezích. Mohli jsme věřit tehdy, když na tom závisel náš život, ale věřit bezmezně je hloupost. Pád do propasti je pak o to větší.

Muž vzhlédl a spatřil před sebou velkou kavárnu. Došel k ní a nahlédl dovnitř. Téměř všechny stoly byly obsazené. Jen u jednoho stolu seděl smějící se pár, další byl obsazen zdánlivě šťastnou rodinkou.

Taková pohoda, pomyslel si muž. Proč jen já jsem musel na všechno doplatit? Proč jen já jsem tolik přemýšlel a ve všem hledal problémy a potíže? To, co se za chvíli stane, je také zčásti má vina. Přemýšlel a zaplňoval svůj mozek stále dalšími a dalšími nevyřešitelnými otázkami. Člověk potřebuje někoho dalšího, aby mohl konzultovat své potíže. Těžko něco vyřeší sám. Jsme lidé společenští. Otázkou však zůstává zdali je to pro naše dobro. Muž ještě chvíli hleděl přes okno. Úslužný číšník s úsměvem na rtech roznášel kávu a děkoval. Šel dál. Kolem něj projížděla auta, hučela a vřískala. Byl teď nesmírně citlivý na každou věc. V okamžiku, který měl brzy přijít, se skrývalo cosi zvláštního, až možná dokonce mystického. Něco, co ho snad osvobodí. Problémy a otázky se vršily a kupily, nemohl se jich jen tak zbavit.

Problémy lze odsunout někam dozadu. Můžeme v hlavě otevřít malou krabičku a tam je uložit. Jenže po čase se krabička přeplní, sama se otevře a veškerý nahromaděný materiál se vyvalí ven jako lavina. Tehdy zaplaví naše mozky s netušenou silou a jen málokdo dokáže odolat, aniž by se úplně nepomátl. Většina lidí je v dnešním rychlém, uspěchaném a stresovém světě pomatená. Ti, o nichž se tvrdí, že jsou na tom nejlépe – manažeři, úředníci nebo bankéři – patří k největším pomatencům. Ztratili sami sebe. Muž přemýšlel a uvažoval, ale vyřešit to nedokázal. Existuje určitá hranice, kterou jsme ještě schopni snést, jistý bod zlomu. Jakmile se dostaneme za ni, není cesty zpět. Hranice mezi normálností a šílenstvím je velmi úzká. Muž uvažoval, jestli se skutečně nepomátl. Co když ostatní jsou normální lidé a jen on propadl pomatenosti? Co když si to všechno jen namlouvá? Je možné, že svět je lepší a lepší a on to jako jediný nevidí? Nic nás nedokáže zastavit? Když vykácíme stromy a celé lesy? Nevadí, vždyť to nebude trvat tak dlouho a vyrobíme si vlastní kyslík. Jednou budeme v bytě jen sedět a mačkat tlačítka na obrovském ovladači. Nebudeme se muset ani zvednout, všechno bude elektronické a bude se to zapínat na náš povel. To vše si muž uvědomoval. Kam zmizela radost ze života, úsměvy, pomoc jiným. Přemýšlel, ale odpověď nenašel. Zdálo se mu, že to vše zmizelo najedenou a nenávratně. Našel proto po chvíli to správné slovo. Odešlo to nečekaně. A on to nemohl zastavit, i kdyby chtěl. Co zmůže jediný člověk nebo dokonce desítky lidí proti celé společnosti? Nic. Jsou bezmocní jako novorozeně proti dospělému. Jde tady jen o jediné. Získat větší moc, větší sílu, větší kontrolu nad jinými. Vyšvihnout se co nejvýše na společenském žebříčku, pošlapat ty pod sebou. Ano, to je ono, že? Rychle a radostně zašlápnout ty, kteří zůstali za mnou. Jsem chudák, pak si vydělám nějaké peníze a dostanu se do střední vrstvy. Honem pošlapat ty chudáky, takové, jakými jsem byl před nedávnem i já. Odloučit se od nich. Jen ať mě proboha s nimi nikdo nespojuje. Vždyť já už s nimi nemám co společného. A nikdy jsem neměl. Zkuste někdo říct, že ano! To vám to pěkně vytmavím!

Muž byl zmatený. Myšlenky mu bouřily v hlavě jako uragán. Nedokázal je setřídit a urovnat. Uvědomoval si, co je jeho problém. Nemohl najít vlastní identitu, vlastní já. Jeho život ztratil smysl, zmizel stejně nečekaně jako všechno ostatní. Co má člověk dělat bez toho, že by měl pro co žít? Má snad sedět doma, sám a sám, a užírat se vlastními hnusnými myšlenkami? Jen sedět a hledět do zdi? To může radši všechno skončit, zbavit se toho trápení. Kdyby jen všechno bylo jinak. Žena zmizela v rakvi, když mu bylo pětadvacet. Ponořila se do kypré země a už se nevrátila. Automobilová havárie, stálo v policejním hlášení. Pár lidí mu vyjádřilo upřímnou soustrast. Jen slova. Další den se ti samí lidé opíjeli v hospodě a ani po něm neštěkli. Zůstalo možná pár přátel, ale i ti postupně odpadali, když viděli, že se se smrtí ženy nedovede vypořádat. Zůstalo v něm prostě jen prázdné místo, které nemohl nikdo a nic zaplnit. Kdo mohl dát záplatu na ztracenou lásku? Nedokázal se vrátit zpět do normálního života. Pak dítě. Malý Jirka. Měnil se. Nejprve to začalo drobnostmi. Pak krádeže, nadávky, několikrát došlo i na pěsti. Muž se snažil, chtěl svého jediného syna vychovat jako řádného člověka. Takového, který by byl slušný a milý k ostatním. Měl by v něco víru, důležité je věřit. Věřit, ať je to víra v cokoli. Člověk bez víry je chudý na duši, uvažoval muž.

Konečně došel k restauraci, která se mu zamlouvala. Nesedělo v ní moc lidí a on chtěl být ještě nějakou dobu sám. Vybral si stůl u okna, slunce mu pálilo na tvář. Objednal si nejdražší a nejlepší jídlo, které tady měli. Dříve by si to nedovolil, ale dnes mohl. Když mu číšník donesl jeho porci, usmíval se. Byl to však falešný úsměv. Spíše úšklebek. Doufal, že mu z toho kápne tučné spropitné. Tenhle číšník jel po penězích. Peníze jsou hybnou sílou světa. Kdo jich má dostatek, je bezmála bohem. Může si dovolit cokoliv, ovlivnit cokoliv. Ale stačí jen malý krůček a jsme otroky těch malých blyštivých a papírových potvůrek. Pak už nejsme sami sebou. Jsme otroci. Naše myšlenky neustále utíkají k penězům a přemýšlejí, kde získat další a další, za co je utratit a proč. Jestliže propadneme příliš penězům a máme jich dostatek, už nechceme být bez nich, chceme jich mít kupy a hromady. Ztrácíme svou duši a nejsme si toho vědomi. Muž to chápal. Snědl své nejlepší jídlo a utřel si ústa ubrouskem. Číšníkovi dal tučné spropitné. Chtěl ještě chvíli posedět a přemýšlet. Celý život přemýšlel. Uvažoval, jestli je to dobře. Došel k závěru, že by to nemohlo být lepší, ale lidé by museli být jiní. Pak by byl šťastný a spokojený.

Muž sáhl do kapsy a vytáhl pistoli. Číšník si toho všiml a zaječel. Muž však přiložil pistoli ke svému spánku, místo aby jí ohrožoval ostatní zákazníky. Hovor zmlkl. Zavládlo ticho jako v hrobě. Všichni upírali zrak na muže a polykali hořké sliny, očekávajíce co se stane. Zaduněl jediný výstřel. Hlava se rozletěla na kusy, konečně se jeho myšlenky dostaly pryč z utýraného mozku. Byl šťastný, už ho neobtěžovaly. Bezvládné tělo se zhroutilo na stůl. Z levé ruky pomalu padal k zemi krví potřísněný papír...


Ptáš se, jak se mi teď daří

Ahoj

Ptal ses, jak se mi teď daří, tak jsem se rozhodl napsat ti dopis. Udělal jsem si na tebe čas, teď tady sedím a nevím co bych ti vlastně měl psát. Nejradši bych tě teď odbyl jednoduchým fajn, jak to teď v poslední době dělám, ale že jsi to ty, tak to neudělám. Toho si važ.

Dlouho jsme se neviděli, viď. Docela by mě zajímalo jak se máš, co děláš.. No, taky ses přihlásil na střední... Baví tě to tam? Abych pravdu řekl, mě moc ne. Ne že bych se tady nudil, učení mám nad hlavu, ale znáš přece můj přístup k povinostem. To asi bude můj problém. Jsem prostě moc líný, než abych se dokopal k učení, nebo dokonce k nějakému pohybu, třeba sportu. Snažím se nedělat věci pravidelně, nesnáším rutinu. Přímo mě děsí, že by všechny moje dny byly stejné. Vadí mi také takové to přehnané plánování věcí dopředu. Chápu, že v dnešní době je to nutnost, kterou musím respektovat, ale bylo bych radši, kdyby to tak nebylo. Chtěl bych jít ven, když se mi chce jít ven, jít jíst, když mám chuť, jít spát, když jsem ospalý... Je škoda že to nejde a ani nepůjde. Musím dělat to, co je v danou chvíli třeba.

Teď na tebe asi působím, jako nějaký smutný, nespokojený člověk, ale to vůbec není pravda! Je ale pravda, že dneska nemám zrovna dobrou náladu... Ano, stále se scházíme se starou partou ze školy. Pamatuješ si na ně, že? Dokonce jsme společně jeli slavit Silvestra na Lipno. Škoda, že si nemohl jet s námi. Bylo to opravdu Super!

Napadá mě, že tohle je asi můj první delší dopis, který bych napsal sám. Docela mě to baví... Že bych objevil nějaký další skrytý talent?

Hmm... Asi ne, právě mi tak nějak došla nit, jak se říká... Co by tě tak ještě zajímalo? Novinky, drby? Žádné mě nenapadají. Je to asi tím, že mě počítač už úplně zbavil tvořivého myšlení a fantazie. To je docela slušná výmluva, nemyslíš?

Jak sis jistě všimnul, píšu ti rukou a mám k tomu velmi vážný důvod. Moje písmo je poměrně hrozné. Je kostrbaté, špatně čitelné a každou chvíli jiné. Podle písma se dá poznat spousta věcí o osobnosti. Radši bych tomu ani nevěřil. Jak může tak milá ,a vyrovnaná osobnost, jako já psát takovýmhle hrozným způsobem?

No, tím jsem ale hodně odbočil od tématů, na které ses vlastně ptal, a to bylo jak se mi daří. Když to shrnu, sečtu a podtrhnu, vyjde mi zcela jasný výsledek: fajn.

Doufám, že se brzo uvidíme, měj se hezky a odepiš.

s pozdravem, Adam

OSNOVA:

Úvod

Stať – co škola?

– moje nespokojenost

– písmo

{Z|z}ávěr


Hana Hejnová, I. C
23. 2. 2004

2. slohová práce

Můj oblíbený románový hrdina
(Charakteristika)

Osnova: 1) úvod (seznámení)
2) vnější charakteristika
3) její život
4) vnitřní charakteristika (vzdělání, svatby, vlastnosti)
5) závěr – proč jsem si ji vybrala

Seznámila jsem se s ní v jedné knížce. Jmenovala se „panenská královna“ a napsala ji Carolly Ericksonová (prý jedna z nejuznávanějších historiků v USA). Osoba, kterou jsem si vybrala, tam vystupovala jako hlavní postava – anglická královny Alžběta I. Kniha je podle mě poutavě napsaná a popisuje Alžbětin život od jejího narození až do smrti.
Alžběta byla příslovečná svojí krásou. Na obrázcích se mi jeví jako štíhlá, ale poměrně vysoká žena se sněhobílou pleti, snad příliš dlouhým nosem v úzkém obličeji a proslulými dlouhými zrzavými vlasy. V knize se také zmiňují o hlase, který se rozléhal po dlouhých chodbách paláců tak silně, až se poddaní třásli strachy.
Ale dříve než se pustím dále, dovolte mi, abych přiblížila podmínky, ve kterých žila. V době svého dětství byla mezi Angličany populární, ale ne moc oblíbená. (Její otec Jindřich VIII. dal její matku Annu Boleynovou popravit za zradu). Alžbětu měl však Jindřich velmi rád. Když zemřel ujal se vlády Alžbětin nevlastní bratr Eduard. Ten měl Alžbětu rozhodně radši než svou druhou nevlastní sestru Marii řečenou Krvavou, která nastoupila na trůn po něm. Pro Alžbětu tím začala etapa života, v níž se musela jen strachovat o život. Marie totiž stále přemýšlela, jak se nenáviděné sestry zbavit. Přestože se Alžběta musela bát, nadávala na sobě nic znát. Bylo jí v té době pouhých 20 let. Prošla již řadou osobních i politických změn. Poprvé se zamilovala do svého vzdáleného příbuzného Tomáše Seymura a často se stěhovala (jednou jí dokonce Marie uvrhla do Toweru). Všechny útrapy však překonala v 25 letech se, po Mariině smrti, stala královnou. Její vláda byla dobou zámořských plaveb (které velmi podporovala) a Anglie velmi zbohatla. Alžběta sice nedokázala zabránit náboženským nepokojům, ale především dosáhla velkého množství úspěchů. Snad každý zná osud Marie Stuartovny, kterou musela dát na nátlak svých rádců popravit, i když sama nechtěla.
Alžběta, stejně jako všechny děti z lepších rodin v 16. století, prošla přísnou výchovou. Byla bystrá, měla dobrou paměť, rychle se naučila číst a psát a lehce zvládla jazyky (ovládla jich 6). Byla schopná mluvit s velkými učenci své doby, vyznala se v evropské politice a měla hbitý jazyk, který dobře využívala k hádkám se všemi, jež ji obklopovali. Bylo jejím zvykem nepustit nikoho ke slovu a dělala dlouhé odbočky než se dostala k jádru věci.
Už v mládí si slíbila, že se nikdy neprovdá, i když z tohoto rozhodnutí pramenilo mnoho problémů. Svůj slib dodržela a přestože se několikrát zamilovala, ke svatbě nikdy nedošlo. Uměla hrát na cembalo a výborně tančila. Nosila sice honosné šaty a okázalé šperky, ale na druhou stranu klela, zapomínala na slušné vychování a naparovala se. Velmi dobře se přetvařovala. Neustálé rozčilování jí nesvědčilo a často trpěla nemocemi, ale přesto dál poroučela a vyžadovala obdiv. Chovala se jako královna, ale byla i agresivní, vzpurná a divoká. Nedokázala šetřit a rozhazovala peníze kde se dalo. Dělala si zkrátka všechno po svém a nenechala nikoho, aby jí poradil.
Myslím si, že Alžběta byla osoba, ve které se dalo těžko vyznat. Její chování bylo nepředvídatelné a vždy udělala něco, co všechny kolem překvapilo a zmátlo. Právě to se mi na ní líbilo (i když to zvlášť ve stáří přeháněla) a proto jsem si ji vybrala. I když určitě můj oblíbený románový hrdina není, ale spíš mě zaujal její osud.


Slohová práce školní

Jiří Vlach
17. května 2005
1. C

Témata: 1) Tak tady žiji (volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (volná stylový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Tak tady žiji

1) Úvod: Nejhezčí ulice
2) Stať: a) Popis ulice
 b) Seznámení s naším domem
 c) Naši sousedé
 3) Závěr: Můj vztah k domovu

Tak tady žiji. Nejhezči a asi i nejzvláštnější ulice ve městě. Domy na protějších stranách ulice jsou od sebe vzdáleny více než obvykle, což je způsobeno protékající Mlýnskou stokou. Není to ovšem stoka v pravém slova smyslu, její šířku by jí mohl závidět kdekterý potok a po jejích stranách rostou mohutné javory.
Ani domy nejsou zcela obyčejné. Nemyslím tím snad, že by v nich strašilo, ale bystrému oku neunikne skutečnost, že celá souvislá řada domů je nakloněna lehce jihozápadním směrem asi o dva až pět stupňů. K tomuto defektu došlo během druhé světové války, díky nepříliš zdařilému zásahu českobudějovického nádraží spojeneckými letadly.
Náš dům byl postaven začátkem 20. století německou rodinou, která se však kvůli Benešovým dekretům musela v polovině čtyřicátých let vystěhovat. Dům byl přestavěn na činžovní dům a nastěhovali se první nájemníci. Myslím si, že někteří naši sousedé to mají ještě v živé paměti.
Bylo by zbytečné vyjmenovávat zde jednoho po druhém, a tak zmíním pouze známou paní profesorku a jejího roztomilého leguána, která bydlí v prvním patře.
Má rodina se přistěhovala zhruba před patnácti lety. Za tu dobu jsem si již na toto místo zvykl a vždy ho budu brát za svůj pravý domov. Ta vůně, kterou cítím vždy při návratu z dovolené, se nedá s ničím zaměnit. Prožil jsem zde podstatnou část svého života: kojenecké období, navštěvování jeslí, mateřské i základní skoly a nakonec i první ročník Jirsíkova ústavu. Nevím, jestli bych se někdy chtěl odstěhovat, i když rodiče velmi touží po rodinném domku.
Zkrátka jsem si ke svému bytu vytvořil vroucí vztah, je něco jako můj starý přítel a pokaždé ho velmi nerad opouštím.


Slohová práce školní
Barbora Mikešová
14. prosince 2007

Úsměv, dobré slovo, ochota a pomoc. O čem to mluvíte?
Ochota a pomoc? To jsou dvě slova, které pro každého znamenají asi něco jiného. Pro někoho možná také vůbec nic, neboť má na účtu padesát milionů a myslí si, že ho nemůže nic „rozhodit“. Ovšem pro lidi z okraje společnosti je to určitě velký dar.
Ale už v této situaci nastává jeden velký problém. A to, že v dnešní době není ochota a pomoc prostě dost „in“.
Co bude asi tím největším dárkem pro lidi bez domova? Nejspíš právě úsměv, dobré slovo, ochota a pomoc. Ale o čem to mluvíte? Vždyť to je jenom „bezdomovec“. Tento názor není určitě ničím neobvyklým. Ale bezdomovci nejsou zdaleka jedinými členy společnosti, které potěší dobré slovo. Na světě žije tisíce dalších postižených, starých a nemocných lidí, které by část „normálních“ obyvatel této planety nejraději poslala na věčnost. Lidé chtějí vidět pouze ty své ratolesti s rozzářenýma očima a na ty druhé zapomínají. I když těm k radosti a rozzářeným očím stačí mnohem méně, než si myslíme.
I já mám známého, který vyrůstal po nehodě na vozíku. Většina si neumí přestavit, jak je to těžké úplně změnit svůj život a vyrovnat se s tím. Myslím si, že tuto životní situaci překonal jen díky své rodině a přátelům. I ten je šťastný, když strávíme část svého volného času společně s ním. Věci, které vy považujete za docela normální, jako je třeba nedělní odpolední výstup na Kleť, nemůže zrealizovat bez Vaší pomoci a je to pro něj velký zážitek. V oblíbenosti a popularitě na tom nejsou dobře ani nejrůznější nadace a organizace, snažící se pomáhat těmto postiženým lidem. Podle některých jsou to dokonce zloději a lháři.
Mohli bychom se trochu zamyslet a uvědomit si, že zde nežijeme sami, ale i společnost má tu tvář, kterou nechceme vidět. Nejsou tu jen ti, kteří se mají jako „prasata v žitě“, ale i ti druzí, kteří jsou rádi za naše pochopení, úsměv nebo dobré slovo. I ti jsou členy společnosti a neměli bychom je zavrhovat, ale snažit se jim pomoci, tolerovat je a usnadňovat jim cestu k nám.

Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) Problém dnešní doby
 b) „Bezdomovci“
 c) Postižení lidé
 d) Můj známý
 e) Nadace
 III. Závěr


23. 3. 2006
Petr Kobler, 2.C
2. písemná práce
Neznámé místo
(subjektivně zabarvený popis)

Neznámé místo
Hnědé listy padají mojí vysněnou krajinou osvícenou nespočtem laskavých slunečních paprsků pomalu klesají k zemi a ulehávají na měkkou žloutnoucí trávu. Tak nějak si představuji ráj přírody, který naplňuje člověka klidem, pohodou a sílou čelit všem problémům okolního světa.
Jehličnatému lesu s magickou majestátností vládnou smrky, jejichž přítomnost zlehka doplňují borovice a další výtvory matky přírody. Lehký podzimní vítr ohýbá stébla trávy, které se pomalu připravují na tuhou přicházející zimu. Je zde ticho, naprosté ticho, kde i tlukot srdce rozezvučí ostré jehličí.
Uléhám na měkkou zem na lesní mýtině a naslouchám šepotu krajiny, jejíž monumentálnost se nesobecky zužuje na lásku k těm, kteří ji s pokorou navštíví. Propletenými větvemi stromů prosvítá zlatý kotouč, který rozehrává fascinující divadelní hru. Divadelní hru o intimitě. Mé intimitě. Nikoho dalšího.
Po modrém nebi pluje cirostratus, čas od času pod ním prolétají ptáci hnízdící někdy na úpatích kopců, které vášnivě vykreslují laskovou tvář tohoto ráje. Srny skákají přes větve a já jim vzdávám hold za to, že dokážou přežít v této době.
Přichází noc. Kopce osvětlené měsíčním svitem střežící celou širou oblohu se tyčí do nebes. Ticho se ještě prohlubuje. Začínám se smiřovat s tím, že tohle místo je jedinečné a jeho kouzlo mi nedovolí odejít, přestože bych už chtěl. Bohužel, musím si ještě vychutnat chuť čiré čistoty, jakou v městech nenajdu. Přichází chlad.
Odjíždím a magie pátečního dne se pomalu vzdaluje. Já však nejsem vůbec zklamaný. Vím, že se sem opět podívám a opět budu okouzlen zlatohnědými dlaněmi stromů i klidem lesa, v jehož nitru jsem našel čistotu sebe samotného.


Daniel Maurer
VII. A
22. Února

2. slohová práce
(charakteristika)

Člověk kterého popisuji je moje milá maminka. Její postava je štíhlá a měří asi 174 cm. Můj vztah k mé mamince je velmi dobrý, ale i někdy špatný když my něco zakáže. Na její hlavě jsou vyrostlé kratší melírované vlasy, které překrývají čelo.
Na obličeji se jí kulatí přiměřeně velké modrozelené oči. Pod nimi vystupuje trochu špičatý nos. A pod ním se červenají její rty.
Její vztah k práci není moc malý. Ráda sportuje a plave spíš v bazénu u babičky. Když má volný čas udělá si kafe a vezme si do ruky křížovku po případě si čte nebo vymýšlí jak vylepšit recept normálního jídla. Obléká se spíše do sportovních věcí, ale když jde někam do společnosti tak si vezme spíš věci do společnosti.


Kdo, kam a proč?

Osnova:

I. úvod – cesta do práce – popis

II. 1 cesta lomem

2. setkání

3. v práci

4. strýc

5. po třech letech

6. v autobuse

7. návrat do minulosti

III. od autobusu domů

Domov opustil velmi brzo, ostatně jako téměř každý den. V létě ho na cestě stíhalo svítání, ale nyní, když bylo okolí města pokryto sněhem, čekala na něj jen tma a mrazivý vítr. Továrna, ve které pracoval ležela kus cesty za městem, oddělena od něj prastarým, zarostlým lomem. Do práce cestoval autobusem, který tento lom zdlouhavě objížděl. Ne vždy ho ale stihl. Zvlášť nyní, v únavných zimních měsících, se snažil každé ráno urvat pár minut pod peřinou se zavřenýma očima navíc a na zastávku často dorazil pozdě. Nevadilo mu to. Pustil se přímo přes lom, od dětství tam znal všechny klikaté cesty a záludné srázy.

Ale tentokrát věděl, že autobus nestihne. Stačil jediný pohled na hodinky před odchodem z domova. Zastávka už byla prázdná, jen stopy v tenké vrstvě sněhu prozrazovaly, že tu ještě před pár minutami postával hlouček lidí. Cesta vedoucí k okraji lomu začínala hned u zastávky. Byla hojně užívaná a často tam někoho potkal. V {těchto}<ni> hodinách ale netoužil potkávat neznámé lidi. Teprve když se po další cestě pustil dolů, do hlubin lomu ztracených ve tmě, měl jistotu, že na nikoho nenarazí. Cestu lomem považoval za nejbezpečnější. Jeden kolega mu spočítal, že se pravděpodobněji zabije při havárii autobusu, než že bude přepaden v opuštěném lomu. Proto i nyní když zahnul na cestu vedoucí kamsi dolů do tmy, žádné obavy ho nesvíraly. Naprosto mechanicky šel ve svých stopách z minulých dní, měsíců a let, až se ocitl na dně lomu. Protější sráz nebyl tak vysoký ani prudký. Pohlédl nahoru a úlekem sebou trhnul. V místech kudy měla vést jeho cesta, probleskovalo mezi stromy a keři světlo.

Chvilku zíral s bušícím srdcem nahoru do srázu. Nechtělo se mu pokračovat v cestě. Když je někdo tam nahoře, proč by nemohl být někdo i tady dole? Litoval toho, že si tuto otázku položil, protože jen zvětšila jeho obavy. Vrátit se nemohl, přišel by pozdě do práce. Už jednou měl kvůli tomu obavy problémy. Začal tedy stoupat do svahu. Snažil se myslet jen na krok svých nohou a povzbudilo ho, že se mu to darilo. Konečně se ocitl nahoře. Pár desítek metrů před sebou spatřil na mýtince oheň a muže, který na něj přikládal větve. oheň se rozhořel víc. Zdálo se mu, že onen muž je nějaký lesní dělník, což mu nyní nepřipadalo vůbec špatné. Strach z něho postupně opadal. Jeho cesta vedla přímo kolem ohně. Viděl, že i muž u ohně si ho všiml a připadalo mu v této chvíli směšné obejít mýtinu lesem. Pokračoval přímo a zastavil se u ohně. Zahleděl se do plamenů a jakoby mimochodem pozdravil neznámého muže. Zatímco čekal na jeho odpověď, nechal teplo z plamenů dopadat na svou tvář. Zavřel oči a vnímal jen teplo plamenů. Náhle si uvědomil, že neznámý muž neodpovídá. Otevřel oči a pohlédl do jeho tváře, ale neznámý uhnul pohledem. Rozhodl se nevěnovat mu další pozornost a pokračoval v cestě. Měl pocit, že oheň spálil veškerou únavu, která se v něm nacházela.

O hodinu později už dávno seděl na svém pracovišti. Tady, v bezpečí civilizovaného místa, mu ranní příhoda přišla úsměvaváná a jeho téměř panický strach nepochopitelný. Ale neměl moc času o tom přemýšlet, teď měl na starosti důležitější věci. Pracoval tak trochu v rodinném podniku, založil ho totiž jeho strýc. Nyní ho ale vedl jeho otec, strýc byl totiž mrtvý. Tedy, bylo by příliš jednoduché tvrdit, že byl mrtvý, vlastně byl nezvěstný. Vzpomínal na tu chvíli s trochou hrůzy. Strýcovo chování bylo vždy podivínské, ale ten večer se asi nadobro zbláznil. Stalo se to před mnoha lety, seděl tehdy se strýcem, spíš ještě kluk než muž, u krbu v jeho pracovně. Místnost jen matně osvětloval oheň. Oba hleděli do plamenů a strýc něco povídal, než se náhle odmlčel. Nepřišlo mu to zvláštní, neboť strýc užíval pomlky při hovoru často. Pak se mu ale přestávka začala zdát dlouhá a tak stočil pohled na strýcovu tvář. Co spatřil, ho velmi vyděsilo. Byla zkřivena hrůzou a oči upřeně zíraly do plamenů. Strýc sebou křečovitě škubal a vy vyrážel: „Tam... ta tvář... v plamenech mě... mě volá... já musím... jít.“ Strýcovi z očí vyhrkly slzy, pak se náhle zvedl, rychle si oblékl kabát a odešel z místnosti. Prý ho viděli jít směrem k lomu. Nikdo ho později už nespatřil.

Strýce mu teď připomínala hlavně zarámovaná fotografie visící na stěně v jeho kanceláři. Nyní tam úřadoval otec. Každý den tam chodil prohodit s otcem pár slov. Fotografie tam vždy visela a nejinak tomu bylo i dnes. Pomyslel si, jestli tam bude ještě třeba... co takhle za tři roky.

Po třech letech se pro něj změnilo jen málo. Do práce ale jezdil později a cestu přes lom už nepoužíval. ale od oné příhody v lomu začal mít často se vracející sen. Otevřel dveře do jakési temné místnosti bez oken. Byla prázdná, jen jeden kout byl zahalen jakýmsi otrhaným závěsem. Pod závěsem cosi bylo. Nevěděl co, ale měl ztoho panickou hrůzu. Děsil se okamžiku kdy závěs své tajemství odhalí. Závěs visel na tyči ustropu za několik lanek. Ta najednou začala praskat. Pak už jich zbývalo jen pár a závěs musel každou chvíli spadnout a odhalit hrůznou věc, co se za ním skrývala, probudil se orosen potem. K otci do pracovny chodíval nyní velmi často, otec byl už starý a chystal se shodit břemeno podniku na mladší generaci. I nyní tam zavítal. Věděl, že dnes jsou tomu přesně tři roky co potkal v lomu člověka. Věděl také, že před třemi roky přemýšlel, jestli strýcova fotografie bude dnes ještě viset na stěně. Visela tam.

Ten den se vracel domů za naprosté tmy. Vítr skučel v lesích okolo továrny a zasypával je sněhem. Sotva stihl poslední autobus. Kromě řidiče a jakéhosi odraného tuláka sedícího vzadu nebyl uvnitř nikdo. Posadil se někam doprostřed. Po chvíli jízdy pohlédl z okna. Z tohoto místa bylo většinou vidět údolí lomu v celé jeho délce. Dnes ale ne. Jen milióny sněhových vloček se míhaly za okny a mizely v noci. Podíval se na zadní sedadla. Odraný muž už tam neseděl. Stál totiž jen kousek za ním a mířil k němu.

Zprvu se vyděsil, ale pak se otočil na neznámého, o kterém usoudil, že je nějaký tulák. Předpokládal, že ho požádá o zapalovač, nebo něco, ale on jen zastavil před ním. Znejistěl. „Co potřebujete?“ ,zeptal se nervózně. Tulák neodpověděl a posadil se na sedadlo přes uličku. Věděl, že se mu dívá do očí. Rozhodl se dát mu najevo nevoli nad jeho chováním. Pohlédl mu do očí a... nepromluvil. Tulákovy oči říkaly: „Ukážu ti budoucnost.“ Přikývl. „abys ji pochopil, musíš poznat minulost.“ Přikývl. Celé jeho zorné pole zahalila mlha a zacloumal jím mráz. Najednou viděl před očima postavu kráčející zasněženým nočním lesem. Mířila k jakémusi ohni. Proboha, vždyť je to on sám před třemi roky! A tulák... lesní dělník u ohně.

Viděl sám sebe, jak zastavuje a dívá se do ohně. Zdraví neznámého muže a zavírá oči. Muž však nyní odpovídá: „Nastal čas. Budeš následovat svého strýce. Ukážu ti, kde je tělo.“ Viděl, jak muž zamířil do tmy lesa a on za ním. Začínalo mu hučet v hlavě. Muž ho vedl kamsi do tmy, do hlubin lomu. V těch místech ještě nikdy nebyl. Přelezli několik skalek a stanuli na jakémsi zasněženém paloučku, stále ještě ve svahu. Pahorek byl úplně holý a na jedné straně ho uzavírala skála. Ta však byla celá zakrytá křovím, které ji zakrývalo jako nějaký... závěs. Díval se sám na sebe, jak stojí a zírá do hlubin křoví. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že křičí hrůzou. Muž ho umlčel pohledem a sám promluvil: „Ty víš, co je tam ve křoví, ale to nestačí, ty musíš spatřit!“ Vidí, jak muž odhnuje jednotlivé keře a jak on sám zcela ochromen hrůzou není schopen pohybu. Stojí strnule a pak najednou dě udělá dva krátké kroky. Klopýtne a obrátí se zády ke křoví, schová hlavu do dlaní a opře se o strom. Muž opět mluví: „Nestárnu, mám schopnost žít z cizích duší.. a těl... jemu toho ale už moc nezbývá.“ a ukázal do křoví. „Pár posledních let. Potom budu potřebovat nové tělo, novou duši.“ Muž odchází z paloučku a on za ním. Díval se do své tváře a viděl naprostou hypnózu a zorničky rozšířené hrůzou. Po chvilce přichází zpět k ohni. Dívá se do plamenů a zavírá oči. Pak je zase otvírá a pokračuje v cestě.

Slyšel zvuky připomínající nebeské varhany. Autobus s sebou zmítal. Nemohl se soustředit, ale ani přerušit pohled do mužových očí. Ten opět promluvil. „Pár let uplynulo. Potřebuji tvoji duši. I tvé tělo. Až spatříš mou tvář v ohni, přijdeš na ono místo, kde jsme se potkali poprvé.“ Přikývl.

Autobus zastavil. Přišlo mu, že cesta uběhla nezvykle rychle. Vstal ze sedačky a šel ke dveřím. Odraný muž zase seděl vzadu. Pomyslel si, že to je nějaký blázen. Pamatoval si pouze, že si sedl naproti němu, zašklebil se a zase odešel. Nic víc. Vystoupil a zamířil domů. Byl pevně rozhodnut rozdělat si oheň v krbu.


Poláček, Martin, V. B, 07/08

Tři kamarádi bruslí na silnici
Vypravování podle obrázku

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova
1) Tři kamarádi bruslí na silnici.
2) Sražka s autem.
3) Petr je zraněn.
4) Martin jede, pro pomoc.
5) Martin volá l. 155.
6) Záchranáří odvažejí Petra.

Tři kamarádi bruslí na silnici a petra potkala srážka s autem. Martin se pta Petra jestli je zraněn. Petr řekl že ho bolí noha. Marti řekl že jede pro pomoc. Martin tedy volá linku 155. Tam mu říkají že jsou tam za chvíli zachranaři odvážejí do nemocnice. A Martin volá do nemocnice jak to dopadlo s jeho kamarádem Petrem. A lekaři říkají že dobře.


Skokan Richie
„Pýcha předchází pád.“
V jednom krásném hlubokém lese, do kterého se moc lidí neodváží, žila v poklidu a míru smečka jelenu a laní. Jenže to se mělo brzy změnit. Jedna z laní, náhodou družka vůdce smečky, čekala malého kolouška. Už když byl v bříšku věděla, že to bude pěkný neposeda. A měla pravdu. Jakmile Richie spatřil světlo světa, začal vyvádět lumpárnu za lumpárnou. Jeho rodiče, ale i celá smečka, byli z malého Richieho nešťastni. Nikdy nevěděli, co zase vyvede.
Každým rokem se v lese konala veliká soutěž. Šlo o skok přes potok, ktery skrz les protékal. Tento rok se mohl účastnit i Richie. Skokan to byl náramný, to se mu musí nechat, ale hrozně moc si fandil. Chtěl za každou cenu vyhrát a všem dokázat, že není tak špatný, jak si myslí. Chodil po lese se vztyčenou hlavou a rozhlašoval, že on bude ten slavný vítěz a že žádný ze zdatných jelenů, ani jeho vlastní otec, ho neporazí. To, že se mu všichni za zády smějou, mu jaksi nevadilo. Říkal si, že oni pak budou za hlupáky, když mu nevěřili.
Nastal den soutěže. Všichni se náročně připravovali na tu velkou událost, závodníci věnovali své poslední protahováním všech svých svalů. Ale Richie ne. Ten se hrdě procházel a vykřikoval, ať to ostatní vzdají. On je přece jasný vítěz. Jeho otec nad tím jen kroutil hlavou. Přemýšlel, po kom to dítě asi je. Skoro každý závodník vždy skončil v potoce. Richie se jim smál a prohlašoval, že jemu se tohle určitě nestane. Už se nemohl dočkat, jak to všem natře.
	A po dlouhém a vytrvalém čekání na něj opravdu přišla řada. Richie se postavil na startovní čáru a zprutka se rozběhl. Všichni stichli a se zatajeným dechem pozorovali jeho skok. Těsně před potokem se Richie pořádně odrazil a skočil. Už viděl, jak stojí na stupni vítězů a všichni se mu klaní. Jenže se přepočítal. Ještě nebyl dost zdatný, aby mohl potok přeskočit. Doskočil sotva do poloviny. Celým lesem se spustil ohromný smích. „Tak to je to tvoje vítězství?“ „Ty si teda šampión!“ Takové a ještě další pokřiky se rozléhaly davem. Richiemu nezbývalo nic jiného než sklopit hlavu a všechno si to vyslechnout.
A jaká je rada pro malého Richieho? Pýcha předchází pád.


Téma: Nevěř, že štěstí získáš neštěstím druhého

Osnova: 1) Štěstí Co to štěstí je?

2) Stěstí za neštěstí

3) Můj případ

4) Svědomí

Radosti a rozjasněných tváří je ve světě málo, což vychází z nitra. Uvnitř, hluboko v nás, sálá v každém plamen štěstí, který v každé šťastné chvilce sílí a naopak ve chvílích úzkosti, samoty a neštěstí slábne. Je to však vinou samotného jedince?

Někteří lidé si líbují v neštěstí druhých, dělá jim to radost, pohlcuje je štěstí. Na př. rodina o 5 lidech, která se dělí na matku, dva syny a nevlastního otce, se synem. Už od prvních chvil, kdy se poznájí, vědí jestli to půjde v pohodě, či aspoň na úkor druhých, hl. že ten, který má povahu obsahující obsah tématu bude šťastný. Ale stojí to za to?

V mém případě je to můj nevlastní otec, prosazuje svého syna a chce jeho štěstí<in>, neohlíží se však okolo sebe. Dřív asi jako každý, jsem se těšil domů. Věřte, že není lepšího pocitu než přijít domu, lehnout si na postel a jen tak si pochrupávat, ale to nejde, když celý večer předcházejícího dne, otec hustil do mé matky, že jsem naprosto líný, nic nedělám, prostě jsem naprostý lempl a jeho syn dělá vše za mě, a bohužel k mé škodě, ho matka miluje a věří mu. Takže on je šťastný, jeho syn hvězda a my dva s bráchou jsme špatný, ale o to by nešlo, tenkrát, když nám umřel otec, náš plamen štěstí silně pohasl, avšak doufali a věřili jsme, že bude líp, potkali výše zmíněného Adama. Stalo se, to co jsme nechtěli. Oba dva jsme minimálně šťastní a myslím si, že nebýt přátel a kamarádů, tak už ani jeden z nás na tváři nevykouzlí úsměv.

Shrnul bych to asi tak, nevím jaké je být šťastný na úkor druhých, ale myslím si, že to štěstí musí být minimální, protože někde ve svědomí toho určitého, musí hlodat věta říkající „Vždyť nekomu ubližuješ, bolí ho to, je nešťastný“. Potom je||to už jenom a jenom na něm, zda s tím dokáže žít.


Osnova:

1. 80. výročí naší školy

2. Přípravy

3. Výzdoba tříd

4. Vystoupení žáků

5. Rodiče ve škole

6. Kulturní dům

7. Závěr

Oslavy 80. výročí založení naší školy proběhly 7. listopadu 2009.

Přípravy proběhly velmi dobře. O hodinách jsme tvořili a malovali různé výtvory. Velmi mě to bavilo, protože jsme se moc neučili.

Výzdoby tříd dopadly také dobře. 6. listopadu 09 jsem šla se svými spolužačkami pomoct paní učitelce Evě s výzdobou tříd.

Devátá třída byla věnována T.G. Masarykovi, po kterém má naše škola jméno.

V sedmé třídě byli vystaveny diplomy dětí, které dostaly čestné uznání na mezinárodní soutěži kreseb. Jeden z těch diplomů byl i můj.

Šestá třída byla věnována starým almanachům, a také se zde mohlo zakoupit DVD naší školy které se jmenovalo 1. září 2009.

V páté třídě byli vystaveny staré školní fotky, učebnice, žákovské atd.

Ve čtvrté třídě bylo promítání toho DVD 1. září 2009.

Ve třetí třídě jsem nebyla a tak nemohu napsat co tam bylo.

Ve druhé třídě byli vystaveny učebnice ze kterých se druháci učí.

A v první třídě byla vystavena historie školy.

Vystoupení žáků bylo nádherné. První třída zpívala krásné písně.

Druhá třída zpívala s první třídou.

Třetí třída hrála zvířátka z prvouky.

Čtvrtá třída zpívala společně s páťáky.

Páta třída měla tělocvik. Krásně cvičili.

Šestá třída zpívala vyjmenovaná slova.

Sedmá třída měla velmi legrační hodinu českého jazyka.

Devátá třída dělala všelijaké pokusy.

Rodiče ve škole byli velmi překvapeni. Byli velmi ohromeni jak se naše škola za ta léta změnila.

V kulturním domě to bylo prý také moc hezké. jJá jsem tam nebyla ale prý tam zpíval {název sboru}<priv> a {název sboru}<priv>.

A na závěr bych chtěla říct pár slov. Jsem moc ráda že chodím do této školy. Je krásná, žlutá, jedinečná...


28. listopadu 2008
Karolína Jiroušová
V2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět v roce 3009

Osnova: a) Úvod – Svět 3009
b) Stať – 1) města
2) lidé ve městech
3) vesnice
4) lidé na vesnicích
c) závěr – rozdílné světy

Píše se rok 3009. Když se podívám okolo sebe, vidím létající auta, které se pohybují v šedivé mlze plné výparů z různých továren. Lidé po ulici už nechodí jako za starých časů. Každý má své boty, které mu umožňují se volně vznášet nad chodníky i na skoro nepoužívaných silnicích. Ulice jsou právě kvůli těmto vynálezům celé neudržované, poházené odpadky. Nikdo již nemá zájem se o ně starat teď, když už po nich téměř nikdo nechodí.
Trávníkům a parkům plné zeleně teď také odzvonilo.
Obyvatelé těchto měst podle tohoto prostředí také tak vypadají.
Každý druhý má rozzlobený, až vražedný výraz. Mnoho lidí spěchá a nebere ohled na osoby okolo sebe.
Měšťané jsou kvůli těmto novodobým vynálezům líní a téměř každý má viditelnou nadváhu.
Tak takto vypadají města po celém světě.
Naštěstí se tu ale najdou místa, která nejsou ovlivněna novými vynálezy. Jsou to malé vesnice, kde lidé nemají přebytečné peníze na létající auta a boty.
Příroda je zde nádherná. V okolí je mnoho lesů, polí, luk, rybníků i malých rybníčků.
Vesničané nemají tolik starostí jako ti, kdo žijí v pokrokových městech. Mají radost, že se mohou starat o své hospodářství a že mají čas na své rodiny.
Každé ráno se probouzejí s úsměvem na tváři a s úsměvem jdou také spát.
Nežijí zde sice v přepychových vilách, ale stojí tu nádherné domy a domky, které hrají různými barvami díky květům a stromům, které si tito lidé vysázeli.
Všichni jsou tu tedy spokojení a šťastní, že přece jen existují místa, kde ještě zpívají ptáci a kolem se line překrásná krajina.
Tyto vesnice a města jsou tedy velice rozdílnými světa. Ten, kdo žije ve městě by nikdy svou práci a kariéru nevyměnil za nějaké hospodářství a nějaký skromný domek za svou vilu na Vinohradech.
A ten, kdo žije v čistých vesničkách by se nikdy nepřestěhoval do špinavých měst s létajícími auty.
Tak takto vypadá rok 3009. Škoda, že neuvidím, jak tento svět bude vypadat za dalších 1000 let.


Benátky

Benátky! Stokrát zmiňované město, všude je o něm slyšet. Ale teprve osobní návštěva člověka přesvědčí o tom, že průvodce nelhal. Je to pravda, všechny ty kgondoly plující kanály skrz město a malé kamenné mosty a baráky zčásti zanořené do vody. Ale to je pouze vnitřní tvář Benátek, ta historická. Benátky se totiž postupně přesouvají na pevninu a město postavené na početných ostrůvcích a pilířích se stává mekkou pro turistiy. Italy, kteří mají rádi rušný život, už přece jenom unavily věčné a nekonečné zástupy zvědavců z celého světa valící se pod jejich okny.

A tak se stalo, že náš autobus vjel s rozespalými cestujícími do Benátek již brzy ráno, aniž by překonal nějaký most. Kolem silnic stály domy nepříliš odlišné od těch českých a lidé chodilyi do práce, děti do školy. Právě jsme totiž projížděli částmi Burano a Murano, kam se již přestěhovala podstatná část obyvatel Benátek. Ty pravé Benátky ale měly teprve přijít.

Náš autobus zastavil na nádraží, které znovu nevypadalo nijak zvláštně. Všude byly slyšet hlasy Čechů. Nebýt italských řidičů autobusu, skoro bych zvolala: „Sladký domove!“

Cítila jsem se trochu vinna tím, že i já mám zásluhu na benátském odporu k turistům, a tak jsem se zájmem poslouchala naši milou paní průvodkyni. Následovala jsem ji po benátských ulicích, kterými nás dovedla až na náměstí sv. Marka. Byl to ohromující zážitek. Ve světle slunce se třpytily všechny budovy a ohromné davy lidí zažívaly zřejmě podobné pocity jako já. Velikost a šíře Grand Kanálu byla ohromující o to víc, když se po něm pomalu šinul záoceánský kolos.

Ale zatoužila jsem poznat Benátky i z druhé strany. Oslnila mě velikost hlavního náměstí, ale potřebovala jsem cítit i malost pověstných úzkých uliček. Bez mapy a kompasu se mé kroky řídily jen podle jedné indicie.

Zatočila jsem vždy do té uličky, která byla nejužší, nejtmavší a která ve mně evokovala tu správnou atmosféru. Procházela jsem ve stínu a chládkyu pod domy, které jsou vždy v určité výšce spojeny oblouky. Z oken se ozývaly zvuky každodenního života, lidé připravovali jídlo a veškerý zvuk turistů byl vzdálen. Byla jsem v tu chvíli sama se svými Benátkami. Občas mě temná ulička zavedla na vlhký dvoreček, občas jsem vykoukla do výklenku, kde u kanálu v zelené vodě kotvila loďka někoho z místních. Dýchala na mě ta nepopsatelná a slovy nevyjádřitelná atmosféra přímořského města, které už se bohužel stává živoucím skanzenem.

Byl čas nastoupit do motorového člunu a jedna z mnoha benátských atrakcí naši skupinku odvezla na jiné autobusové nádraží na samém okraji města. Všude kolem byli Vietnamci se svými výrobky. Měla jsem znovu chuť zvolat „Domove!“


Milý Adame!

Nevím jistě jestli jsi slyšel o 80. výročí naší {obec}<priv> školy. Oslava měla tři částě. První část byly přípravy a schánění oblečení.

Musely jsme mýt bílé trička a modré tepláky.

Skoro každý den jsme si zkoušely trénovat vystoupení.

A pak se nám přidalo ke spartakiád ještě zpívání se 4. třídou. Druhá část bylo vystoupení. Vystoupení se konalo 7. listopadu. První na řadě byly prvňáci a druháci. Prvňáci a druháci zpívali písničky. Třeťáci hrály zvířátka v lese. Měly si zvolit svého krále lesa. Čtvrťáci s náma zpívali asi tři nebo čtyři písničky.

A pak jsme meli spartakiádu. Na začátku řekl Adam několik slov a pak jsme vběhli do tělocvičny.

Dvakrát jsme oběhli lavičky a pak pořád dvakrát jsme dělali běhání po lavičce, snožmo na lavičku a na zem, snožmo přes lavičku a pak jsme se chytli lavičky skákali jsme snožmo.

A pak jsme dělali kotoly a kozu. Po nás. Šesťáci zpívali vyjmenovaná slova.

Sedmáci meli češtinu.

A deváťáci dělali chemii.

Třetí část byly oslavy.

Jako jediná třída jsme slavi slavili 80. výročí školy.


3.11. 2005
Zuzana Petráňová
1. písemná práce
Dějiny piva
(Referát)

Milí příznivci i odpůrci našeho národního nápoje, kterým je nepochybně pivo. Snad každý z vás ho často konzumuje a s velkou chutí. Zkuste na ulici zastavit jakéhokoli cizince s otázkou, co se vám vybaví pod pojmem Česká republika? Ano, kromě Václava Havla a vynikajícího guláše se jim bezpochyby vybaví zlatavý mok jménem pivo. A co jeho dějiny? Vsadím se, že ty už každý moc dobře nezná.
Pivo vařili již staří Čechové, ale jeho historie sahá o něco hlouběji. Údajně se začalo objevovat ve stejné době jako první písemné památky. Dokonce je o něm zmiňováno    v mytologii, např. v eposu o Gilgamešovi. Alkohol byl spojován s mužností, číše patřila k silnějšímu pohlaví stejně jako zbraň. U tehdejšího půllitru se řešily i podobné problémy jako dnes.
Nejstarší zmínky o pivu pocházejí z 5. tisíciletí př. n. l. Recept na jeho výrobu údajně objevili Sumerové, kteří žili v 4. – 3. tisíciletí př. n. l. na území jižní Mezopotámie. Nápoj se sumerským názvem „kaš“ připravovali ve džbánu z ječného chleba, sladu a vody. Nahořklou chuť mu dodávali ne chmelem, ale zelenou hořčicí, pražením chleba v popelu či sezamovými semínky. Pivo se považuje společně s datlovým vínem za nejstarší nápoje na světě.
Ve 3. tisíciletí bylo již známo několik druhů piv, které se lišily barvou a obsahem alkoholu. Tato informace teď u vás nejspíš vyvolá úsměv nebo údiv. Sumerové totiž pili pivo zásadně brčkem. Ne však umělohmotným (to vám snad došlo), ale slaměným. Toto opatření nefungovalo z čisté „frajeřiny“, ale z důvodu praktického. Nápoj nebyl zdaleka tak čirý jako dnes, ale vyskytovaly se v něm různé částečky přísad.
Pivo nesloužilo pouze k napojení, ale ve zředěné podobě také jako lék proti bolestem žlučníku, ledvin nebo přípravu obkladů. V osolené a zředěné podobě se někdy podávalo unaveným koním při zdlouhavých cestách.
Za kolébku pivovarnictví je často považován Egypt. Ti však recepturu piva s největší pravděpodobností převzali od sousedních států. V antice nezaznamenal pěnivý mok nijak zvlášť prudký vývoj. Nejspíš proto, že Římané spolu s Kelty dávali přednost raději vínu. Germáni však ne a náklonnost k pivu nezapřou dodnes. Někdy se můžeme setkat s pojmem „rýžové víno“. Jde o alkoholický nápoj pocházející z Asie, který se však pivu podobá jako kočka psovi. Nevím, jestli s ním máte nějaké zkušenosti, ale Evropanům prý odporně zapáchá a o poživatelnosti nemůže být ani řeč.
V Evropě vzrostla obliba šumivého nápoje až ve středověku, hlavně v klášterech, v jejichž zahradách se poprvé začal pěstovat chmel. Opíjení mnichů se však pochopitelně mnoha lidem nelíbilo, obzvlášť samotné církvi.
A jak to bylo s pivem u nás? K nám nejspíš dorazilo se slovanskými kmeny. Nejprudší vývoj byl zaznamenám ve 13. století v době zakládání měst. Za zmínku jistě stojí rok 1295, kdy bylo založeno pivovarnictví ve měste, které se stalo pivu synonymem. Ani nemusíte hádat třikrát, ano, je to Plzeň. V 16. století se pivo dostalo do vysoké politiky. Jednalo se o právo uvařit pivo, které patřilo tradičně městům. Svatováclavská smlouva již dovolovala panstvím zakládat si vlastní pivovar. Po celou dobu se ale nedá moc mluvit o nápoji, jelikož šlo spíš o kaši. To se změnilo až v 17 století, kdy se začalo pivo podobat tomu dnešnímu.
Dějiny často bývají nudné, tak doufám, že jsem vás neunudila k smrti. Kde se pivo vaří, tam se dobře daří, jak praví české přísloví. A tak vám přeji, ať vám stále chutná a pamatujte: Pijte, ale nepřepijte!


Model letadla
Popisuji model letadla stíhacího bombardéru, F-15 v měřídku 1:144, který jsem si postavil o Vánočních prázdninách.
Model je z vyroben z plastu, který byl odléván do forem, z nichž po slepení případně nabarvení vznikne realistycky vypadající model letadla
Letadlo na délku měří 13cm, na výšku 4cm i s podvozkem a jeho rozpětí měří 7cm. Svým tvarem opravdu připomíná moderní letadlo dnešní doby
Barva letadla je kovově šedá, nejnápadnější však jsou žluté směrovky s tygřím vzorem a číslem 53.
Pod vstupními otvory pro sání vzduchu do motoru se nacházejí malé raketky se žlutou špičkou. Nad špičkou těchto raket jsou usazeny samolepky se znakem organizace Nato. Spodní strany křídel zdobí obtisky tentokrát se znakem US-NAVY, které také najdeme pod sklem aerodynamické kabiny.
Při stavbě modelu jsem zvolil variantu s vysunutým podvozkem. Podvozek se skládá z malých černých koleček a podvozkové části.
Doporučuji tuto činnost pro odreagování a procvičení koncentrace.


Slohová práce školní
Kateřina Holubová
16. ledna 2007

Kniha – přítel člověka?

Osnova:
I. Úvod - zamyšlení
II. Hl. Stať – vybírání knížky
 - málo čtení
 - rozloučení
III. Závěr - já a můj styl

Tak, jako si člověk hledá nového přítele, musí si každý najít svou vlastní cestu i ke čtení. Někdo ji nikdy nenajde, a někteří se naopak hned skamarádí. Mezi knihou a čtenářem musí být pouto. Nemůžeme mu říkat kamarádství. Pouto může být různě silné. Záleží na typu člověka, typu knížky, délce knížky a jak dalece se čtenáře téma knížky dotýká.
Knihkupectví mají zvláštní atmosféru. Ani sama nevím proč, ale vždy, když vstoupím do obchodu s knihami, dýchne na mě pocit napětí a touhy. Pocit, že si sama můžu vybrat, který příběh na čas ovládne můj druhý svět. Knihy v různobarevných obalech se na mě dívají z každého rohu a já cítím, že mě chtějí oslovit. Na výběr nové přítelkyně se nesmí spěchat. Ale když si konečně vyberu tu pravou, nemůžu se dočkat seznámení.
Pokaždé, když nějaký čas nečtu, přepadne mě chuť někam uniknout. Kniha člověku dává pocit jedinečnosti. Čtenář má s knihou tajemství a to je to, co se v ní odehrává. To tajemství vytváří jejich kamarádství.
Kamarádství knihy a člověka je staré už mnoho let. Ale dnešní doba to kamarádství odsouvá na druhou kolej. Máme spoustu jiných možností, jak uniknout všednímu dennímu shonu. Jsou to například počítačové hry, internet, televize a další. I tak si však myslím, že hlavní roli ve vývoji osobnosti člověka hraje výchova rodičů a jejich přístup ke knihám a k moderní době. Myslím, že není dobré odvracet se od moderních vymožeností, ale v každém případě je hodně nesprávné odvracet se od čtení. Vždyť člověk, který nikdy nepoznal kouzlo knih, přichází o část svého rozvoje.
Někteří lidé se s knihou nedokáží ani rozloučit. Čtou jí znovu a znovu. A objevují v ní nové a nové poznatky. Romantičtí lidé loučení obrečí. Jako tomu je v kamarádství. Čtenáři si uvědomí, že už nikdy neuvidí, co bude hlavní postava dělat dál.
Pocit jedinečnosti nám dává i naše fantazie. Každý má své jedinečné představy o prostředí, hlavní postavě v knize. A tyto iluze nám nakonec vezme filmové zpracování knihy.
Já osobně jsem vždy zvědavá na jiné zpracování. I když předem vím, že se mi určitě nebude líbit tolik, jako kniha samotná. Dávám přednost četbě románů, životních příběhů, nejlépe založených na skutečné události. Naopak neholduji knížkám, které jsou založeny na vtipu.
I když zarytých čtenářů mezi námi ubývá, myslím si, že dokud bude člověk na Zemi, bude i kniha brána jako přítel člověka.


Recenze: Terminátor 2: Den zúčtování

Legendární film Terminátor nemá cenu zdlouhavě představovat<.> Každému se ihned vybaví Arnold Schwarzeneger ve své vrcholné roli stroje, který má zabít budoucího vůdce lidského odporu proti plechovým utlačitelům. Neméně úspěšný, ba úspěšnější je i Terminátor 2 režírovaný opět J. Cameronem. Tento film je svým způsobem mezníkem ve filmové tvorbě. Proč? Zejména díky použitým trikům a efektům, dále technologií se kterou byl film vytvořen, to vše s nadsázkou předběhlo svou dobu. A nebyl by to právě J. Cameron, aby opět svým fanouškům nedokázal, že točit rozhodně umí.

Příběh se odehrává deset let po prvním dílu. Po neúspěšném zabití Sarah Connorové {(L. Hamilton)}<in> – budoucí matky vůdce lidí J. Connora {(E. Furlong)}<in>, který má vyhrát v budoucnosti válku proti strojům, se vrací nový tTerminátor T-1000 {(R. Patrick)}<in> s jasným cílem – zabít Johna Conoa, v této době 10tiletýého chlapce. Dospělý Connor však z budoucnosti posílá terminátora na svou ochranu – T-800, což není nikdo jiný než Arnold Schwarzenneger. Když chlapec zjistí kdo ho chce vlastně zabít a kdo ho naopak chrání, nezbývá nic víc než zachránit svou matku s psychiatrické léčebny a dvouhodinová honička plná výbuchů a akce začíná.

Tento film doporučuji shlédnout každému, kdo má rád akci a na vizuálni i efektově „nadupáaný“ film, který je mistrovským dílem kinematografie. Pokud bych ho měl hodnotit, dávám plný počet bodů. Film získal rovněž 4 Oscary což jen dokládá kvalitu tohoto snímku a tudíž zbývá jen popřát příjemnou zábavu u tohoto skvělého filmu.


Gogol: Revizor

	Místem dění je celkem běžné ruské městečko. Zdejší hejtman má pěkný dům a – jako je tomu většinou – se snaží dostat co nejvíce peněz do své kapsy. Má manželku a dceru a mnoho známých z různých městských vrstev.
	Námětem knihy je situace, kdy hejtman tuší, že do jeho města v blízké době přijede revizor, aby zkontroloval, zda je vše v pořádku. Od svých známých se dozví, že revizor již je ve městě delší dobu, a že přebývá v místním hostinci.
	Ten, kdo tam doopravdy je, drzý chudý muž, kterému už hostinský nechce dát další jídlo na dluh, jakmile pochopí situaci, nemá žádné problémy se za revizora vydávat.
	Kniha naráží na celkem standardní motiv konfliktu nadřízeného s někým víceméně bezmocným. Tento problém je vystupňován tím, že nadřízený není pravý, a ukazuje, jak je prosté zneužít systém. Jelikož není možné se revizora, který má být ve městě tajně, přímo zeptat, až do okamžiku jeho odjezdu nikdo nic netuší. Situace se rozřeší ve chvíli, kdy pošťák, který psal „revizor“ svému známému, a kdy on sám už dávno odjíždí pryč, tam, kde ho nemohou najít.
	Ačkoliv toto téma neexistuje přímo v situaci, kterou popisuje autor, je stále aktuální, a bude do té doby, dokud jej bude potřeba.


Eva Švandrlíková
TŘÍDA: VII. B
Datum: 19. 11. 09
1. Slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Ladi

„SLOUHA“, obrazek namaloval v roku (1945)

Je zimní den, na zem padají sněhové vločky. Na malým kopečku stojí dvě chaloupky. První chaloupku můžeme vidět na pravo, ta je posněžena vločkami a jsou i rampouchy. V chaloupce byla klidná pohoda.
Před chaloupkou stál Slouha a děvečka. Slouha má na hlavě černou čepku a na nohou má černý huňatý boty. Měl na sobě hnědý kabát. V obou rukách držel píšťalku a hraje.
Za ním šla děvečka, děvečka měla červenou dlouhou sukni, zelený kabátek a žlutý šátek na hlavě. Na zádech má košík brambor. V pravé ruce má žlutý šátek a v tom měla uhlí. Vedle sebe na levo je černý pes a šlo mu vidět jenom zadní packy a ocas. Na pravo je studna zasypaná sněhem. Nalevo o kousek dál je druhá chaloupka s rosvýceným okínkem.
Konec.


Příběh ze Zambezi

Osnova:

I. Cesta do Zambie a Zimbabwe

II. 1. pPřekonání strachu

2. Nebezpečí na řece Zambezi

3. kKlidný průběh plavby

4. Náhlá komplikace – hroch uprostřed řeky

5. Strážci národního parku

III. 6. Záchrana

III. Závěr

Moji rodiče jsou velcí cestovatelé. Rozhodli se procestovat celý svět a čím jsou starší, tím jsou odvážnější. Letos na podzim padla volba na Afriku. Dobrodruzi se v nich nezapřou, d a tak se rozhodli, že pojedou do Zambie a Zimbabwe, pravé černé Afriky s minimálním turistickým ruchem. Program byl docela náročný, ale jim to nestačilo a s radostí přijali nabídku na celodenní putování v kanoi po řece Zambezi.

Večer před plavbou, u táborového ohně, se všichni snažili zjistit co nejvíce podrobností. Hlavní informace, že minulý rok došlo jen k jednomu smrtelnému zranění člověka, jehož kanoi napadl hroch, maminku moc neuklidnila. Docela se bála a chtěla cestu lodí vzdát, ale nakonec necouvla. Její rozhodnutí nezměnil ani fakt, že před vyplutím musela podepsat prohlášení, že ví o všech nebezpečích a uvést adresu toho, komu dát zprávu, když bídně zahyne.

Bezpečí na vodě mělo zajistit hlavně školení. Tak se maminka dozvěděla, že na ni na řece Zambezi čekají jen čtyři druhy nebezpečí. Slunce, které svítí, pálí, vysušuje a na lodi se před ním nikdo neschová. Kmeny a kameny v rychlé řece snadno převrátí loď, kdyby se jim včas nevyhnulo. Dalším nebezpečím byli hroši. Málokdo ví, že hroch je nejnebezpečnější zvíře aAfriky a má na svědomí mnoho lidských životů. Vyhnout se tomuto nebezpečí měl pomoci hlavně zkušený domorodý průvodce, který se na vodě snad i narodil. V řece znal každého hrocha a měl včas ukázat kudy se vyhnout. Kdyby hroch některou kánoi přece jen napadl, museli by z lodi všichni vyskočit a rychle plavat ke břehu. Tato rada se mamince vůbec nezamlouvala, protože čtvrtým nebezpečím se ukázali býti krokodýli. Na Zambezi tato šupinatá zvířata, která dorůstají délky až pěti metrů, sežero sežerou domorodou pradlenku každý druhý den. Do vody si nikdo nesmí namočit ani ruku, protože krokodýli jsou všude. Řádně poučena sedla tedy maminka k tatínkovi do kanoe.

Byl krásný slunný den a oni konečně vypluli. Protože Zambezi tvoří hranici mezi dvěma státy, mohli rodiče vidět na březích této široké a třpytící se řeky zal zambijské slony stejně jako zimbabwské buvoly. Cesta příjemně utíkala, černošský vůdce byl zcela v pohodě a upíjel vodu z řeky. Každou clvv chvíli se objevili hroši odpočívající u břehu a vůdce zavelel: „Všichni doprava!“ a kanoe poslušně obepluly celé stádo.

Maminka byla pořád trochu vyděšená, a proto chtěla být černochovi co nejvíce nablízku. Myslela si totiž, že ji zachrání. Najednou se těsně u černochovy loďky vynořil uprostřed řeky plavající hroch. Vyfoukl hlasitě vodu z nozder a namířil si to rovnou k našim. „Hroch! Hroch! Plujte rychle doprava!“ začal okamžitě křičet průvodce mávajíce přitom zběsile rukama. Rodiče se velmi snažili, ale nebylo to vůbec jednoduché. Pádlovali ze všech sil, ale hroch byl stále velmi blízko a vypadalo to, jako by je pronásledoval. Nezbylo jim tedy nic jiného, než dojet k nejbližšímu břehu, - bohužel k zimbabwskéhmu. Rychle vyskočili z loďky a pokoušeli se ji vytáhnout na břeh. Když to černoch uviděl, ještě ustrašeněji zařval: „Okamžitě se vraťte!“ Rodiče by ho opravdu rádi poslechli, ale to bohužel nešlo. Hroch byl totiž stále u břehu.

Najednou se objevil v dáli safari džíp, a tak bylo jasné, že záchrana se blíží. Z vozu vystoupili po zuby ozbrojení strážci parku a v tu chvíli tatínkovi došlo, že u sebe nemají žádné doklady, a hlavně, že jsou v jiném státě, než by měli být. Muži na ně začali křičet, co tam dělají. Jejich přítomnost byla veliký problém, protože do této části národního parku nemají turisté vůbec přístup. Strážci chtěli pasy a zaplacení vysoké pokuty. Tatínek se jim snažil vysvětlit, co se stalo, že je honil hroch a že mají být v tuto chvíli v Zambii, ale muže nic nezajímalo. Maminka, která neumí moc anglicky, byla přesvědčená, že je určitě zastřelí. Střrážce neoblomilo vůbec nic, ani hroch u břehu, ani volající černoch uprostřed řeky. Rodiče museli nastoupit do džípu a oni je odvezli na svou základnu. Tam to začalo všechno znovu. Křik, mí mírně hysterická maminka a vyděšený tatínek, který donekonečna vysvětloval, že doklady jim veze auto po zambijském břehu pevnině a že jsou jen neškodní turisté. Muži neustále volali někoho vysílačkou, ale k ničemu to nevedlo.

Po třech nekonečných hodinách se ve dveřích objevil Petr, vedoucí celé jejich výpravy. V Africe žil již pět let a asi uměl lépe vysvěttlovat. Hlavně měl jejich pasy a peníze. Nakonec to spravila malá pokuta a rodiče byli zachráněni. Dokonce směli nastoupit znovu do kanoe a pokračovat po řece. Byli sice bez vůdce, ale do cíle zbývalo už jen několik kilometrů. Do safari kempu dojeli v pořádku, ale maminka přísahala, že do lodě už nikdy nevstoupí.

Nakonec zažili v Africe ještě spoustu dalších zážitků, ale na toto dobrodružství asi nikdy nezapomenou.


Bylo nebylo

Na jednom náměstí v jednom městě byla krásná fontána , ke které chodili lidé z celého okolí. Byla tak krásná, že kdo jí uviděl měl hned lepší náladu. Jednoho dne, když byli všichni v práci, toulala se městem malá holčička.Přišla k fontánce a i když ji uviděla, její smutná nálada nezmizela. Sedla si k fontánce a začala plakat.Fontánce bylo té dívky líto a povídá „Proč pláčeš holčičko? Já jsem zde a slunce na obloze svítí a také kvete kvítí .Co jiného by si mohla taková malá holčička jako ty přát?“
„Já ztratila panenku.“ Odpověděla smutná holčička.
„A jak vypadala ta tvoje panenka?“
„No na to si právě nepamatuju a proto pláču.“ Řekla smutně holčička.
„Přestaň plakat,já se jmenuji fontánka Fialka a budu si s tebou povídat,tedy jestli budeš chtít.“
„To bych byla moc ráda.“ Odpověděla holčička.
A od té doby jsou nejlepšími kamarádkami.


Ondrušová, Kateřina, V. C, 07/08

23. října
Reprodukce textu

Osnova:

1. Kohoutek na větvi

2. Sladký hlásek

3. Přátelský polibek

4. Kohoutkova lest
5. Kohoutek vyzrál nad liškou

Liška a kohout <nadpis je vymalovaný>
Liška dostala chuť na kohoutka spěchala a už se těšila jak kohoutka <obrázek: fialová kytička> sní. Na cestě viděla kohoutka jak sedí na větvi. Liška mluvila sladkým hláskem, chtěla mu říc že má dobrou zprávu. Liška s kohoutkem si dali polibek, kohoutek slézal z větve dolů a potěšilaho svou zprávou. Ale kohoutek řek že polibek si daj na podruhé, liška utíkala že ji psi byli v patách to si vymyslel kohoutek, aby vyzrál nad liškou. Co jiného si také zasloužila.


Elzéard Bouffier

Elzéard byl po tom co sztratil ženu a svého syna velmi samotářský. A moc toho nenamluvil ale u osamělích pastýřů to bylo obvyklé. Byl také samostatný protože si i svůj dům dokázal sám opravit. Domáčnost měl v pořádku, nádobí bylo umyté, podlaha zametená a XXX vyčištěná. Elzéard byl vždy přívětivý a laskavý. Byl sebejistý, plný důvěry. Vždy si stál za svím cílem. Měl obrovské vnitřní odhodlání, nalezl smysl svého života a tím pádem i svoje čiré a neskažené štěstí.