Povídka

Po představení a nekonečném popojíždění přeplněnými pražskými ulicemi jsem se konečně dostala domů a ve schránce mě přivítala zlatými ornamenty zdobená obálka s pozvánkou na večírek proslulé hodinkářské firmy. Vida, ještě mě stále společenské kruhy považují ka místní smetánku, což bylo poznat i z velice zdvořilé formulace dopisu. Hned mi to zlepšilo pochmurnou náladu z poloprázdného divadla dnes odpoledne, nevěřím, že by tato firma pozvala jen tak někoho.

Ani nevím, jak jsem se k té práci dostal, ale rozhodně mě život na koleji v Praze hodně zpříjemňovala. Sice rána na přednáškách po noci strávené způsobným naléváním šampaňského za moc nestála, ale znamenalo to pro mě alespoň občas pořádné jídlo nebo pár piv navíc v hospodě s kamarádama. Příští čtvrtek mě čekala oslava v dost morbidním prostředí Vítkovského Ppamátníku, ale zase slušně placená<.>

Hned u vchodu bylo vidět, že firma rozhodně nemá existenční potíže. Vítkovský Ppamátník byl ozářen barevnými světly a architekti se snažili udělat z ponurého prostředí luxusní večírek snad kilometrovými pásy bílé látky zamotané kolem sloupů u stropu budovy. Udělat jakoukoli chybu by se dnes mohlo společensky vymstít proto jsem na šatech, kadeřníkovi ani vy vizážistce nešetřila. Cítila jsem se skvěla jako ve dvaceti, u vchodu nás vítaly štíhlé modelky s hodinkami na rukou a první sklenky šampaňského se začaly objevovat ze všech stran na rukou urostlých číšníků. Bylo mi skvěle, jsem ráda, že se takové večírky spojují se jmény hereček, protože myslím, že má práce není vůbec lehká a je dost podceňovaná. Cítím proto takový luxus jako zadostiučinění, protože právě tito posměváčci si mohou večer zajít nanejvýš na pivo a utopence do hospody. Tento večírek byl ale obzvlášť zajímavý a nápad uspořádat ho zde byl skvělý – fakt, že Památník slouží jako pohřební místo vyvolával vzrušující tajemný pocit a lehké mrazení v zádech.

Když jsem ve čtvrtek přijel do práce, to prostředí mě dost zarazilo. Práce začala přípravou diskotéky dole v kryptě. Já jsem musel montovat zvukový bedny a stál jsem přitom na hrobě nějakého neznámého vojína. To je vážně síla, na mém hrobě bude obchoďák? Další věc bylo obalení hrobek lesklým přehozem, na který potom vylezly polonahýé tanečnice a svíjely se v rytmu techna. Hned potom začali přijíždět první hosté a já musel letět rozdávat šampaňské. Přijelo asi tisíc limuzín a začaly vystupovat ruzné modelky, herečky, ale i politici a podnikatelé, a všichni nastrojení jak na svatbu (nebo pohřeb?). V tom největším zmatku jsem dokonce zahlídl předsedu vlády se svojí nedávno odhalenou milenkou. A já myslel, že si bulvární noviny vymýšlejí.

Myslím, že i po těch několika méně úspěšných letech si na své postavení ve společnosti nemohu stěžovat. Stále se nacházel někdo z mých známých, s kterými jsem mohla popíjet a povídat o společných známých a hlavně o společných nepřátelích. Pan majitel měl krásný projev, zatleskalo se a všichni začali ujídat z misek všude okolo. Miluju společnost a tak jsem si připadala jako ryba ve vodě. Vyfotili mě do několika časopisů, tak věřím že by k fotce mohli připojit malou zmínku o filmu, který brzy dotočím<.>

Tak nevim, jestli si nenajdu jiný způsob přivýdělku, už mě to vážně dost ničí. Celou noc jsem roznášel různá exotická jídla a když se mě osazenstvo zeptalo na jejich název, automaticky jsem odpovídal, že to je thajská specialita Woi-či. Trochu jsem se bál, že narazím na nějakého Thajce nebo snad gurmána, ale gurmáni už snad měli vypito a Thajci zůstali doma. Všude byly davy lidí a já měl problémy, abych mohl prostoupit davem lesklých šatů, smokingů a fotografů. Okolo jedenácté jsem už byl skoro na zhroucení a když jsem sestupoval schody, naklonil se mi tác s jakousi další Woi-či a ta spadla na šaty jedné ze zmalovaných dámiček, kterou jsem už možná viděl někde na Nově. Ta kreatura měla vztek v očích, ale i přes mořskou potvoru ve výstřihu se nechávala se mnou fotit do bulváru a dělala, že ji to ani trochu nevadí. Doufám, že tohle mý kamarádi nečtou, protože ze mne udělala pořádného blba.

Zrovna když jsem si povídala s jednou známou módní návrhářkou z Libanonu, stala se mi hrozná věc. Jeden z okolojdoucích číšníků mi snad naschvál zvrhl na šaty krevetový koktejl a já jenom bezmocně stála a zírala. Samozřejmě to přilákalo všeobecnou pozornost a mně nezbylo, než projevit svůj pověstný „smysl pro humor“, křečovitě jsem se smála a hořečně ujisťovala toho puberťáka s cukajícímai koutkamay, že mi to vůbec nevadí a jsem úplně nad věcí. Sprosťák jeden, chtěl vidět slavnou herečku v nesnázích, ale to mu nedopřeju. Nenechám se rozhodit někým, kdo neumí nic víc než nosit skleničky. Já si můžu dovolit šaty nové protože mám důstojnou práci a nemusím do smrti roznášet kokakoly.

Ta ženská mi vážně chyběla. Šéf mě nakonec vytrhl z jejích nalakovaných pařátů a poslal mě dělat podřadnýé práce, abych na chvíli zmizel z očí. Ale možná to bylo i lepší, protože naše „smetánka“ už byla slušně v náladičce. Dřívější rádoby sofistikovaný hovor se změnil v hýkání, skřekot a hysterický smích slečinek svádějících bohaté podnikatele a zdánlivě žoviální tón postarších pánů lákajících na životní zkušenosti a hlavně zlatou kreditní kartu začínající modelky s vizáží srnky. Ale radost mě přešla rychle, když mě odvedli do krypty k hrobu legionáře z první světové, kde nápor alkoholu nezvládla jedna ze slavných modelek, úspěšných v Miláně, Hong Kongu i New Yorku, a pozvracela vojákovu pamětňní ceduli. Ochranka ji zdvyíhala ze země a odváděla do čekajícího taxíku její 40ti kilové tělo v minisukni vyhrnuté vysoko nad kolena a potácející se ze strany na stranu po rudém koberci. A já vzal hadr a kýbl a pucoval jsem pismenka na pamětňní desce, aby vše vypadalo, jakoby se nic nestalo.

Ta epizoda s nemožným číšníkem mi nakonec ještě pomohla. Osobnosti teď ke mně samy přicházely a nebyl problém navázat rozhovor, se všemi jsem se „shovívavě“ pousmála mladému nešikovi. Blbec jeden, chtěl mě ponížit a pomohl mi. Dost slibně se vyvíjel rozhovor s tím mladičkým režisérem, co natáčí nový seriál pro komerční televizi, tak bych třeba mohla i doufat v malou roličku. Kolem půlnoci mě kolegyně přesvědčily, abych navštívila diskotéku v podzemí. Bylo to báječné, všude okolo byly tajemné hrobky a mně to připomínalo doby, kdy jsem jako malá holčička chodívala v noci s dětmi na hřbitov. Bylo to vážně vzrušující. Krásné tanečnice v moderních odvážných kostýmech byly všude okolo. Nemůžu asi objektivně posoudit, jestli bylo trochu nepatřičné, že jsem se i já v mém věku dala do tance na moderní hudbu, ale myslím, že počet vypitých koktejlů mě snad omlouvá. Jen ať ostatní vidí, že jsem stále plná života a přes svůj věk mladá v duchu. Tato image mi může coby herečce jen pomoci.

Konečně se poslední, dost nalití hosté odpotáceli a já mohl začít uklízet a dávat Památník do původního stavu. Složil jsem blikající přehozy z hrobek, asi půlhodinyu jsem vynášel nesnědené jídlo do odpadu, kolem kterého se začali scházet bezdomovci, a konečně dostal peníze. Dneska to byla vážně síla a když jsem se v půl čtvrté dostal na kolej jenom jsem doufal, že ráno před školou někde seženu kafe.

Myslím, že večírek se vydařil, sehnala jsem spoustu nových kontaktů a ukázala se na veřejnosti ve správném světle. Při cestě taxíkem domů jsem si říkala, že jsem stále úspěšná a žádaná herečka, kterou mladá generace nemůže jen tak převálcovat. Z dneška můžu být vážně jen spokojená.


Slohová práce školní
Gregorová Martina, 4. C
14. prosince 2007

O reklamě
Reklama je snaha upoutat lidskou pozornost natolik, aby si klusem běželi koupit nový výrobek bez ohledu na momentální stav financí v peněženkách.
V pravěku stačilo lidem vydat pár správných skřeků, párkrát se kyjem praštit do hlavy a poskočit, čímž nahradili reklamu pro loviště. Upozornili tím na neobvykle vysoký počet mamutů jakožto potravy a tlupa se mohla přetrhnout. Jak se říká, vlk se nažral a koza zůstala celá. Alespoň ta z jejich teritoria.
Za dob králů, císařů a dalších, kteří si vymýšleli různá pojmenování, protože už „nevěděli roupama co dělat“, se to odehrávalo zase jinak. Kdo se ukázal bohatý, nebo i chudý – přiznejme si, že šlo jen o titul – šlechtic, tam to rázem oplývalo zábavou. Holt kdo má peníze, má se jako prase v žitě, a kdo ne, ten se přiživí.
A v přítomnosti? V dnešní době nemusíme dělat žádné „huae„ abychom poukázali na dobrá loviště. Muži si je najdou sami – asi šestý smysl? A co obchody, podniky, výrobky? V televizi se to jen hemží slečnami v bílém, které perou v Perwollu, nebo kočkami, z kterých Friskies udělá tygra. Ale kdo to zkusil? Moje babička ano, její prádlo je stále stejně zašedlé a kočka o málo tlustší.
Můžeme tedy věřit osobám, snažícím se přes své spoty jen prodat výrobek? Proč ne? Šedá je přece moderní a Garfielda měl každý rád.

Osnova: 1. Úvod: Co je reklama
 2. Stať: a) pravěk
 b) bližší minulost
 c) přítomnost
 3. Závěr: pravdivost reklam


3.11. 2005
D. Šípová
1.písemná práce
Malý výlet do dějin celibátu
(Referát)

Milé publikum, dovolte, abych vás přivítala na dnešní menší sešlosti na téma „Dějiny celibátu“. Pevně věřím, že vás toto lehce ožehavé téma zaujme.
Hned ze začátku bychom si mohli vysvětlit, co to vlastně slovo celibát    znamená a odkud pochází. Původ slova je z řeckého caelebs nebo-li bez manželství, svobodný. Neznamenalo to ovšem jen život svobodného jedince, ale zároveň s ním spojenou cudnost a život v čistotě – vyhnutí se pohlavnímu styku. Tuto „neženatost“ můžeme rozdělit na charismatickou neženatost (dar od Boha je panenství, dar je řecky charisma) a neženatost danou církví. Nevztahovala se ovšem jen na členy církve, ale i na její křesťanské ovečky (odtud pochází i heslo: „kdo nežije v cudnosti, není správný křesťan“). Neženatí kněží měli svým čistým životem jít věřícím příkladem a svou čistotou stoupali v jejich očích. Nebylo tomu ale pořád tak.
Z raných začátků církve byly rozdíly mezi kleriky (presbyteri, kněžími) a laiky (řecky laos – obyčejní lidé, věřící) nepatrné. Postupem času se ale rozdíly začaly narůstat a na kněžské povinnosti se kladl stále větší důraz a důležitost. K této důležitosti patřilo i zřeknutí se manželství a s ním spojeného pohlavního styku. Ze začátku stačilo jen zřeknout se pohlavního styku, později obojího a neuposlechnutí se tvrdě trestalo. Zplozené děti prý zabírají svému otci (knězi) příliš mnoho času a tudíž mu nezbývá čas na bohoslužby a mše a navíc by právě tyto děti mohly někdy v budoucnu dědit části církevního majetku. Ve velkém začaly být vydávány zákony a pravidla, konaly se koncily a synody a způsobů trestání přibývalo.
Mírnější nátlak než tresty tvořila Bible. A kde jinde brát příklad, než z Ježíše krista a svatého Petra. Ale když si Bibli přečtete, ve Starém a už vůbec ne v Novém zákoně nenajdete sebemenší přikázání toho, že je povinností zůstat neženatý/nevdaná. Přesně naopak. Ve Starém zákoně je jasně řečeno, že Bůh sám lidem přikázal žít ve dvou a plodit děti. Kněz se mohl oženit, ale nemohl si vzít nevěstku, ženu zapuzenou mužem nebo ženu zneuctěnou. A v Novém zákoně je Ježíš sice neženatý, ale ani zmínka o tom, že by přikazoval ostatním život v askezi. Pouze říká, že pokud se kdokoli rozhodne žít v cudnosti, je to cosi jako dar pro království nebeské. Stejně tak i svatý Petr. Z jeho slov si pozdější církev vyvodila naprosto zcestný názor, že ženatí kněží by měli své manželky a děti opustit, aby měli více prostoru a svobody pro věc boží, ale tento názor (a zákon) si dokonale odporoval s Ježíšovým zákazem rozvodů. Stejně tak zcestná je prezentace cudnosti a neženatosti jako apoštolské tradice, když právě apoštolové si na svých cestách s sebou vodili manželky a Bibli je přímo dokázána Petrova tchýně.
Ovšem takovéto drobnosti církev nejspíš nezajímaly a neposlušní klerikové začali být tvrdě postihováni.
Kněz mohl být degradován na řádového mnicha, být zbaven veškerého majetku, úkolu sloužení mší, mohlo mu být uděleno i několikaroční pokání, vysoká pokuta a nakonec, jestliže i tak se odmítl vzdát manželství, exkomunikace. Pořád se mluví jen o mužích, ale jak to bylo s ženami, ty přece do církevní utopie o celibátu patří také. Do konce 3. století jsem se mohli setkávat s ženami – kněžkami, ale s postupným narůstáním vlivu muže v patriarchátu se postavení žen snižovalo, až dosáhlo úplného dna a žena byla už navždy spojována s hříchem. Ony byly tou nádobou, která pokoušela muže. Manželky kněží byly za svůj „hřích“ potrestány exkomunikací, ostříháním vlasů, zákazem vstupu kostela a zúčastnění se bohoslužeb, zákaz křtu, který se týkal i jejích dětí, a mnoho dalších tvrdých postihů.
V některých případech to v nenávisti k ženě došlo i tak daleko, že žena, která v době mše menstruovala, nesměla vstoupit do božího stánku, neboť byla nečistá. Na druhou stranu se v některých případech těšila žena určité úctě, například byla-li panna nebo znovu neprovdaná vdova. Ale i v tomto případě bylo ceněno více vdov, neboť věděly, čeho se zříkají.
Když se (v některých případech) dožadovali někteří nepokojní kněží důkazu z Bible, bylo jim řečeno, že v Bibli nejsou přítomny některé články a zákony, ale i tak se musí respektovat. <nedokončeno>


OPRAVDU OŠKLIVÉ PRÁZDNINY

Asi každý se jednou zamyslel, zda je lepší být jedináček nebo mít spoustu sourozenců. Možná víc než ostatní nad tím přemýšlela Lenka. Bydlela na úplném kraji malého, ale malebného městečka. Byla jedna z těch, u kterých nerozhoduje kvantita, ale kvalita. Nebyla totiž stále obklopena velkým množstvím přátel a kamarádů, ale na těch pár co měla bylo spolehnutí a věděla, že jí vždy pomůžou.

Lenka se nikdy nějak moc nezajímala o kluky, asi jí přišlo, že je ke svému životu nepotřebuje, že jí stačí nejlepší kamarád Jarda.

Byla vždycky nervák, a proto nikoho nepřekvapilo jak těžko nesla období své “zkoušky dospělosti“. Přesto však vše bez problémů zvládla. I přijetí na vysněnou vysokou školu ji neminulo, tak si myslela, že začne nejlepší etapa jejího života a to období prázdnin, které miluje snad každý školák. Pro ni to byly čtyři úžasné měsíce volna a odpočinku. Jak ale určitě každý zná ze své zkušenosti, tak pokud se na něco těší, tak to zaručeně nevyjde a pro Lenku tohle bez pochyby platí.

Lenčin vztah s mamkou nebyl nikdy nejrůžovější, protože neměla sourozence byla dost často přehnaně opečovávaná. Když jí pak třeba deset krát volala, kde a s kým Lenka je a kdy přijde domů, tak to bylo pro dospělou dceru docela nepříjemný. Přesto však ve chvilce klidu spolu<in> odjely hned na začátku prázdnin na dovolenou, kterou si naramně užily. Lenka byla nadšená, že prázdniny tak skvěle začaly a když se seznámila s Kubou, přála si, aby už nikdy neskončily. Asi jak si přeje každej zamilovanej člověk. Nic ale netrvá věčně a jednou, když byla Lenka sama večer doma zadrnčel zvonek, lekla se tak, že upustila skleničku do který si chtěla nalít pití. Otevřela dveře a za nimi stál Jarda, hned jak otevřela, objal ji a brečel, Lenka vůbec nic nechápala. Vzala Jardu do pokoje, kde se posadili a po nějáké době Jarda<in> rozevřel ruku a ukázal Lence řetízek, který se mu třpytil v dlani, ta si ale nemohla vzpomenout kde už ten řetízek viděla. Po další nekonečné době ticha Jarda řekl: „To je už jediné co mi po něm zbylo. Nedovedu si představit život bez něj. Nechápu jak se to mohlo stát, ráno byl úplně v pořádku.“ V těchto pár větách vlastně Lence řekl všechno. Možná nedávaly pospolu úplně smysl, ale Lenka začala chápat o co jde. Aby se úplně ujistila, že vše pochopila, zeptala se: „To v tom autě byl tvůj taťka?“ Jarda kývl hlavou, pže na delší vysvětlování neměl sílu. Lence přeběhl mráz po zádech, když jí začalo docházet, že jak mluvili ve zprávách o muži, který dostal infarkt za volantem a po převozu do nemocnice zemřel, tak že vlastně šlo o Jardovýho tátu. Tuhle noc ani jeden z nich nezamhouřili oči a jen tak beze slov seděli. Lenka byla docela ráda, že rodiče odjeli na víkend na chatu, protože její mámu by v týhle chvíli Jarda asi nerozdejchal.

Jarda hned ráno odešel. Lenka chápala, že chce bejt sám, ale potěšilo jí, když v poledne zazvonil chlápek a přinesl jí kytici s cedulkou: „Děkuju za všechno!“ Věděla, že až mu bude líp, tak že se ozve. Čas je přece nejlepší lékař. Odpoledne měla sraz s Kubou a byla ráda, že aspoň něco jí vycházií. Protože jí volala máma ještě než Lenka odešla a tak se spolu stihly pěkně pohádat. Její máma neměla Kubu vůbec ráda a nedělalo jí nejmenší problém dát to najevo. Čím víc byla Lenka s Kubou tím větší byly doma problémy.

Lenka z toho všeho byla docela smutná, protože už uběhly tři měsíce prázdnin a kromě velké lásky, která určita nebyla jen "letní", se jí vůbec nic nedařilo. Taky ji dost mrzelo, když se dozvěděla, že Jarda odlétá na rok do Austrálie. O to víc času trávila s Kubou, respektive všechen svůj volný čas. Doma už to bylo k nevydržení. Máma byla na Lenku strašně upnutá a bála se, že ji kvůli Kubovi ztratí. Jediný dva lidi se kterýma teď byla řeč, byli taťka a Kuba. Cokoloiv co udělala bylo špatně. Všechno by ale překousla, když však jí mamka začala zakazovat Kubu a nadávat mu, tak to už bylo i na Lenku moc. Začala být drzá a Kubu bránila, tak jí máma prostě zakázala jít ven. Doma ji však udržet nemohla a Lenka v nestreženej okamžik prostě odešla. Když se vrátila nevěřila svým očím. Věděla, že mámu rozčílí, ale tohle bylo dost nečekaný. Její plyšáci, dříve vyskládaný v poličkách se válely po koberci před pokojem, do kterého byly dveře zamčený. Když máma Lence konečně otevřela, tak ta zůstala stát jak zkoprnělá, protože za dveřma měla sbalený tašky a vyklizený skříně. V tu chvíli nevěděla co dělat, otočila se a zavolala Kubovi. Ten jí řekl, že do doby než se vše urovná může zůstat u něj. Slyšela jak se hádaj rodiče v obýváku, tak si vzala tašky a chtěla jít, ale u dveří ji zastavil táta a se slzama v očích ji prosil, aby zůstala. Oba však věděli, že kdyby neodešla, tak se nic neurovná, dala mu pusu a řekla: „Nebudu přece daleko!“ Zabouchla a celá uplakaná si sedla ke Kubovi do auta a jeli k němu.

Myslela si, že vše bude zase v pořádku, když druhý den uslyšela melodii, kterou si uložila k máminýmu číslu. Doufala, že si to spolu nějak vyříkají. Hovor přijala a chvilku trvalo než se na druhé straně ozval hlas. Lenka poznala, že máma brečí. Napadlo ji, že kvůli jejímu odchodu, ale všechno bylo úplně jinak. Máma začala vyprávět, co měla na srdci a Lenka nevěřila vlastním uším. Řekla jí, že ještě večer za ní odjel táta a chtěl ji přivést zpět domů. Spěchal tak, že ho nemohly zastavit ani spadlé závory na přejezdu. Spěch se mu však stal osudným. Nečekal asi, že vlak je tak blízko a z přejezdu už ujet nestihl. Lenka zůstala sedět jako opařená. Potom vyběhla z bytu a utíkala nejkratší cestou domů. Hned ve dveřích padla mamce do náruče. Najednou byly všechny problémy pryč.

Tohle byly Lenčiny nejhorší prázdniny, celé jí to připadalo jako zlý sen, ze které se bohužel už nemůže nikdy vzbudit.


Kontrolní slohová práce
Líčení
Jméno: Palme Edvin
třída: VIII. B
15. 12. 2008
Mé oblíbené místo
Mé oblíbené místo se nachází nedaleko České Lípy mezi vesnicemi Zahrádky a Jestřebím. Je to vesnička obklopená lesy a poli jako místo chráněné barikádami. Nazývá se Borek, před devíti lety tu můj otec koupil pozemek, který je velký asi 3 hektary a ze vzduchu nebo z letadla vypadá se svými dvou rybníky jako velký obličej, a dále je tam velká louka, malý lesík, dva rybníky o kterých jsem se už zmínil, pole a malý sad.
Je tam spousta různých stromu, které na mě vždy koukají jako strášc našeho pozemku, hodně keřů a rostlin nejen lučních, které na jaře nádherně pučí, rostou a začínají kvést ale také vodních. Louka zjara krásně zazelená, pokryje se pampeliškami, šťovíky a všemi různými druhy lučních rostlin. Když poupata na louce rozkvetou, vypadá to jako pokrývka z pampeliškových žlutých vláken. Lesík u rybníka je také v Zelené kráse, mezi stromy je rákosí a mezi nimi rostou bažiné rostliny. Velmi rád chodím do okolních lesů na procházky snaším psem Argem.
V těchto teplích dnech na jaře se koupeme v rybníku a opalujeme se na horkém sluníčku. Také je tam v létě hodně práce, která se po zimě musí dělat. Velmi rád jezdím v tomto hezkém počasí na čtyřkolce.
Také se v létě nejvíce vydovádím z pštrosi, kterým krájím jablka a seno do kterých jim přidávám granule.
Své místo jsem sí vybral protože ho mám rád a chci to někomu ukázat.


Součková Jana 1. E
25. 2. 2004

2. písemná práce
Soused
(charakteristika)

Osnova:
1) Úvod
2) Vlastnosti
3) Rodina
4) Závěr

Každé ráno a každé odpoledne, když jdu naším domem, rozléhá se chodbami vzteklý nepřestávající štěkot. Mnoho lidí by si mohlo myslet, že za dveřmi doráží agresivní pittbull. Ale je to jen jezevčík paní Tiché z prvního patra.
Dalo by se říct, že mají spoustu společných vlastností a nejsem si jistá, kdo z těch dvou je větší hlídač. Paní Tichá se na chodbě domu objevuje velmi často. Snad aby jí neutekla žádná událost, kterou by mohla odpoledne probrat nad šálkem čaje s přítelkyněmi z okolních domů. A není zrovna lehké před ní něco utajit. Její malá hbitá očka, která se skrývají za oválnými brýlemi s lesklými kamínky, zachytí všechny a všechno v domě. Paní Tiché zkrátka neunikne ani myška. Pod delšími prošedlými vlasy skrývá uši. Nikdy si vlasy neučeše do účesu, zřejmě by bylo vidět, že jí uši narostly do velkých rozměrů z neustálého naslouchání za dveřmi. Její malá pevně sevřená ústa navozují dojem tichého typu. Ovšem příjmení Tichá se k této starší dámě příliš nehodí. Většinu dne snad tráví za dveřmi svého bytu, protože kdokoli jde okolo, neunikne jejím sparům. Cvakne klika, dveře se rozletí a paní Tichá, jakoby zrovna náhodou jde ven. Člověk nestačí včas utéct a místo pozdravu už se na něj hrnou z úst paní Tiché informace a události z celého dne.
Občas je mi této staré paní líto. Žije už několik let sama, a tak si celý den nemá s kým popovídat. Nejspíš proto je jí jedno, koho zrovna na chodbě potká. Jenže to není nic příjemného, protože se málokomu podaří odtrhnout se za kratší dobu než půl hodiny. Věřím tomu, že v této životem zpracované osobě vězí i mnoho dobrých vlastností. Jen je nějak nedává najevo. Párkrát jsem byla v jejím bytě. Geometricky seřazené kusy nábytku a dekorace interiéru svědčí o touze po dokonalosti. Ale o jejím puntičkářství nevypovídá jen její udržované okolí, ale i vzhled jí samotné. Brýle má těsně naražené na nosu, oblečení, které pochopitelně není zrovna podle nejnovějších trendů, má pečlivě vyžehlené a silně navoněné. Kdykoliv paní Tichá vyrazí na zvědy do chodeb domu, pach tohoto levného parfému se rozline až do bytů ostatních nájemníků.
Nikdo by do ní neřekl, že dříve pracovala jako učitelka v mateřské školce. Dnes už se stará jen o svého jezevčíka Pajdu a občas na několik dní o vnoučata. Její vnoučata, Karel a Lenka si nikdy na babičku nestěžovali. Neznám jí a ani ostatní nájemníci natolik, abychom ji mohli odsoudit a mluvit o ní jen jako o staré nepříjemné a zvědavé sousedce. Když se to vezme kolem a kolem je vlastně i starostlivá a milá.


Tak tady žiji

Budějce, neboli České Budějovice. Všehovšudy jsem v Budějovicích byla, dalo by se to spočítat na prstech jedné ruky, dvakrát? Nejsem si jistá, možná třikrát. Obdivovala jsem rozsáhlé náměstí, Černou věž a okolí plovárny. Moc se mi tu líbilo, ale nikdy by mě nenapadlo, že se právě sem za pár let přistěhuji. Roky plynou a já jsem opět v Budějovicích. Tentokrát už nastálo, doufám. Po roce jsem stačila vylézt opět na Černou věž, zajít do divadla, do kina, do muzea, do knihovny, ale i do různých restaurací a kaváren, se staršími do všelijakých barů a „hospůdek“. Ovšem všeho s mírou, i ty bary nebyly ošklivé, moc zakouřené, zkrátka nepříjemné. Avšak i teď pořád něco poznávám. Původně jsem totiž ze severočeského města Chomutova. Žila jsem tam 14 let a tudíž vím, jací jsou tam lidé, jak se chovají „puberťáci“ a jak zase dospělí. Poznala jsem tam široké spektrum lidí – od mladých po staré, od „bílých“ po „černé“.

Naše bývalá parta byla velice zajímavá. Různý věk, pohlaví a barva pleti nebyla vyjímkou. Ovšem všichni jsme sice byli nevybouření, ale také jsme znali své meze. Věděli jsme nebo si to alespoň uvědomovali, co smíme a co by naopak vyvolalo jen potíže. Naše, jak jsme říkali, rodina mi chybí. Skvělí človíčkové, úžasné nápady a ten smích. Opravdu se mi stýská po našich různých výletech do okolních míst jako např. stanování v Klášterci nad Ohří, projížďka na kole do Kadaně, Karlových Varů... To byla paráda! Ale vše už je bohužel pryč. Teď mám ve svém okolí jiné lidi, nikdo se nikomu v ničem nepodobá. Jsou zkrátka odlišní. Například naše třída. Ta je velmi rozmanitá. Jsou zde inteligentní studenti, pak inteligentní lidé (já <img :)>), kteří to ale nedávají najevo. Máme tu malé, velké, silné, tenké. Každá povaha je zkrátka jiná. Najdou se tu i plaší lidé nevyhledávající společnost, pak jsou tu lidé (zase já <img :)>), kteří společnost milují... Jsou tady blonďatí, tmavovlasí, rusovlasí. Nikdo se neobléká stejně. Móda každého je originální; tím chci říct, že tu máme slečny, které o sebe velmi pečují, ale i holky ve stylu sportovním, chlapeckým a takovým, který nedokážu pojmenovat. Pro upřesnění, jejich móda je složená z korálků na krku a na rukách, z takových jakoby indiánských náušnic, z batiky a z různých vzorečků a látek. Tenhle styl se mi líbí. Nicméně, kdo se pořádně podívá, zjistí, že je tu s námi i metalistka. Avšak i kluci jsou různě oblečeni. Volné oblečení sice převažuje, ale na první pohled poznáte i naše dva „šampónky“. Dosti povídání o naší třídě.

Veškerý svůj volný čas trávím na plážáku u sportovní haly. Právě tady se střetávám s další moc fajnovou skupinou lidí. Někteří jsou starší než já, někteří jsou v mém věku. Každopádně jsem ráda, že mám možnost se s nimi denně vídat. Hrajeme spolu volejbal. U toho se vždycky nasmějeme. Není dne, kdy alespoň jeden z nás by neměl smůlu. To pak nelze přijmout balon, natož ho uhrát či dokonce zaútočit. Nikdo ale nenadává, což obdivuji. A kdyby přeci jen někdo něco říkal, všichni sklopíme oči ale stejně se chichotáme.

Zkrátka jsem v Budějovicích ráda a cítím se tu skvěle.

Osnova: 1) Úvod

2) Stať − a) Parta z Chomutova a Budějovic

b) Rádoby beachaři

3) Závěr


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Jakub Líska, 2. B.
Téma: Jak vidím sám sebe (charakteristika)
Osnova:
1) Úvod: Určení tématu
2) Stať: a) Přezdívka, vnější charakteristika
b) Dobré, špatné vlastnosti
c) Já očima kamarádů
d) Koníčky
3) Závěr: Plánování budoucnosti

Paní profesorka nás dlouho napínala, o čem naše kompozice bude. My jsme se hádali, co si máme připravit. Když nám sdělila, že budeme charakterizovat sami sebe, byli jsme všichni velmi zaskočeni. Zde je výsledek mé práce.
Jmenuji se Jakub a je mi dvanáct let. Spolužáci mi říkají Méďa. To je spojeno s mojí mohutnější postavou a výškou přes 170cm. Na rukou mám větší svaly, a když si dáváme páku, jen zřídka prohrávám. Na svět se dívám méně výraznýma očima hnědé barvy, ale když se pořádně naštvu přecházejí spíše do zelené. Na hlavě mi rostou hnědé vlasy střední délky. Zuby mám trošku nakřivo, a proto nosím rovnátka. Většinou si oblékám volné kalhoty a trika.
Doma se jen málokdy naštvu a snažím se pomáhat. V některých věcech jsem zbytečně zbrklý a mnohdy se unáhlím. S nechutí dělám stejné věci několikrát a občas nechám rozdělanou práci najindy. Rád zkouším nové věci a jakmile jim příjdu na kloub, zanechám jich. Podle kamarádů je se mnou legrace, ale někdy na ně působím střešněným dojmem.
Mezi mé oblíbené předměty patří matematika, fyzika, chemie a biologie. Na tyto předměty se moc nepřipravuji. Naopak nesnáším český jazyk a etetickou výchovu taneční. Na mateřský jazyk občas s mamkou trénuji diktáty a doplňování. Myslím si, že kdybych se více učil, mohl bych mít v ostatních předmětech lepší prospěch.
Můj hlavní koníček je modelářství. Z lehkého dřeva balsy vyrábím modely, se kterými potom soutěžím na různých ligách. Doufám, že se letos dostanu až na mistrovství České Republiky. Dále hraji dvakrát týdně tenis. Na jaře se zúčastňuji turnajů. Také si každé pondělí chodím zahrát s kamarádem stolní tenis. Rád si sháním různé zákony a ve volných chvílích si čtu Ústavu České Republiky, protože jako jedno z mích budoucích plánů je studovat Právnickou fakultu. Kdybych se vydal touto cestou, chtěl bych se stát politikem či auditorem. Nebo půjdu na ČVUT a bude ze mě konstruktér letadel.
Do budoucnosti se pokusím zapracovat na špatných vlastnostech a dělat rodičům radost.


Šli jsme do lesa. V lese jsme viděli málo ptáčků, ale bylo svítilo slunce. Ze sněhu který spadl ze||stromů byla voda která namočila trávu a když na ní zasvítilo slunícčkao tak {zářila|se leskla}<st>. Jen škoda že bylo bahno, ale bylo krásně. Moc se mi v lese líbilo i našemu psovi.


Můj pokoj

Vybrali jsem si pokoj, protože se mi líbí. Můj pokoj je světle zeleně vymalovaný. Dveře jsou na proti stěně, kde jsou okna. Pod jednim oknem mám psací stůl na kterém mám i počítač, který používám spíše na dopisování, ale občas i na schánění různých informací. Pod druhém okně je nízká skříňka na které je klec m{é|í}ho křečka Korálka. Na lev{é|í} straně od dveří mám postel a nad ní mám vylepené plakáty slavných hvězd. Hned vedle m{é|í} postele je velká skříň, ve které mám všechno sv{í|é} oblečení. Na pravo od dveří mám další, ale menší skříň na různé věci jako například: knihy a v jedné přihrádce mám učení, které si připravuju podle toho jaký je den.

Do m{í|é}ho pokoje zásadně nepouštím svojí sestru!!!


2. KONTROLNÍ STYLISTICKÁ KOMPOZICE
(CHARAKTERISTIKA)
V Praze dne 21. 3. 2006
Anna Seimlová, II. B
TÉMA: JAK VIDÍM SAMA SEBE
CHARAKTERISTIKA
OSNOVA
1) Úvod: Já Anička
2) Stať: a) Představení
b) Vzhled
c) Vlastnosti
d) Škola
e) Kroužky
f) Hobby
g) Sporty
3) Závěr: Moje já

JÁ ANIČKA

Znáte mě? Ještě ne, tak já se o to pokusím a přestavím se vám. Doufám, že se to bude všem lidem, kteří si to přečtou, líbit.
Jmenuji se Anička Seimlová a mám mladšího bratra Járu a sestru Kristýnu. Bydlím v panelovém domě v Praze 9 v Letňanech a chodím na osmileté Gymnázium Českolipská. Jsem docela malá, hubená, dvanáctiletá studentka, která měří asi 155cm a váží 39 Kg.
Mám dlouhé tmavoblonďaté vlnité vlasy, modrozelené oči, nosík a malá ústa s křivými zuby, na kterých přes noc musím nosit rovnátka.
Myslím si, že jsem pečlivá, šikovná, hodná, trpělivá a stydlivá, ale na druhé straně trochu nepořádná a někdy hubatá pesimistka. Každý je jiný a svůj a není na světě člověk, aby se všem lidem na světě zalíbil (např. i já).
Umím si poradit skoro ve všech situacích. Když se něco nepovede např. ve škole, napravím to a příště se to již nebude opakovat, vždyť svými chybami se člověk učí. Ale nebojím se, protože ještě žádný učený z nebe nespadl.
Jsem docela vybíravá, nejím koprovou omáčku, houby, ananas, zelí a jiné věci. Naštěstí, že ve škole vařejí dobře, takže se snažím jídla dojídat.
Gymnázium mě zatím baví, protože se kamarádím s dobrými spolužačkami (jako je Kája a Pája) a nemáme tak těžké předměty. Nejradši mám chemii, anglický jazyk, dějepis, informatiku, matematiku, hudební, tělesnou, občanskou a nejvíce taneční výchovu. Ta mě baví a myslím si, že mi i docela jde.
Úkoly z těchto a jiných předmětů se snažím plnit co nejdříve, protože co mohu udělat dnes, neodkládám na zítřek. Poté bych na to zapomněla a dostala bych od učitelů vynadáno.
Po škole, když mám čas, chodím na taneční kroužek k nám na gymnázium a na výtvarku do ZUŠ v Kobylisích, kterou přímo miluji a chtěla bych to využít i v mé budoucnosti.
O prázdninách doma nebo na chalupě si ráda čtu a dělám ruční práce (vyšívání, háčkování, batikování triček, navlíkání korálků, vyrábění náramků, náušnic, svíček, ručního papíru, keramiky a mnoho dalších zajímavých věcí).
Ve volném čas, když se nemám co učit, jdu si zajezdit na kolečkových bruslích, na kole, zaplavat si do bazénu nebo se s rodinou projít do krásné přírody.
V zimě mě baví sáňkování, sjezdování, bruslení a nejvíce běžkování, které mám ze všeho nejraději. Takže jsem spíše sportovní typ a i podle toho se tak oblékám.
Tak to jsem já, ale každý svého štěstí strůjcem a já jsem ráda, jaká jsem a nechtěla bych na sobě nic měnit. Jenom si možná dám předvsezetí, že už nebudu tak hubatá a provokující.


Písmo a pravopis

Osnova:

1) úvod – vznik pravopisu (písma)

2) stať – zásady pravopisu

 – rozlišení stejných nebo podobných slov

3) závěr – ovládání pravopisu.

Z důvodu dorozumívání se vytvořili soubory grafických znaků, tzv. písmo. V češtině se používá latinka.

Postupně se ustálily zásady, a soubor těchto zásad a pravidel nazýváme pravopis. Při stanovení těchto pravidele pravidel de o to, aby nepůsobila potíže při psaní a čtení.

Pomocí pravopisu rozlišujeme slova stejně znějící, jak je slovo utvořeno a jaké jsou vztahy mezi větnými členy.

Ovládání pravopisných pravidel je jedno z nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury.

Zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. LSyblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s 132


21.4.06
Andrea Kunová
2. čtvrtletní slohová práce
(subjektivně zabarvený popis)
PERIFERIE

Ve městě je rušno. Všude je plno hluku a rámusu, lidé pobíhají sem tam. Cítím všelijaké pachy linoucí se ze zapadlých restaurací v postranních uličkách a když se podívám na špinavé chodníky, jako bych snad ani nebyla ve vyspělé civilizaci.
Před několika lety jsme se odstěhovali na okraj Prahy. Důvodem a zřejmě hlavním popudem rodičů byly ty nevábné pocity, které město vyvolává. Zápach a špína, hluk a stres, zmatky. Když se rozhlédnu kolem sebe nyní, když vylezu z domu, vidím spoustu malých domečků, z jedné strany vyrovnaných kolem sebe jako vojáci právě postavení vedle sebe do dokonale těsné řady, na druhé straně jsou naopak rozházeny nepravidelně o něco větší domky, na kterých jsou nalepeny obrovské, mnohdy nádherné a velkolepě zařízené zahrady majetnějších pražských obyvatel.
Můj pohled lemují lesy. Ty lesy, které ještě zbyly po tom, co se matička Praha tak rozsáhle zakousla do okolní přírody. Zaryla svoje drápky opravdu hluboko, vymazala z map mnohá pole, háje, louky.
Mysl mi osvěžuje chladný vzduch. Lehký vánek mi čechrá vlasy a z jeho studeného dechu mi naskakují husí kuže. Tady se dokážu oddat svým myšlenkám, dokážu se soustředit, neruší mě žádní hluční lidé ani dopravní halas, jen tu a tam zavýskne malé dítě, které si na předzahrádce hraje s pestrobarevným míčem nebo se v tichých ulicích projíždí na svém novém kole. V duchu se mi vybavují vzpomínky, jak jsem se na já radovala z nového kola, když mi bylo nějak okolo pěti let a na svou první projížďku po prašné cestičce u babičky na vesnici.
Je ticho. Neslyším vůbec nic. Oči mám zavřeny, vnímám jen onen chladný lezavý vánek v zátylku a na skráni. Cítím poletující prach a lehké sluneční paprsky v zádech. Žádný shon ani zápach kanálu, jen klid, skoro až vesnický klid, přesto je to město. Okraj velkoměsta, který se za chvíli stane vnitřní částí. Praha roste jako z vody, nikoli do výšky, nýbrž do šířky. Rozšiřuje se rychlostí blesku, rozličné domky vyrůstají jako houby po dešti. Malé, velké, barevné, řadové, ...


Hormony

 Slovo hormon má původ v řeckém slově „hormaó“, znamenajícím „poháním“ nebo též „povzbuzuji“.
 Hormony jsou organické látky, zajišťující spolu s nervovým systémem všechny procesy v těle. Na rozdíl od nervových impulsů, které přenášejí informace ve formě el. Výbojů nervovými vlákny, j hormonální komunikace pomalejší. Hormony se tvoří a vyplavují v jedné části těla a pak cestují (většinou krví) do ostatních částí organismu ke svým tzv. cílovým buňkám. Po navázání se na svůj receptor působí hormon na vnitřní pochody v buňce prostřednictvím látky nazývané cyklický adenozinmonofostát (cAMP). Cyklický AMP potom uvádí v činnost další enzymové systémy v buňce, tím se ovlivní různé chemické reakce a buňka tak vykonává činnost, k níž ji hormon původně směroval. Intenzita odpovědi na hormon závisí na: koncentraci hormon, počtu receptorů, trvání expozice a intracelulárních podmínkách. Výsledky působení hormonu jsou dlouhodobější a lze je pozorovat až po delší době. Po splnění svého úkolu se hormon samotnou cílovou buňkou zbaví aktivity a odplaví se do jater. Zde se rozloží a vyloučí z těla nebo se jeho fragmenty použijí k výstavbě nových molekul
 Většina hormonů se tvoří ve žlázách, kde nemají vlastní vývody, a své produkty vyplavují přímo do krevního oběhu.
 Z chemického hlediska lze hormony rozdělit do dvou kategorií. Buď jsou to bílkoviny a látky z bílkovin odvozené (inzulín, hormony štítné žlázy) nebo jsou to látky steroidní (hormony produkované kůrou nadledvin). Dále můžeme některé hormony zařadit do skupiny „systémových hormonů“. Tak se nazývají hormony, které mají účinek na celý organismus (inzulín, pohlavní hormony). Jistě stojí za zmínku skupina řídících hormonů (tropní=stimulační), které se tvoří v předním laloku podvěsku mozkového a poté putují k jiné endokrinní žláze, kterou k produkci jí vlastního hormonu (luteinizační hormon LH, který je odpovědný za tvorbu testosteronu a progesteronu). Anabolické steroidy jsou látky podobné mužskému hormonu testosteronu, podporující tvorbu bílkovin. Lékaři je podávají po úrazech, aby zlepšili hojení svalů. Tyto látky však často zneužívají atleti a kulturisté ke zvětšení a zesílení svalů. U mužů mohou poškodit játra, způsobit zmenšení varlat, impotenci a dlouhodobé podávání poškozuje srdce. Ženám se více vyvine svalstvo a zhrubne hlas.


23. 3. 2006
Zuzana Petráňová
2. písemná práce
Na pobřeží
(Subjektivně zabarvený popis)

Sedím na pobřeží, pode mnou jemný bílý a vyhřátý písek. Atmosféra je skoro opačná než ta, kterou jsem tu zažila ve svém dětství. Moře má zvláštní náladu, je totiž těsně před bouří. Jeho vlny se vzpínají, jsou jakoby naštvané a nazlobené na celý svět. Mě se však nechce nikam pospíchat, je mi jedno, jestli zmoknu. Místo toho tu klidně sedím a vzpomínám na chvíli, kdy jsem tu byla poprvé v životě.
Dnes už si asi málo lidí vzpomene, jaké to je uvidět prvně moře se svém životě. Asi jsem měla to štěstí, že mě rodiče vzali na dovolenou k moři, až když jsem už vnímala okolní svět a pamatovala si zážitky. Je to nepopsatelný pocit, když jako malé natěšené dítě přelezete přes navátou písečnou dunu a před vámi se najednou rozprostírá ta nekonečná voňavá a temně modrá věc. Nekonečná tak, že máte opravdu pocit, jako byste se ocitli na samém konci světa. A ta vůně moře, to je něco úžasného, co se nedá napodobit. V té chvíli neznáte krásnější vůni. Nejdražší parfémy se mohou jít „zahrabat“. Málem jsem nemohla popadnout dech, jakmile jsem se však vzpamatovala, rozběhla jsem se přímo k vlnám. Hladký a drobný písek mi stahoval a zpomaloval nohy, o to větší ale byla touha doběhnout k vodě co nejdřív a smočit nohy. Nechala jsem pohladit má chodidla nejbližší vlnou a v mé mysli se mísily pocity štěstí, nadšení, překvapení a hlavně nekonečné spokojenosti. Beznadějně jsem se zkrátka do moře zamilovala. Vlny proudily kolem mých nohou, jako by smývaly veškerou únavu z cesty. A ten zvuk, to šeptání neklidné vody! Nevěřila jsem vlastním uším, že je to přesně ten zvuk, který jsem slyšela z babiččiny obrovské oranžové mušle. Byl už večer a já s obrovským nadšením pozorovala západ Slunce. Zářilo oranžovo-rudou barvou a své paprsky odráželo na hladinu celkém klidného moře. Nad pobřežím ještě klidně popolétávali racci, jejich chechtavé hlasy už však umlkly, asi se chystali na přicházející letní noc. Za mými zády šuměly pouze prastaré pokroucené borovice, se kterými si hrál vlhký mořský vánek s výraznou vůní soli. Kromě mě a mých rodičů nebylo nikde ani človíčka a tak jsme si společně vychutnávali ten pohled. Pro někoho možná kýčovitý jako sádrový trpaslík a ohraný jako venezuelská telenovela, dítě však vnímá vše s naivní představou a takové zážitky ho poznamenají někdy až na celý život.
Z nebe začínají padat těžké a vlažné kapky deště. Proberu se zpátky do reality. Jsem sice na stejném místě jako kdysi, mou duši však svírají odlišné pocity. Nevidím žádné hřející Slunce, pouze temné výhružné mraky. Připadám si, jako by mě vše chtělo z tohoto místa vyhnat. Chvílema se měla pocit, že mi vlny šeptaly: odejdi! Jako kdybych jim něco udělala. Tak se tedy zvedám a odcházím...


Školník

V životě se s ním setkala většina z nás. Vstoupíte do školní budovy, rozloupnete oči po úmorné jízdě v MHD, rozhlédnete se kolem a hle, školník nikde. Lehce se pousmějete, máte radost z toho, že vaše vyhřátá obuv může v klidu zůstat na svém místě.

Začnete stoupat do prvního patra, kde už na vás čekají vaši nepřezutí spolužáci a z ničeho nic se za vámi rozburácí hluboký a rozzuřený hlas: „Kam jdete, slečno v těch kozačkách, my se neumíme přezouvat?!“ Touha nechat si své oblíbené boty, které se tak skvěle hodí k vašemu oblečení je však větší, a tak se snažíte dělat, jakoby nic a stoupáte po schodech dál. Načež se za vámi, celý rudý, školník vyšplhá do schodů a jeho výtky pokračují: „Vy mě neslyšíte, běžte se přezout, máte snad v hlavě slepičí mozek nebo co?!“ Co vám tedy zbývá, odpovíte nějakou nejapnou poznámkou a zkroušení z toho, že pan školník opět vyhrál a vy musíte ty namáhavě vyšlápnuté schody zase sejít dolů, si jdete obout ty příšerné pantofle, co tak nesnášíte. A takhle se to opakuje hodinu co hodinu, den co den. Stále je to: „Co ty tenisky, kozačky, boty?“

Kdybychom se však všichni poslušně přezouvali a svou špinavou obuv nechávali ve sříňkách, nic z toho by se nemuselo dít. Ale koho nepobaví, když se pán pokročilého věku, se svým jezevčíkem za zády, honí za bandou chuligánů po celé škole, a zcela nadšený ze své lsti, jim nadbíhá výtahem, do kterého nemají studenti přístup. Nakonec se zdá, že to baví i jeho. Asi každý z nás si o školníkovy myslí svoje. Někdo o něm bude říkat, že je divný, že je to úchylák, proč se tak zabývá přezouváním – vždyť je to jedno Našlo by se toho spousta.

Pojďme se ale zamyslet, kým jistý pan školník opravdu je. Ve svém životě jsem se s pár školníky již setkala. Někteří mají děti a žijí s rodinou ve škole, jiní však, a to asi většina z nich, žijí v celé té velké budově samy. Se svým psem, se svým opravováním dveří a topení a se svými vzpomínkami. Možná to byli veselí lidé a teď jsou smutní. Možná si o nich jen myslíme, že jsou smutní. Doopravdy jsou to třeba veselé hordy, co jen zamknou školu, chodí se bavit a smějí se na celé kolo

Když to vezmete kolem a kolem, nic o těchto lidech většinou nevíme. Jen něco málo ze studentských historek. Ale i když na ně nadáváme a oni na nás křičí kvůli přezouvání, myslím, že se máme navzájem rádi. Protože co bychom dělali bez školníků a co by oni dělali bez nás? A tak vstupuji ráno opět do školy a na tváři mi vykvétá úsměv, že můžu vyběhnout do třídy v teniskách. Poněvadž pan školník nikde.


Národní knihovna

Když se před týdnem řekla knihovna, tak si každý představil nenápadnou zašedlou budovu. Teď si každý představí zelené monstrum, které možná bude stát na Letné. Tato budova by se hodila kamkoliv jinam, jen ne do Prahy. Svým tvarem i barvou odpoutá pozornost od starší architektury a svou výškou pravděpodobně naruší panorama Prahy. Navíc si myslím, že pro knihovnu je tento odstín zelené až moc neotřelý. Jestliže návrh uspěje ve správním řízení, tak si rovnou můžeme obléct klaunovské kostýmy a vesele hopsat po celé Praze.


Můj pokoj

Bydlíme v rodinném domě, kde máme v prvním patře se sestrou pokoje.

Můj pokoj je hned proti schodišti. Mám dvě střešní okna a tak se můžu dívat na oblohu a také čelní okno, ze kterého je krásný výhled na řeku Berounku. Pod jedním střešním oknem mám psací stůl s lampičkou a různými tužkami a pod druhým postel a skříňky s oblečením.

U stěny proti posteli stojí poličková skříň s kosmetikou. Také se tam nachází rozkládací gauč pro mé kamarádky, když u mne chtějí přespat.

Protější stěnu zabírá má šatní skříň a věšák. Také tam visí mé fotografie a různé plakáty.

Ještě mám u postele knihovnu, která slouží zároveň i jako stolek na elektroniku a počítač.

Podlahu mám dřevěnou zpříjemněnou malými barevnými koberečky. Topení je pod čelním oknem, na kterém visí růžové závěsy.

Můj pokoj se mi líbí, ale ráda ho občas měním.


CHUŤ ŽIVOTA

Lehl jsem si na podlahu a vyplázl jazyk, jak jen to šlo. Občas to dělám, ale ne tak často. Pomáhá mi to překonat nepříjemné pocity, když na mne dolehne tíseň nebo obavy. Zvláštní věc ten jazyk. Používám ho při jídle i pití, ale myslím, že původně byl určen k něčemu jinému. Uvědomil jsem si to, když jednou v našem bytě přestala fungovat klimatizace. Pán si svlékl svrchní část oděvu a jeho čelo se pokrylo kapičkami, které prýštily odkudsi z nitra jeho hlavy. Zdálo se mi, že mu to pomáhá, a záviděl jsem mu, protože já jsem si neměl co svléknout. Vyplázl jsem tedy mimoděk jazyk a vzápětí jsem ucítil příjemný chlad v celém těle. Měl jsem z toho takovou radost, že mi později bylo líto, když nám klimatizací opravil pán v modrém. Byl jsem na sebe hrdý, že jsem se vlastním přičiněním, pouhým vyplazením jazyka, zbavil takové nepříjemnosti, jako je horko.

Jednoho dne přišel k nám domů Neznámý, Pán s ním hovořil docela přátelsky, ačkoliv jsme ho nikdy dříve neviděli. To ovšem nic neznamená, můj Pán je hodný a snadno se seznamuje s jinými lidmi.

„Je to je krásný pes.“ řekl Neznámý, sotva mne spatřil. „Nějaký kříženec?“

„Ano, matka labrdorka a otec zlatý retrívr. Baron je přítulný, přátelský, oddaný a po výcviku řádně poslušný.“ odpověděl Pán s úsměvem a pohladil mě po hlavě. Mám to moc rád, stejně jako drbání za ušima. Abych dal Pánovi najevo, že se mi to líbí, zavrtěl jsem ocasem. To je také zajímavá věc. Občas si na něj sednu, ale už to není tak často jako za štěněcích let. Je to podivné, když mám radost, tak mě něco nutí vrtět oháňkou a já mám pocit, že štěstí mnou prostupuje ven. Pán také dáva najevo radost – roztahuje pusu, ukazuje zuby a někdy i směšně chrochtá.

Pán s Neznámým dlouho hovoří, dohadují se a já trpělivě ležím u Pánových nohou a usínám.

„Je to dobrý obchod, u mě se bude mít Baron dobře.“ Špicuji uši – baví se o mě. Neznámý podal Pánovi jakési zelené zmuchlané papírky s čísly. Ten měl v očích smutek, když se ke mně skláněl a říkal: „Barone, pejsku. Tohle je tvůj nový pán, vezme si tě k sobě a budeš u něj bydlet, ano? Musíš ho poslouchat, jsi přece vzorný pejsek.“

Nerozuměl jsem, co mi říkal. Krátce jsem štěknul. Pán mě podrbal a já mohl sledovat, jak předává MÉ vodítko Neznámému. Ten vykročil ke mě, vystrašeně jsem vykviknul a utekl do svého košíku. Neznámý mě dohonil a připnul vodítko k obojku.

„Jdeme!“

Na znamení nesouhlasu jsem zavrčel a nehnul se z místa. Zatahal za vodítko.

„Pojď!“

Trhnul šňůrou, obojek se mi zaříznul do krku a já se začal dusit. Musel jsem jít za ním. Kňučel jsem – já chci zpátky. Neznámý mě vlekl po schodech dolů, po celém sidlišti. Pryč z místa, kde jsem se narodil.

Smutně jsem ťapkal vedle člověka. Posadil mě do kufru velkého červeného auta. Celou dlouhou cestu jsem kňučel, bál jsem se.

Najednou jsem mžoural do slunečního světla. Vyskočil jsem ven a zoufale zavyl.

Toto není město. Kam se poděla šeď paneláků a vybetonovaných prostranství? S čenichem u země jsem se vydal na výzvědy.

Pod tlapkami mi šelestil jakýsi zelený koberec, měkčí, než jsme měli Doma. Jeho vůni jsem neznal, vzdáleně připomínala směs koření. A co je tohle? Podivné stožáry, všechny podobné, ale přece tak jiné. Představte si pilíř, nebo snad rouru?, všelijak pokřivený a zkroucený. V určité výšce se pilíř štěpil do tenčích trubek, které se dále dělily. Všechno bylo hnědé, ale ne hladké, nýbrž matné, rozbrázděné křivolakými rýhami. Na rourách byly připevněny zelené plošky, které se chaoticky pohybovaly a šelestily. Ten zvuk uspával. Nad hlavou mi přelétl pták, ale nebyl to holub, kterého mi Pán ukazoval. Tenhle byl větší.

„To je les, Barone. Ten v Praze nenajdeš. A ten ptak, to byla straka, je jich tu spousta. Doufám, že se ti u nás bude líbit. Mam syna Honzíka, je mu 6 let. Těší se na tebe. A dva lovecké psy – Ivora a Rexe, snad s nimi vyjdeš v klidu.“

Po rozměklé hnědé hmotě, co se lepila na packy, mě vedl k jednopatrovému domku. Nelíbil se mi – já radši paneláky u nás Doma.

A pak jsem je uviděl, oba přivázané na řetězech s vyceněnými tesáky. Vrčeli, ale ne přátelsky. Pokusil jsem se zavrtět ocasem, ale moc to nešlo, tak jsem alespoň vyplázl jazyk. Vždyť já nejsem zlý.

„Ivore, Rexi. Tohle je Baron, váš nový kamarád.“ Pomalu jsem postupoval kupředu. Hlavu hrdě vztyčenou, ocas raději stažený mezi nohama. Pěkný kus od domku jsem si kecnul na zadek a snažil se nasadit přátelský výraz. Nepomohlo to.

Náhle z domku vyběhul malý chlapec a s veselým křikem doběhl až ke mě. Ani jsem se nestačil leknout a už mne drbal za ušima. Chtěl jsem vstát a zavrtět ocasem, ale všimnul jsem si výrazu zbylých psů a radši zůstal sedět. Není radno si je rozhněvat.

Ten větší vstal a rozvážně došel ke mě. Hleděl přímo do mých očí, hruď se mu dmula a lesklý čumák měl kosek od mého. Pochopil jsem, že hodnotí můj pach. Uvědomil jsem si, že je mu asi cizí. Zakňučel jsem a svěsil uši v předtuše, jak ošklivě bude štěkat. Člověk i chlapec nás mlčky sledovali.

On neštěkal, rozevřel ohromnou tlamu, spatřil jsem bělostné špičaté zuby. Zařval. Člověk cosi křičel, ale slova zanikla v štěkotu rozzuřených psů. Skočil.

Tíseň a strach mě opustily, v mysli mi kmitl záblesk radosti. Ano, to je něco podobného, jako když se porouchala klimatizace – horko, a já ho zahnal sám, bez cizí pomoci.

Krví podlité oči, skelný čenich a bílý chrup se mihly před mýma očima. V následujícím zlomku sekundy jsem ucítil ostrou bolest na krku, packách a ocase. Po břiše mi teklo cosi horkého. Těsně před mýma očima se vynořila chlupatá šíje. Jak jsem měl bolestí rozevřenou tlamu, sklapl jsme čelisti a šíje zůstala mezi nimi. Tiskl jsem stále silněji.

Plul jsem na vlnách bolesti, když sevření povolilo a mě oslepil prou studené vody. Člověk mne odtáhnul od stejně překvapených protivníků. Nevěřícně na něj koukali.

A pak se stalo něco neuvěřitelného. Ten větší zavrtěl oháňkou. Málo, jako by nevěděl, co to udělá. Ale já jsem věděl, co chce říct. Radostně jsem zaštěkal a vrtěl ohonem o sto šest. Člověk mě pustil a já měl možnost očichat si oba nedávné protivníky. Jejich pachy jsem si vryl hluboko do paměti, jsou to přeci PŘÁTELÉ.

Bok po boku jsme si šli pro pořádnou večeři, kterou nám PÁN nachystal. A spolu jsme také sdíleli prostornou boudu po dobu dalších mnoha let.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Filip Benedikt, 2. B
Téma: Jak vidím sám sebe
(Charakteristika)
Osnova: 1) Úvod: Přiblížení, jak bude těžké psát sám o sobě.
2) Stať: a) Moje základní informace o mě
b) Jak se vzdělávám.
c) Mé působení na lidi.
d) Koníčky a sporty.
e) Já a hudba.
f) Petrův zdar, neboli můj život rybáře.
g) Vysněná budoucnost.
3) Závěr: Něco bych chtěl na sobě změnit, ale doufám, že mě mají lidi rádi i beze změn.

Paní profesorka vybrala na slohovou práci charakteristiku sami sebe. Známe se sice celý náš život, ale nebude lehké psát svoje vlastnosti.
Jmenuji se Filip Benedikt. Měřím okolo 170cm, vážím asi 55kg a je mi 13 let. Jsem středně štíhlé postavy. Mám hnědé vlasy, modré oči, velký nos a velkou pusu. Protože jsem ve znamení střelce, tak se umím prosadit. Rád nosím volné oblečení a delší džíny. Trička a mikiny nejraději v oranžové barvě. Naopak nemám rád oblečení s límečkem ke krku.
Chodím na gymnázium Českolipská, a proto soudím, že nejsem hloupý, ale také žádný „vědátor“. Umím být hodný, ale také velmi neposlušný a roztržitý. Jsem takový střed. Zloduch ani introvert.
Když to teď píši, tak mám velmi smíšené pocity. Nevím jak napsat, jaký jsem a jak se chovám. Ale zkusit to musím.
Na lidi asi působím tak trochu jako opora a spolehlivý člověk. Ale pravdou je to, že jsem velmi zapomětlivý.
Velmi rád sportuji. Chodím od roku 2001 cvičit do Sokola. Velmi mě to baví. Děláme tam gymnastiku a atletiku. Baví mě ale i fotbal, hokej, stolní tenis, basketbal, tenis a florbal. Všechny míčové hry.
Doma někdy pomáhám s úklidem mého a obývacího pokoje. Vysávám prach a zametám. Jinak to dělá moje starší sestra.
Starám se o svého zakrslého králíka Edu. Ke kterému také patří úklid. Nemám rád jenom králíky, ale i psy, kočky a psouny. Sbírám známky, autíčka a modely motorek. V budoucnosti si chci postavit krajinu pro elektrické vláčky.
Dříve jsem hrál na několik hudebních nástrojů. V první až páté třídě na flétnu a na keyboard. V šesté, neboli v primě na gymnáziu na akordeon. Ve volném čase si i teď rád zahraji nějakou známou píseň. V minulých letech jsem se svým kamarádem Matyášem skládal a hrál písně na keyboard a kytaru. V první třídě jsem i zpíval ve sboru.
Velmi rád a to často chodím na ryby. Rybařím na naší chalupě u Pardubic. Přes zahradu nám protéká Opatovický kanál, v kterém jsou především bělice, kapři, candáti a štiky. Vždy když máme jet na chalupu, tak se těším, až budu sedět u vody. Chci si dále rozšiřovat moje rybářské náčiní.
Až budu velký, tak bych chtěl být Architekt, nebo mistr na stavbě. Mistr dohlíží na chod práce.
Asi bych si vytknul, že jsem hromotluk. Když například potkám Michala, nebo jiného kamaráda, tak ho cvnknu, plácnu nebo píchnu prstem do ruky, tváře nebo břicha.
Doufám, že mě lidi mají rádi takového jaký jsem.


Anna Jedelná, 2.D
1. písemná slohová práce
Plastická chirurgie: pro a proti
(písemný referát)

Osnova:
I. Úvod – Tlak společnosti
II. 1) Jak řešit problém se svým já
2) Je plastická chirurgie tabu?
3) negativní část plastické chirurgie
4) co na to odborníci?
III. Závěr

Dnešní doba klade na náš zevnějšek velké nároky. Plakáty, reklamy nabyté ženami, které vybízí k závisti a nehynoucí snaze vyrovnat se jim, jít s davem. Kdo by se nesnažil vypadat jako ta dlouhonohá slečna svůdně olizující lžičku v reklamě na jogurty? Chceme působit stejně svěže, vitálně, zdravě. Ale příroda ani zdaleka nebývá tak shovívavá.
Na cestě za spokojeností se svým já se můžeme vydat různými směry. Může nás to stát mnoho sil a přemáhání, pokud se rozhodneme odstranit své mindráky s pomocí odborníka, ale na konci na nás čeká odměna v podobě ženy, která je vyrovnaná, smířená. Pokud se vydám zdánlivou cestou menšího odporu, bude řešením právě operace.
Plastická chirurgie a zkrášlování není otázka moderní doby, ženy podstupovaly zákroky už mnohem dříve. Ale neměly dostatečné finanční prostředky a náhled na plastickou chirurgii byl tak negativní, že byly zákroky výrazně méně časté. Plastický chirurg Zdeněk Pros dokonce tvrdí, že do 15 let bude plastická chirurgie stejně běžnou součástí života jako třeba návštěva kosmetického salonu.
Teď se nám jeví plastická chirurgie jako příjemný způsob jak pomoci tam, kde příroda selhala. Ale nevýhody rozhodně nejsou zanedbatelné. Pokud opomineme finanční stránku věci – operace se pohybují mezi 7 a 26 tisíci koruny podle typu zákroku, musíme řádně promyslet i další rizika. Pokud si například myslíte, že po „přetrpění“ jedné operace máte vyhráno, jste rozhodně na omylu. Zákrok se napoprvé nemusí zdařit, je tedy nutné investovat čas i peníze do operace další. A protože stárnutí je nezastavitelný vývoj, například u operace prsou se povisnutí neubrání ani implantáty. Dalším faktorem ovlivňující naše rozhodování by měla být bolestivost zákroku, kterou některé pacientky popisují jako extrémní a nečekanou. Může se dostavit i neschopnost hýbat se, protože každý sebemenší pohyb vyžaduje velké přemáhání.
Z těchto důvodů někteří plastičtí chirurgové (mezi nimi například Jitka Vrtišková) rozmlouvají mladým ženám radikální zákroky. Na druhé straně stojí jiný názor odborníků a to ten, že pokud mladá žena trpí komplexy s velikostí svého poprsí (což bývá nejčastěji právě v době, kdy si hledá partnera), a operace jí může tento mindrák vyléčit, proč to nepodstoupit? K podstoupení zákroku vám stačí 3 obyčejné věci – peníze, čas na rekonvalescenci a odvaha. Asi je to běh na dlouhou a nelehkou trať. Tak ano či ne?


Ve {obec}<priv> 13.11 2009

Milá babičko,

pošílám Ti mnoho pozdravů.

Chtěla bych Ti napsat, jak jsem se měla o prázdninách. Byla jsem s rodiči na dovolené v Turecku. Kde se mi moc líbilo.

Bydleli jsme v hotelu Turtaš a měli jsme výhled na moře.

U hotelu byly velké zahrady a dva bazény. Byl tam taky bazének pro děti, jako je Eva a tam jsem si s ní ráda hrála.

A s rodiči jsem se chodila koupat do moře, kde byly nádherné vlny.

Z dovolené jsme si přivezli krásné vzpomínky. Také jsem o prázdninách byla od školy na táboře. Hráli jsme si na pravěk.

A moc se nám tam líbilo.

Když jsem se vrátila z tábora jela jsem s mamkou, Evou a kamarádkama na pár dní do Smržovky.

Ta je v jizerských horách.

Společně jsme navštívily zámek Mnichovo Hradiště a zámek Loučeň.

Také jsme byly v okolních městech Tanvald, Albrechtice, Desná a zajely jsme se podívat u Harachova na Mumlavských vodopádech a prohlédliy jsme si rozhledny Nisanku a Štěpánku. Jak jistě víš naším koníčkem je sbírání turistických známek.

Tak jsme jich přes prázdniny opět hodně nasbírali. No a teď už chodím do školy.

A musím se zase učit.

Teď jsem psala velkou písemnou práci z Anglického jazyka a dostala jsem dvojku.

Byla jsem moc ráda.


Aneta Kučerová 2. G
15. října 2008

1. slohová kompozice
(Diskusní příspěvek)

<novinový článek – Neúspěšný prvák = špatný učitel>

Tímto příspěvkem bych chtěla reagovat na článek Neúspěšný prvňák = špatný učitel Miroslavy Pospíšilové, který byl uveřejněn dne 8. října 2008 v MF DNES.
Článek mě zaujal již názvem, se kterým nesouhlasím. Za neúspěch prvňáka podle mého názoru učitel nemůže. Tím nechci říci, že pedagog žáka neovlivňuje, naopak má na něj značný vliv, ale za je případné neúspěchy nenese vinu sám. Prvňáka ovlivňují rodiče stejně tak jako pedagog. Dalo by se říci, že s prvňákem nastupují do školy také rodiče. Vždyť dítěti se školní přípravou pomáhat někdo musí. Pokud se prvňákovi této pomoci nedostane, je to podle mého názoru první krůček k neúspěchu.
Pochvala je pro dítě jistě důležitá, ale myslím si, že by mělo být upozorněno také na své chyby. Dítě by si mělo začít zvykat na pozitivní, ale i negativní kritiku, protože s oběma se bude v životě setkávat a je dobré je umět přijmout. Čím dříve, tím lépe.
S názorem, že stres by dítě zažít nemělo nesouhlasím. Myslím si, že prvňáky by se měl začít částečně osamostatňovat a to je samo o sobě stresová situace.
Zpočátku by rodiče prvňáčkovi s přípravou školních pomůcek pomoci měli. Během roku by se měli prvňáčci stávat samostatnějšími a to i s přípravou. Chci tím říci, že rodiče mají začít děti spíše kontrolovat.
Za dítětem nezvládnutou první třídu podle mého názoru škola či pedagog nemůže, jak jsem již výše popsala.
S názorem, že učitel by měl umět látku pochopitelně vyložit souhlasím, ale z vlastní zkušenosti vím, že je téměř nemožné, aby všechno pochopili všichni. Každý chápe jinak rychle a někdo se potřebuje doučit látku i mimo školu.


Vánoční příběh

{Osnova:
1) Návštěva anděla
2) Narození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egiypta}<dt cp osn>

Marie šla do lesa a najednou se před ní rozžárilo velké světlo. Ve světle uviděla anděla, který jí řekl, že bude mít syna božího. Vrátila se domů a řekla to Josefovi a ten navrhl aby se přestěhovali.

Po dlouhé cestě našli hostinec a ptali se na ubytovaní. Hostinckýmu se zželelo Marie a nabídl jim místo ve chlevě. Zanedlouho se Ma Marii na narodil syn boží.

Anděl zvěstoval pastyřum že se narodil syn boží. Zatímco anděl zvěstoval tak se nad chlevem ukazala hvězda. Pastýři tan spěchali se svími dary.

V daleké zemi hvězdu uviděli tři králové, kteři se zaní hned vydali. V mestě je zastovil Král he Herodes ktery chtěl vědět kde Ježíšek je. Tři kralové mu řekli žese muže stat {nejvetším}<ni> vladcem. Herodes se zalekl. Když tři králové dorazili k betlému dali mu zlato, kadidlo a mirtu.

V noci se Josefovi zdálo že anděl mu s říka že Herodes h hcce zabít Ježíska. Ježíš probudi Marii řekl že se rychle musí přestěhovat do Egypta. Asi po M Týdnu se Josefovi zase zdal sen kde an děl řikal že už se můžou vrátit do Betléma.


Slohová písemná práce /školní/

Stanislav Rataj 12. ledna 2006
2. C

Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
Kalamita (volný stylový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno (volný stylový útvar)
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (úvaha)

Kalamita
Slovo „kalamita“ jsem pojal trochu jinak. Myslím kalamitu nikoliv sněhovou, nýbrž tu, kterou si všichni ještě dobře pamatujeme – povodeň.
Nastalo léto roku 2002. Vcelku průměrný začátek prázdnin začal chladným, ale poměrně slunečným červencem. Užívali jsme si vytouženého volna letních prázdnin a ani v nejmenším jsme netušili, jaká přírodní pohroma se odehraje nejen v naší zemi již za několik týdnů. Letní prázdniny závisí především na počasí, které se však tyto prázdniny vůbec nevydařilo. Ke konci července, a zejména pak na počátku srpna, začalo intenzivně pršet. Dalo by se to přirovnat například k obyčejnému letnímu lijáku, který netrval pár minut, avšak celý týden. Stanovisko meteorologů bylo jasné. V prostoru nad Bavorskem, jihozápadními Čechami a Horními Rakousy se otáčela mohutná tlaková níže a s ní spojené frontální systémy, které s sebou přinášely velmi intenzivní srážkové úhrny, zvláště pak na Šumavu, jež ležela v centru zmíněného tlakového pole. Srážkové úhrny se místy blížily k neuvěřitelným 300 milimetrům za den. Po tak mohutném přívalu vody bylo jasné, že se déšť nejvíce podepíše na řekách, které nepohltí obrovské množství vody z hor a způsobí téměř nevyhnutelnou povodeň.
Vše vyvrcholilo ve čtvrtek 8. srpna. První řekou, která nevydrželá nápor vody byla Stropnice a její Soběnovská přehrada. Její protržení znamenalo dvacetinásobný přítok vody do Římovské přehrady, která musela onen přítok opět vypouštět. Povodňové vlně v Římova tehdy stálo v cestě několik obcí, zvláště pak krajské město České Budějovice a jeho čtvrtě Mladé a Havlíčkova kolonie, ve které shodou okolností žiji.
Největším štěstím bylo paradoxně to, že se již podobná povodeň v roce 1925 ve městě odehrála, a proto se v pozdější zástavbě v „Havlindě“ objevuje zvýšené přízemí u domů. Z našeho domu povodeň nejvíce odnesl suterén. Pamatuji se, jak před každým domem byly pěkně vyskládány „oběti“ záplav. Patřila mezi ně například elektronická zařízení, jízdní kola, dřevěné regály, veškerý zahradní sortiment, který se ve sklepích často skladuje. Voda tehdy sahala v našem domě do výšky asi jednoho metru. Nikdo si nepřipouštěl, že by mohlo přijít něco horšího. A přišlo!
Po přibližně dvoudenní přestávce začalo opět silně pršet. Tentokrát se však jednalo o lokální lijáky, které se soustřeďovaly opět především na Šumavu. Všichni s napětím sledovali zprávy přicházející tentokrát z Lipna, která hlásila již několik dní plný stav. Její odtok se zvýšil více než dvacetkrát, a proto hovoříme o další povodňové vlně. V tomto případě však bylo závažnější, že se povodeň odehrávala na Vltavě, kde jí v cestě stálo poměrně hodně měst. Sledovaly se zprávy o stavu hladiny Vltavy ve všech městech, včetně Prahy.
Povodně vrcholily 13. a 14. srpna 2002. Zatopena tehdy byla všechna města a obce od Lipna až po Mělník, kde se živel přesunul na Labe. V Budějovicích tehdy došlo k zajímavému úkazu. Ještě daleko před soutokem se spojily vody Vltavy a Malše a společně proudily městem. Voda tehdy dosáhla v ulicích kolem řek na více než 150 centimetrů. Škody sahaly v každém postiženém kraji do mnoha miliard. Všechna domácí i zahraniční média tehdy informovala o katastrofě, kterou způsobila Smetanou opěvovaná Vltava.
Během povodní bylo patrné, že teprve přírodní živel dokáže lidi stmelit dohromady. Objevilo se totiž mnoho charitativních sbírek, sponzorských darů a spousta morální podpory ze všech stran.
Je ovšem smutné, že musí dojít až ke katastrofě, aby si byli lidé, jak se říká blíž.

<vynechané 4 řádky>
Kalamita
úvod – počátek práznin roku 2002
2. stať – průběh první a druhé povodňové vlny
3. závěr – pomoc obětem zasažených povodněmi


Čau Adame jak se máš asi dobře že jo já docela taky, ale mrzí mě že jsem nemohl na výročí naší školy a ja zapoměl ty si tam nebyl stejně jako já až na to že s tam nebyl i, když jsme to nacvičovali. Ale ty to budeš vědět, protože ti o tom budu vyprávět ať máš také ňáké vzpomínky. Jednou o hodinu tělocviku nám paní učitelka Eva řekla že budeme 7. listopadu vystupovat. Teď ti popíšu jak to vipadalo. Nejdřív jsme dvakrát oběhli lavičku potom jsme dakrát přebehli na lavičce potom jsme skákali ze zemně na lavičku, snožmo na zem s rukamoa na lavičce, dávali jsme lavičku ze strany na stranu a holki dělali hvězdice potom jsme lavi zvedli na jedné straně a já a ještě někdo jsme z ní skákali a na závěr jsme zvedli Evu i s lavičkou a běželi jsme ke dveřím. <img kruhy>


Kubant, Jan, Gymnázium J. Seiferta

Výměna českých a německých studentů

Vážený pane Nováku,

Již tradičně organizuje naše škola výměnu mezi gymnáziem v německém Parsbergu a naším gymnáziem. Účelem této výměny je poznat, jak se žije v dalších zemích, zjistit jakým způsobem se tam žáci vyučují a čeští studenti mají možnost si během výměny procvičit cizí jazyky.
Já jsem se zúčastnil této akce v minulém školním roce, v červnu. Začala cestou 15 našich studentů do Parsbergu. Po příjezdu na nás již čekal uvítací výbor z místní školy i s našimi partnery na celý pobyt, hned po vzájemném seznámení jsme se vydali k nim domů. Většina z hostitelských rodin bydlela dále od městečka, a proto žili trochu jiným způsobem než jsme z Prahy zvyklí. V průběhu týdne jsme se seznámili se systémem školství v Bavorsku, navštívili jsme nejzajímavější místa v okolí, zejména hrad v Parsbergu, Regensburk a Norimberk, ale také jsme strávili mnoho času v německých rodinách. Jeden den našeho pobytu byl svátek a tak jsme každý z nás byl se svým partnerem. Celý pobyt byl velmi zajímavý, nejvíce mě zaujalo krásné vybavení místního gymnázia, zejména nově zrekonstruované tělocvičny.
Po letních prázdninách přijeli němci do Čech. Na celý týden jsme si připravili bohatý program, největší úspěch měly prohlídky Prahy, která nabízí mnohem více zajímavostí než německé městečko, a Terezína. Ve volných chvílích jsme jim ukázali naše gymnázium. Na závěr akce jsme si připravili divadelní představení v němčině, takže se v průběhu týdne rozhodně nenudili.
Obě strany si z výměny odnesly mnoho zkušeností. Po návratu z Parsbergu nás ovšem nemile překvapila zpráva v místních novinách o tom, že byli v jejich městě na výměnném pobytu studenti z Československa. Takže takovéto výměny jsou potřebné, nejen proto abychom si prohlédli cizí země, ale také abychom rozšířili povědomí o naší malé zemi. A proto vás žádám za celé Gymnázium Jaroslava Seiferta o dotaci na tuto akci v příštím roce.

Jan Kubant, student Gymnázia Jaroslava Seiferta


Zamyšlení

V poslední době jsem se zamýšlela nad postavením ženy ve společnosti, ale také nad počátky a postupným vývojem tohoho postavení. Uvažovala jsem nad tím, proč vlastně ženy usilují o zrovnoprávnění s muži? Jak je vůbec možné, že je žena považována za slabé stvoření, kterému bylo do roku 1918 dokonce odepřeno právo volit? Proč by muži měli znamenat něco víc než ženy?

Začnu hezky od začátku. V pravěku nezáleželo žádnému muži na vzhledu ženy, která by mu měla porodit děti. Ta, která měla pevné boky a velká ňadra, byla tím pravým ideálem plodné ženy. Muž nehledal u ženy rozkoš, pouze ji využíval jako nástroj na plození potomků. A tak se pečování o děti, tím pádem i jejich případná výchova, stala údělem ženy. Zeptal se však někdo ženy, zda-li chce pečovat o potomky a sbírat kořínky, popřípadě udržovat oheň, místo toho, aby lovila mamuty? Ne. Muži se o rozhodnutí postarali sami. zřejmě byli natolik bystří, aby si povšimli toho, že žena s velkým břichem před sebou, by přeci jen těžko utíkala. Tato domněnka jim však zůstala až doposud, kdy se muži stále domnívají, že ženy jsou o něco méně schopnější.

Později, když se lidé začali zahalovat, bylo nemožné, aby ženě koukal byť jen obnažený kotník. Žena musela být téměř celá zahalena, kdežto muži si mohli chodit klidně nazí. Toto postavení žen přetrvává v určitých zemích dodnes. Proč symbol krásy nesmí odhalit ani jen část svého těla? Jak je pak možné, že je taková bytost považována za krásnou? Potvrzuje se tím jen to, že ženy jsou přeci jenom krásnější, a tak se muži snaží zakrýt jejich půvab.

Když se ženy staly postupem času bojovnějšími a požadovaly od mužského pohlaví pomoc, začali muži vynalézat nové nástroje. Proč myslíte, že existuje pračka, myčka, vysavač a podobné vynálezy? Muž, který byl požádán o pomoc, raději vynalezl přístroj, který odvedl práci za něj. V tomto případě jim však můžeme být vděčni, protože nebýt jejich lenivosti, tak bychom sbírali smetí rukama.

Konce 19. století si ženy vybojovaly právo volit a začaly vydávat ženské časopisy. Snažily se jen vyrovnat mužům, pro které byly tyto výhrady samozřejmostí. Muži s tím samozřejmě nesouhlasili. Nesouhlasili ani s tím, aby ženy kouřily, či dokonce nosily kalhoty. Tyto jejich pokusy jsou jen důkazem diskriminace žen. Mužům snad někdo zakazoval nosit sukně?

Problém rovnosti pohlaví přetrvává podle mne dodnes. Ženy se stále potýkají s podceňováním a utlačováním. Proto se snaží docílit jakéhosi zrovnoprávnění s muži. Samozřejmostí je, že biologicky si rovni být nemohou. Muži si však stále připadají být nadřazenějšími a mnozí z nich si to dokazují nejen násilím, ale i zneužíváním. Viděli jste snad někdy ženou zbitého a znásilněného muže? Řada mužů se rovněž domnívá, že má větší práva. Proč by však žena neměla dokázat opravit auto {tak,}<in> jako některý z mužů? Stejně tak má právo na příslušné finanční ohodnocení. A volební právo? Státní úředníci reprezentují celou republiku, která je složena jak z mužů, tak z žen. Vždyť před Bohem jsou si všichni rovni. Tak proč by muži měli být významnějšími?


POSLEDNÍ DEN

30 let ve službě a odkopnou tě jako psa. Nevyléčitelná porucha srdce, tak to aspoň řekl policejní doktor. Hodinky z nepravýho zlata, poděkování před nastoupenym sborem a tim to končí. Předčasnej odchod do důchodu. Ale když už máš jednou skončit, ať je to aspoň s parádou. Senátorův syn si myslí, že mu to bude procházet, jak se mu zlíbí. Ale dneska ne, dneska to skončí. Vím přesně, kde ho najdu...

Do přístavu mi to trvá asi dvacet minut. U brány mě čeká Mike. Netváří se moc odhodlaně. „Kašli na to, Callahane. Počkáme na posily, ty tu zrůdu dostanou.“ Chce se mi zvracet, když ho slyším takhle mluvit. „Jasně, počkáme na posily. A mladej Roark zase uteče. Oběť číslo šest, Miku! Nancy Smithová, jedenáct let! Víš co s těma holkama dělá. Viděl si fotky! A ty chceš čekat, až přijedou posily a ten spratek zase uteče! My potom najdem malou Nancy. Znásilněnou a pořezanou malou Nancy.“ Asi jsem ho nepřesvědčil. „Přestaň s tim, na tohle prostě nemáš. Seš starej, končíš! A pamatuj na svoje srdce. A taky na Katy!“

Nemá to dál cenu, proto ho beze slova praštim do spánku a on se sesype na prkna starýho přístavního mola. Drsnej způsob jak seknout s parťáctvím. Po patnácti letech...

Jdu dál mezi potemnělejma skladištěma, když to přijde. Prudká bolest mě udeří do prsou jako rozjetej vlak a já jdu do kolen. Vstávej starouši, tohle přece ještě zvládneš. Vzpomeň si na malou Nancy. Musíš ještě chvíli vydržet. Už moc dlouho tě tady nebude potřeba.

Spíš vůle než síla mě postaví zpátky na nohy, vytáhnu svůj kolt a pokračuju ke skladišti číslo dvacet pět. Zatavím se, protože za rohem slyšim hlasy. Roarkovy dvě gorily tam stojí u černýho Porsche jejich zaměstnavatele. Ještě tu někde musej bejt ty dvě zbejvající. Musim pracovat rychle. Musim pracovat tiše. Kus rezavý trubky mi pomůže. Dvě těla se bezvládně zhroutí k zemi. Vim, neni to fér, ale já teď nehraju fér. Už zbejvaj jenom dva... A samozřejmě Roark. Teď už nemusim pracovat tiše. Teď už ne.

Vykopnu dveře do skladiště. Seděj tam ty dva hajzlové. Dva přesný výstřely a je pokoj. V tom zaburácí třetí... Roark mě trefií do ramene a já spadnu do prachu na zemi. Vyběhne z tmavýho kouta v rohu místnosti. Sakra, měl sem kontrolovat všechny rohy.

„Cha, mě nikdy nedostaneš, Callahane.“ Proběhne okolo mě s malou Nancy v podpaží jako by to byla hadrová loutka... Její oči! Pohled těch dětských očí mě přinutí vstát. Rozběhnu se za nim a doufám, že moje srdce vydrží ještě chvíli.

Špatně šmejde! Slepá ulička. Otočí se ke mně. Nemá kam utéct. Pomalu jdu blíž. Míří Nancy na hlavu. Rychle zvednu pistoli... Výstřel... A Roark se válí po zemi, skučí jako prase na jatkách a drží se za to, co zbylo z jeho levýho ucha. Udělám ještě dva kroky. Pomalu zvedá ruku, ve který pořád drží bouchačku. Další výstřel a už nemá čim by tu pistoli držel.

Soud? NE! Jeho fotr by zatlačil na soudce a ten by ho do měsíce pustil. NE! Už žádná další Nancy Smithová. Už žádnej zkorumpovanej soud! Než zmáčknu kohoutek naposledy, třesknou dva výstřely. A já spadnu na zem – dneska už potřetí. Otočim se a vidim... Mike! Drsnej způsob jak seknout s parťáctvím. Doplazim se ke zdi a o tu se opřu. „Říkal sem ti, že to nezvládneš, Callahane!“ Ještě chvíli, ještě chvíli času, než přijedou posily... „Ale zvládnu, Miku. A víš co? Zvládnu i Tebe!“ Pomalu dávám ruku k opasku, kde mám druhou zbraň. „Zapomeň na to, Callahane.“ Vypadá pobaveně, hajzl jeden. „Ty bys nezbil ani psa, Miku. A stejně sem rychlejší než ty. Vždycky sem byl!“ Vím že to nemá cenu, ale ještě chvíli potřebuju. Pro malou Nancy. Ruka pokračuje v pohybu. Hezky pomalu, tak aby to viděl... Když se skoro dotýkám zbraně, střelí mě. Třikrát. Ještě dýchám, ještě plivu krev na studenou zem... Malá Nancy se mě drží, tiše pláče a třese. Ale žije a je v pořádku. Přišel sem včas!

Konečně slyšim policejní sirény. Teď už se ti nic nestane, Nancy. Teď už ne. Za chvíli sou tady. Starej chlap zemře. Mladá holka žije. Férovej obchod.


Havlíčková Barbora 1. E
5. 11.

1. písemná práce
VZPOMÍNKA
(Vypravování)

Osnova:
Úvod – VZPOMÍNKA na prázdniny
Hlavní děj – Den prázdnin
Zranění našeho pejska
Opilý řidič
Závěr – Pejsek je v pořádku

Já mám mnoho vzpomínek. Hezkých, ale i špatných, avšak stále se mně vrací jedna vzpomínka z prázdnin.
Byl další krásný slunečnní den a já užívala prázdnin se svojí rodinou a pejskem Baxem na chatě. Naše chata je v krásné malé vesničce v jižních Čechách. První část dne probíhal docela normálně, pak však nastal ten osudný okamžik. Protože bylo horko, prohlásila jsem směrem ke svému bratrovi: „Pojď, vezmeme Baxe vykoupat do rybníka.“ Nepředstavujete si žádný velký čistý rybník. Je to klasický vesnický rybník, spíše bahnitý. Na to, aby aspoň trochu zchladil našeho psa je dobrý. Má jedinou vadu a to, že blízko u něj je silnice. Auto tam sice projede jednou za den, ale přece jen jsem poznala, že náhoda je někdy opravdu krutá. Když se pejsek spokojeně ráchal ve vodě se k nám připojila kamarádka. Začali jsme si povídat a já si najednou všimla, že pejsek není ve vodě, ale čuchá si na chodníku. V tu chvíli jsme uslyšeli auto. Protože bych nestihla přeběhnout silnici narídila jsem mu, aby si sednul a zůstal na místě. Ze zatáčky se najednou šílenou rychlostí objevilo auto, narazilo na chodník a my slyšeli jen ránu a pískání brzd. Stalo se to strašně rychle. Kamarádka najednou vykřikla: „Baxík!“ V tom okamžiku bych zkameněla. Baxík nikde. Přeběhli jsme silnici a volali na něj. Po chvíli se vynořil z křoví a připajdal k nám. Byl celý špinavý a měl něco s přední a zadní levou tlapičkou. Myslela jsem, že omdlím. Začala jsem si to dost vyčítat. Mezitím z auta vylezl pan a něco křičel. Naštěstí, už přiběhla máma s tátou. Máma odběhla pro auto, aby pejska odvezli do nemocnice. Mezitím se táta šel zeptat pána, jestli se mu nic nestalo. Když zjistil, že ne, chtěl zavolat policii. Pán, ale pořad jen opakoval: „Policii nevolejte“. Táta ji však zavolal.
˂dokončení v konceptu˃
a ta zjistila že pán nejen že byl pod vlivem alkoholu a že najel na chodník a tam srazil našeho pejska. Také se ovšem podle brzdné dráhy dokázalo že jel o hodně větší rychlostí než by ve skutečnosti měl jet. Nás ovšem v té chvíli zajímal jen stav našeho miláčka. Asi po hodině čekání se konečně ozval telefon. Volala máma a říká: „Bude v pořádku ma naraženou pracku a zadní tlapičku, naštesti žadny vnitrni zranění“. V ten moment jsme všichni pořádně oddechli. Pán zaplatil škodu nejen nám ale i pokutu za velkou rychlost a byl mu odebrán i řidičák. Pejsek se brzy uzdravil. Také jsme ho všichni pěkně obskakovali. Utrpěl určitě veliký šok a mě to dost mrzí. Hodně si to vyčítám kdybych doběhla na ten chodník třeba by se to nestalo. Jenže je to jen kdybych. Ja jsem ráda že je v pořádku, a je to stále ten veselej a hravej miláček naší rodiny.


K čemu mě ta škola vlastně je

K čemu měta škola vlastně je, přemýšlel jsem o tom už mnohokrát, ale ještě nikdy se mi nepovedlo na to najít nějakou výstižnou odpověď. Jelikož jsem se ještě nerozhodl, jak budu pokračovat dál, tak to beru spíže z pohledu toho, co mě baví a co naopak vůbec nemusím. Z části za to mohou někteří profesoři, ale to spíše ve stylu, v jakém nám učivo předkládají. Šreba taková mMatematika, od té doby co chodím na Gymnasium mě tento předmět opravdu hodně baví, ale na základní škole mě díky učitelům moc nebavila. Nebo takový Český jazyk mě začal bavit až teprve teď v prváku. Naopak taková Chemie, ta mě nebavila nikdy a pochybuji, že by mě někdy mohla b bavit mohla.

K čemu mi to ale vlastně všechno je? Naši profesoři nám dávají dobré důvody, například Laboratorní práce z jakéhokoliv předmětu. O tom nám říkají, že nám pomůže se lépe vyjadřovat a že na vVysoké škole to určitě využijeme při psaní různých dlouhodobých prací jako ,,Bakalářka“ apodobně. Pro mě osobně to je spíš snadný způsob, jak dostat dobrou známku. Možná je to proto, že si to teprve musím na té Vysoké škole sám zažít, i když to už bude pozdě.

Abych dokončil myšlenku, tak s největší pravděpodobností se nás škola snaží připravit na budoucí život a to jak vědomostma, tak i rovněž mezilidskými vztlahy. Ne vždy totiž potkáme člověka, s s kterým bychom si rozuměli, který by byl přesné podle našich představ a musíme si rovněž vážit i lidí, s kterými si rozumíme a snažit se vybudovat dobré vztahy. Přesně proto si myslím, že je škola důležitá. Na mezilidské vztahy.

Rozdíl mezi čtyřletým a osmiletým studiem není až tak velký, ale určitá propast mezi těmito třídami je a vždycky bude, alespoň do té doby, než se začnou brát dohromady, jako je třeba seznamovací kurz a podobné akce. Škola nás a ty druhé dost rozděluje a podle mě by se všechny první ročníky brát společně.


Tak tady žiji

Moje městečko, kde žiji už od svého narození se jmenuje {město}<priv>. Není to nějaké velkoměsto, ale ani vesnice, kde zná každý každého. Okolo města se vlní mírné kopečky, které vypadají jako hladina na rybníce. Když přijíždím z Českých Budějovic mám celé {město}<priv> jako na dlani. Kolem mě se střídají rozlehlé louky a pole s tmavymi a hustými lesy. Při projíždění městem si uvědomuji, že to pro mě není jen místo, kde bydlím, ale že pro mě znamená mnohem víc. Zažila jsem zde plno úsměvných chvil, ale i zklamání a zanechala jsem velkou část mého života. V {město}<priv> máme dvě sídliště a v jednom z nich žiji. Bydlím v panelovém domě, před kterým se tyčí vysoká borovice a obklopují jí nízké keříky.

Nejraději z našeho města mám rybník Mnich. Je zasazen do hustého lesa, ze kterého je cítit tajemno. Když sem jdu ráno, po hladině se líně povaluje mlha, všechno se pomalu probouzí a sluneční paprsky lechtají větvičky stromů lesklé od ranní rosy. Pokud jdu k Mnichu večer, spatřím v hladině odraz krvavého slunce, které se chystá zajít za kopec a okolní les se vděčně halí do závoje tmy.

Další úchvatné místo je kopec sv. Jána. Je to nejvyšší místo v {město}<priv>. Po horolezeckém výkonu se mi kopec odmění překrásným výhledem na celé město. Můžu spatřit Netolický potok, který z té výšky vypadá jako vlnící se had. Sleduji mravenečky, představující lidi, pobíhající po čtvercovém náměstí s krásnou kašnou uprostřed. Všichni mají nějaké starosti, ale já ne. Já si teď vychutnávám pohled na mé rodné městečko a na místa, která pro mě hodně znamenají. Vždy, když se procházím po městě, vybavují se mi vzpomínky, na které bohužel pomalu začínám zapomínat, protože už v {město}<priv> netrávím tolik času co dřív.

Jedním z míst je třeba školka. Je to prostorná budova s velkými okny, kterými proniká plno světla do místností, vyzdobených dětskými obrázky. Na zahradě se nachází bazén, obklopený záhony s tulipány. Když kolem procházím, vzpomínám na chvíle, kdy jsem si s kamarády hrála na zahradě a neměla žádné starosti.

Kousek od místa, kde žiji, je moje škola, kam jsem chodila od šesté do deváté třídy. Z bílé budovy dýchá historie. Na římsách jsou sochy, které oddělují vysoká okna. Při nedávné návštěvě školy mi bylo smutno. Na zdech visely ještě výkresy z naší třídy, nic se nezměnilo. Připadalo mi, že sem stále patřím. Bývalí učitelé se na nás usmívali se slovy: „Nechtěli byste se vrátit?“ Pro ně to byla jen fráze, ale my bychom rádi. Většina mojí třídy by vrátila čas a napravila věci, které nám v té době nedocházely.

Když každé ráno odjíždím z {město}<priv>, uvědomuji si, že bych nerada tohle město ztratila, protože jsem zde nechala kus svého srdce. Vím, že to není možné a jednou budu muset odejít, ale nikdy nezapomenu na tajné noční průzkumy, koupání v rybníce a různé akce s mými přátely. Jsem zde šťastná.

Osnova:

I. úvod

II. stať a) nejoblíbenější místo Mnich

b) kopec sv. Jána

c) školka

d) škola

 III. závěr


5. prosince 2008
Lenka Heřmánková
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět z pohledu psa aneb jeden den nejlepšího přítele člověka

Osnova: 1) ÚVOD – krátké seznámení s hlavním představitelem
2) STAŤ – a) popis mého království (místo)
b) popis jí (stručný)
c) popis jeho
d) stručné seznámení a popis mého nejbližšího okolí
3) ZÁVĚR – stručná charakteristika konkrétního dne (večer)

Pomalu otevírám oči. Zase u mě sedí ta malá blonďatá holčička. Jmenuje se Jenny a je to naše sousedka. Já se jmenuji Prcek a jsem nejlepším přítelem člověka. Jsem sice teprve malé štěně, ale už toho spousty vím. Tak například – mám dvě hnědé tlapky a vzadu dvě bílé. Ocas, který nejsem schopný chytit a uši, které mi neustále překáží. A také už vím, že nesmím kousat do těch měkkých, modrých věcí, které leží pod pohovkou. Mé království se nachází v obývacím pokoji. Je velký, ale přitom velmi útulný. Vedle mého místa se nachází krabice s mými hračkami. K nejoblíbenějším patří velký, růžový, pískací ježek. Zjistil jsem, že kousám.li do něho nepřetržitě víc, jak půl hodiny, mé páníčky to dohání k šílenství. Též se tam nachází věci, které jistě nikdo nehledá . zlatý řetízek, hodinky, peněženka a malý prstýnek s drahokamem, který Ona dostala k zásnubám.
Ona je menší postavy. Vlasy má lehce vlnité a většinou si je stahuje do copu. Chodí elegantně oblékaná. Proto nemá ráda, když přijdu s Ním z procházky a chci jí uvítat.
On je spíš větší postavy. Má kratší hnědé vlasy. Každý večer neustále něco kreslí a navrhuje. Myslím, že je architekt. Chodí sportovně oblečený. Řekl bych, že jsme si velmi podobní. Jsme chlapi, máme rádi pivo a chodíme spolu na fotbal. Pravda Ona o tom pivu neví.
Každý čtvrtek, pátek a neděli mě bere On do parku. Je to taková velká zelená džungle. Je tam mnoho stromů, keřů, patníků a laviček. Patří to k našim nejoblíbenějším místům.
Každý večer to probíhá stejně. Umyjí mě ve velké, bílé a studené věci. Pak mě usuší měkkou, voňavou osuškou. A připraví mi mojí zelenou misku s vlastním jménem, kde na mě čeká velká porce šťavnatého, vynikajícího masa. Potom se všichni usadíme do pohovky, stulíme se k sobě a koukáme na televizi tak dlouho, dokuď nepotřebuji znovu na malou (WC). A přitom proběhnu tou největší kaluží, kterou najdu.
Musím říct, že život u nich je největší pohoda. Kdo Vám přinese snídani až do postele?


Slohová práce školní

Lukáš Zavadil
17. května 2005
1. C

Témata:
1) Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Mé setkání s Julesem Vernem
Osnova: I. Úvod – Proč on?
II. Stať: a) oceán a ponorka
 b) výlet do vesmíru
 c) elektřina
 II. Závěr – poděkování

Pana Julese Verna jsem si vybral proto, že mu chci ukázat, že většina toho co napsal ve svých knihách se stala realitou, ať už jde o vynálezy či objevné cesty. Nejprve vezmu pana Verna do přístavu, kde si prohlédneme různé typy lodí od motorových člunů přes bitevní křižníky, vybavené nejmodernější technologií, až po tankery a dopravní lodě. Pak nasedneme do ponorky a pojedeme obdivovat krásy mořského dna.
Poté nasedneme do proudového letadla směr Bajkonur. Zde se připravíme na odlet našeho raketoplánu. To je další věc, kterou předpověděl, ale určitě nepočítal s přetížením, které ho nemile překvapilo. Cestou k Měsíci mu ukážu satelit a vysvětlím, na co se používá, že jen díky nim jsme objevili část vesmíru včetně Sluneční soustavy. To už ale přistáváme na Měsíci. Po oblečení skafandrů vystoupíme a jdeme se podívat na matičku Zem. Nad hlavou mu mezitím prolétne sonda směrem k Marsu. „Co to je“, diví se? To je sonda, která řídí moduly na Marsu a také plánujeme jeho osídlení. Cestou zpět má tak Verne spoustu otázek.
Poslední místo kam ho vezmu, je atomová elektrárna a obchod s elektronikou. V elektrárně se obdivuje všemu. A kromě těchto máme ještě vodní, větrné, sluneční a tepelné. V obchodě jen kroutí hlavou a směje se (neví co je počítač). Vysvětlím mu že slouží k ovládání jiných strojů a je na něm Internet, což je místo, kde se dá sehnat vše. Ten se mu zalíbil. Také ho zaujala lednička a mobilní telefon. A to vše je tu jen díky vám a vašim nápadům. Tak jak jste viděl, k čemu jste dal svými knihami podnět, tak vás jistě naplnila hrdost. Lidstvo ve vaší době vás považovalo za blázna, že to nikdy nebude existovat ale 1 století po vás jsme vaše nápady zrealizovali a použili je k našemu prospěchu. A to také díky elektřině, ze které se stala hybná síla lidské civilizace. Mnohokrát vám děkuji za to, že jste předběhl svou dobu a nám v 21. století ulehčil a zpříjemnil život


12. dubna 2007
Eva Málková, 2.C
2. písemná slohová práce
Pohled z okna
(umělecký popis)

Je pátek a já po náročném tréninku usedám za okénko autobusu. Ještě si musím chvíli počkat na samotnou cestu, protože ještě nenastoupili všichni cestující. Stojí venku ve frontě, která končí před řidičem autobusu. Je krásný jarní den. Všechny stromy i květiny rozkvétají, a tak to na nedalekém kopci vypadá jako na pouti. Hraje totiž všemi barvami. Červená, žlutá, oranžová, modrá, ale převládá zelená. Krásný to pohled. Konečně vyjíždíme, ale zanedlouho už zase stavíme. „Co se děje?“ pomyslím si. Semafor nám na několik minut pozastavil cestu na Vysočinu. Ale už najíždíme na dálnici. Provoz je velmi hustý. Kolem nás projíždějí malá i větší auta, bílá, modrá, zelená, ale    i černá, červená a žlutá. Některá jedou rychle, jako kdyby někam pospíchala. Mně to ale připadá spíše jako hazardování se životem. Někteří se však courají jako šneci. Ti si tu cestu očividně užívají. To musí být sváteční řidiči nebo řidičky, protože jak je známo, ženy jezdí mnohem bezpečněji než muži. S přibývajícími kilometry ubývá i aut. Všechna nás opouští, jakoby nás už nikdy nechtěla vidět. Nám to ale nevadí, alespoň bude bezpečnější provoz. Kolem tříproudové silnice se táhnou dlouhé aleje stromů. Mezi jehličnatými stromy, které musí být odolné vůči výfukových plynům, se občas zabělají i kmeny bříz. Ti však na rozdíl od smrčků a jedlí vypadají velmi nešťastně. Malých zelených lístků tam moc není, větývky jsou slabé a nevypadají vůbec živě. Po mé levé ruce se náhle objeví vysoká černá skála. Je ale zpevněna pletivem, aby padající kameny nepoškodily auta. Je strašné, jak člověk zasahuje do přírody. Ta skála se musí cítit velmi svázaně, nesvobodně. Dále projíždíme kolem zapáchajících benzinových stanic, kolem motorestů, restaurací, kde je spousta zaparkovaných aut. Tyto budovy musí být naspány masy lidí. Když si představím, kolik lidí se tam tísní, je mi zle. Na druhou stranu to ale v autobuse nevypadá o nic lépe. Dále míjíme pole, louky, pastviny. Na pastvinách spatřím koně. Závidím jim tu svobodu, tolik pohody. Mohou se proběhnout, kam je napadne. Konečně sjíždíme z dálnice a vjíždíme do města Humpolec. Už z dálky slyším ruch aut i štěbetání lidí. Při příjezdu do centra vidím, jak tato auta jezdí tam a zpět, jak lidé běhají, chodí na nákupy, do parků, na návštěvy. Od Prahy se to příliš neliší. Konečně vystupuji    z autobusu. Nadechnu se čistého vzduchu a už směřuji k tátovi, který na mě už netrpělivě čeká. Začátek víkendu je konečně tady.


Slohová práce školní

23. května 2006
Jana Drábová

Letos, tak jako každý rok se vracím na svůj rodný statek. Zde mám spoustu lidí, které miluji, babičku, dědu a pár dobrých přátel. Od té doby, co jsme se přestěhovali z vesnice do města už je nevidím tak často, moc mě to mrzí, ale bohužel se s tím nedá nic dělat. Naši odešli za prací. Maminka jako zdravotní sestra u nás na vesnici sice léčila všechny lidi, ale peníze si od nic nebrala. Táta jako veterinář se také staral o všechna zvířata lidí na vesnici, ale v místním družstvu mu moc peněz nedávali. Poté dostal nabídku pracovat v Plzni. Sice je to od naší vesničky 60 km, ale přes týden se tam nedostanu a o víkendu jen výjimečně. Léto zde ale trávím celé. Ve městě v létě stejně nikdo není.
Balíme, všichni lítají po bytě a hledají co zapoměli. Nakonec po dvou hodinách zjišťujeme, že máme všechno a vyrážíme směrem do Okrouhlíkovic, do naší milované domoviny. Příjezd ale není zrovna nejšťastnější, když vstoupíme do malé sednice uprostřed obytné části statku nadšeně nás vítají jen pes Bron, babička i děda sedí skroušeně u stolu a začnou nám vyprávět, co se stalo. Babička šla dnes ráno do kostela, a tam našla obješeného kněze pana Jeřábníka viset na kříži Ježíše Krista. Už to svědčilo o tom, že to zřejmě nebyla sebevražda. Ovšem policie, která v kostele hrůzný čin vyšetřovala jasně konstatovala, že to sebevražda byla. Mě toto sdělení ovšem zaskočilo, pan Jeřábník boha miloval a nikdy, i kdyby měl zemřít, tak by to neudělal tak aby to vyznělo jako znesvědcení boha. Přijde mi, že moje myšlenka zřejmě nikoho jiného nenapadla, protože všichni celé odpoledne řeší, proč to mohl kněz udělat. Byl zdráv. Všichni ve vesnici ho měli rádi a vážili si ho. Já osobně jsem se s ním znala celkem dobře, sice nejsem pobožná, ale s panem Jeřábníkem se vždy dalo mluvit o všem, ne jako s knězem, ale s normálním člověkem. Rozhoduji se, že to tak nenechám a na příští ráno plánuji se do kostela vypravit sama.
Dalšího dne se vzbudím velice časně, dokonce jako první. Udělám si snídani, nakrmím a pustím slepice, sesbírám vajíčka, dojdu vyvenčit Brona. Mezitím už vztala babička a chce mi dělat snídani, ale jelikož už jsem jedla, říkám babičce, že jdu navštívit Perta, svého kamaráda z dětství. Babička se sice diví, proč tak časně, ale já se vymlouvám, že už jsme domluvení. Ze statku vyrážím jako střela a mířím rovnou ke kostelu, dveře jsou zapečetěné žlutou policejní páskou. Já však vím, že za kostelem jso ještě jedny skryté dveře ve stěně, kterými jsem chodila pana Jeřábka tajně navštěvovat. Kostel uvnitř bez něj vypadá velmi smutně a pustě. Vše působí velice pochmurně, bojím se otočit směrem ke kříži, nakonec to udělám, pana Jeřábníka naštěstí sundali, ale provaz na kříži stále visí. Beru svůj fotoaparát a nafocuji scenů ze všech stran. Potom procházím celým kostelem a snažím se najít cokoli podezřelého, vím že to dělali už policisté předemnou, ale jestli mysleli, že to byla sebevražda, tak nevím, s jakou pečlivostí. Asi popůl hodinovém hledání objevuji zvláštní rýhu v podlaze asi 2 metry od kříže, vypadá, jakoby někdo táhnul něco hrozně těžkého po zemi, protože rýha je opravdu dlouhá a vede směrem ke kříži, končí asi půl metru od něj. Nevím, co to znamená, ale radši to nafotím. Jdu kousek po kousku směrem od kříže k dřevěné modlící lavici. Rýha končí u paty lavice. Nevím co dál, snažím se lavici posunout, ale nedaří se mi to. Nakonec ve vzteku kopnu. Z jejího boku vypadne cosi. Vypadá to jako umolousaný sešit. Pomalu se k tomu shýbám, beru sešit do ruky a otvírám ho. Je to deník. Deník knězů, je mi to trapné, v něm číst, ale podívám se na kříž a říkám: „Je to pro vaše dobro, nezlobte se.“ Vtom na kříž zasvítí ostré slunce, jen na chvilku. Nechápu to, venku bylo zataženo, takový pochmurný smutný den. Začínám se bát, říkám si, slunce, jestli to bylo znamení, tak asi dobré. Otvírám ztrouchnivělé desky deníku a nacházím zde mimo vlastního sešitu spoustu vložených listů, které jsou jakoby pokračováním, ale listy jsou zpřeházené. Strávím další půl hodinu skládáním zpřeházených listů, snažím se najít zmínku o panu Jeřábníkovi, ale datumy jsou strašně staré, začínají někdy v polovině 19. století. Vidím samé nezajímavé věci, v sešitě jsou zapsány penězní dávky lidí, pomocní lidé při opravách kostela. Zde však nacházím problém u jednoho jména je velký černý kříž, přemýšlím, co by to mohlo být, ale stále na nic nepřicházím. V tom však uslyším, že venku někdo trhá pásku. Vezmu deník a fotoaparát a letím ven z kostela. Když jsem už dost daleko podívám se na hodinky, je už po dvanácté. Babička bude šílet. Jediné, co mi zde vadí je přesný čas oběda a večeře, který, když někdo nedodrží, tak to babičku vždy strašně urazí a s dotyčným se půl dne nebaví.
Samozřejmě se vyplňují mé předpoklady a babička je k smrti uražená. Oběd už nedostanu, když prý nechodím včas. Jsem naštvaná, ale myslím že oběť v podobě mého oběda se nedá srovnat s tím, co jsem našla. Odpoledne se zamknu u sebe v pokoji a zkoumám ten kříž, nemůžu však najít žádnou souvislost a jméno opouštím. Začínám třídit ostatní lístky, které jsou mimo deník. Náhle nacházím lístek označený velkým černým křížem. Lístek je však zapečetěn. Moje zvědavost je však tak veliká, že lístek otvírám a nacházím skandální odhalení. Na lístku je napsáno, že v roce 1853 zabil kněz Ignác jednoho místního člověka. Důvod tam není napsán, ale že zabil kněz?! Je to strašné, bohužel jméno Jelena Syslová mi nic neříká. Rozhoduji se, že musím vypátrat, kdo to je. Pod pečetí na lístku nacházím kousek papírku, který z pečeti vykukuje. Beru lístek a snažím se pečetní vosk rozehřát. Po chvíli vosk měkne nad plamenem svíčky a já zpod pečetidla vytahuji papírek. Zde je napsána úmluva nebo možná smlouva. Je to jako smlouva s ďáblem. Aby se nikdo nedozvěděl, že kněz někoho zabil, musel kostel pozůstalému po paní Syslové vyplácet každý měsíc určitou peněžní částku. Papírek byl podepsán panem Pokorným. V tu chvíli se mi zastavilo srdce. Pan Pokorný, vždyť bydlí pár baráků od nás. Začínám nad vším usilovně přemýšlet. Vše do sebe začíná zapadat. Pokorných rodina se nikdy s nikým moc nebavila. Do kostela chodili v neděli vždy jako první, tam jim určitě dávali ty peníze, říkám si. Proč to ale nikdy neoznámili, vždyť zabili jejich příbuznou. Jsem zdrcena. Přemýšlím nad tím že to snad není možné. Nemůžu usnout celý večer se převaluji v posteli. Nakonec jsem usnula asi ve čtyři ráno s myšlenkou, že zajdu zítra na obecní úřad potvrdit si svou domněnku tak, že poprosím o rodokmeny lidí ve vesnici.
Druhý den ráno opět vstávám jako první. Celý den jsem nejedla, a tak si dávám vydatnou snídani a ihned vyrážím na obecní úřad. Zde prosím pana Fiřta o rodokmeny našich sousedů, že to máme do školy a potřebuji se jen podívat do jaké doby který sahá abych mohla vypsat esej o naší vesnici a její historii, každý rodokmen jakoby prohlížím, ale vůbec nevím co tam je. Konečně, rodina Pokorných. 1820 Jan Pokorný opravdu je to tak, byl to její otec.
Volám policii. Nejdřív si myslí, že je to vtip, pořád mě někam přepojují, ale nakonec poslednímu policistovi tak vynadám že slíbí že sem někoho okamžitě pošle. A opravdu za půl hodiny přijíždí 2 policisté a já jim všechno vysvětluji. Koulí očima a říkají že je úžasné, jak jsem na to mohla přijít. Vedu je do kostela, ukazuji rýhu. Jim to konečně dochází, kdyby se chtěl pan Jeřábník zabít musel by si lavici odtáhnout ke kříži, ale jakým záhadným způsobem by se sama dostala zpět. Policisté vyráží pro pana Pokorného. Prý seděl ve své sednici a čekal až přídou, ani se nebránil a řekl jim že to byl on, kdo kněze zabil. Pan Jeřábek už nechtěl platit poplatky. Neměl z čeho a chtěl vše dát na pravou míru, lidem se omluvit. To však nechtěl pan Pokorný, hodně pil a nepracoval z peněz z kostela žil. Tak za ním večer šel a když mu kněz znovu odmítl dát peníze, tak ho zabil a pak vše zincenoval tak, že to byla sebevražda.
Naši byli v šoku, babička se semnou začala okamžitě bavit a uvařila mi výborný oběd. Od policistů jsem dostala velkou čokoládu a pochvaly za to, že jsem malý detektiv.


29. března 2007
Geri Adam, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě
(Umělecký popis)

Před pěti lety jsem pobýval se svým strýcem a jeho nynější ženou na chalupě u Máchova jezera v okolí Doks. V jistém smyslu a tou dobou, nebyl na mého strýce osud zrovna milosrdný či snad přívětivý, a tak si svou křivolakou cestu života uhlazoval tím, že běhal na mnoho kilometrů vzdálené hrady nebo jezdil na kole, někdy i více než-li dvěstě kilometrů denně. Bohužel i já jsem byl takové cesty svědkem, neboť maminka mě vyzvala, abych mu zpříjemnil jeho osamělé poutě českými krajinami svou společností. Jednoho dne, brzy ráno jsme již z plných sil šlapali do pedálů našich kol a míjeli převážně jehličnaté lesy, bažiny a slatě, kterými je mimo jiní okolí Máchova jezera pověstné, a po celou dobu nám byl chvíli po boku a chvíli zase za zády hrad Bezděz, který se po drahné době nakonec úplně rozplynul v dály. Naopak před námi na obzoru tanulo cosi, co se později ukázalo být rozhlednou Ještěd. Ještěd je vskutku velmi daleko, ale také značně vysoko, což je ne závěr trasy, kterou jedinec podstupuje poprvé a již dosti fyzicky zesláblý velmi zdrcující a demoralizující fakt. V okolí této rozhledny je samo sebou rozeseto množství převážně zaostalých, malých městeček i vcelku malebných vesniček. Na modré obloze se tetelilo jen pár bezvýznamných mraků, zpoza nichž jasně prosvítalo Slunce. Onoho dne i toho příštího se událo mnoho, avšak nic, co by si vynucovalo popsat další řádky tohoto popisu, neboť zážitky v mé paměti, zůstaly bezpochyby umocněny především silným fyzickým vypětím, avšak něco snad ještě mohu dodat k závěru. Příštího dne jsem cestou z kopce pozdě ubrzdil své kolo vlivem únavy a asi v sedmdesáti-kilometrové rychlosti jsem naboural do strejdy a zničil si kolo. Takováto skutečnost si vynutila dvojnasobné utrpení v podobě vyššího úsilí, vynaloženého při šlapání. Strejda mi nakonec ujel a do chalupy jsem se já sám navrátil již večer. Na kolo jsem od té doby neusedl ani jednou a dodnes nechápu, jaký smysl měla má přítomnost na naší dvoudenní výpravě, když během celé té doby ke mně strejc promluvil snad jen jedinou větu, znějící:    „mysli na mámu“, to bylo před tím, než jseme se ve stanu odebrali ke spánku.