Randall ztěžka dosedl na židli a zhluboka vydechl. Pohlédl na prázdný papír založený v psacím stroji na svém stole a zachvěl se při pohledu na červeně zakroužkovaný 18. prosinec na svém stolním kalendáři. Neměl ani jeden nápad na svou povídku, kterou musel napsat. "To je k vzteku!" pomyslel si, "měl jsem na to tolik času a samozřejmě si sednu ke stroji, až když mi zbývají jen dva dny!" V duchu si rekapituloval, co všechno by do své povídky chtěl zakomponovat; veškerou inspiraci, kterou v posledních dnech načerpal: měla by to být krátká sci-fi povídka, tak na dvě a půl strany strany, zřetelně ovlivněná třeba Philipem K. Dickem, ale zároveň dost originální, aby ji kritika hned neodepsala. "Tak co je základem každé správné sci-fi?" pomyslel si. Darth Vader? Arnold? Ne, to ne. Lasery? Mimozemšťané? Možná. Cestování časem! To je dobré. Ale jak to zařídit, aby má povídka nevypadala jako laciná kopie Wellse? A co ještě – třeba vize totalitní budoucnosti, je to sice trochu klišé, ale když to napíšu dobře, nikdo snad nebude protestovat. Jenže jak všechny ty nápady poskládat dohromady? Co má být zápletka?" Věděl, že i když něco napíše, nebude to geniální, ale to on přece nepotřebuje. Tupě zíral na prázdný papír, když tu si vzpomněl na ten tajemný dopis a v hlavě se mu začal rodit příběh...

Dillon doběhl k stroji a po schůdcích vlezl do kokpitu. Hangárem se rozléhaly rány, jak se císařovy stráže snažily rozbít těžké dveře. Zapnul bezpečnostní pásy, zkontroloval, že je střecha hangáru odsunutá a zapnul forsáž. V tu chvíli pancéřované dveře hangáru povolily a stráže se nahrnuly dovnitř. Všude kolem poletovaly včelky a dělaly příšerný rámus, který ale přehlušilo burácení startujících motorů. *** už nabíral výšku, když... někdo po něm vystřelil z raketometu! Trhnul kniplem a raketa neškodně proletěla vedle. Vystoupal nad střechu a rozhlédl se po městě. Věděl, že ho vidí naposledy. V ten okamžik přiletěla další raketa a *** se otřásl dunivou explozí. Rukou mu prolétla střepina z granátu a Juao Dillon se zachvěl bolestí. Věděl ale, že teď s tím nic nenadělá. Vletěl do atmosféry a na palubní desce vyťukal do políčka rok číslice 2, 0, 0, a 6.

"Takže to jste napsal vy?" Randall se otřásl při pohledu na jeho znetvořený obličej. "Ano, já to napsal. Proč vás tak zajímá moje povídka?" Neznámý muž, který se představil jako Dutch, se mu podíval do očí, jako kdyby v duchu přehodnocoval, jestli tento mladý muž z minulosti mohl skutečně popsat ve své povídce, co se děje na Zemi v roce 2031. "Zvláštní je především," pomyslel si, "že si vůbec nevzpomínám, že bych v roce 2006 zažil takovou literární senzaci. Pravda, v té době mi bylo teprve..." počítal, "22 let, a o literaturu jsem se nezajímal, ale na tohle bych si snad přece jen vzpomněl." "Takže, pane Randalle," začal pomalu, "jak, že jste přišel na námět na svou...“ odmlčel se na chvíli, hledaje správná slova,"vskutku pozoruhodnou povídku o Ganymedu?" Randall se zamyslel a vzpomínal na obsah několika posledních dní. Pohledem zavadil o kalendář, na kterém bylo zakroužkováno datum. 6. leden. Při tom pohledu se musel pousmát. Ano, to má být jeho velká chvíle, televizní interview na Kanále 3 se slečnou O´Neilovou. Už za tři dny! "Pane Randalle," hlas ho vytrhl z představ.

"Víte, abych pravdu řekl, moc si nevzpomínám. Prostě... mě to napadlo."

Dillonovi se od příletu do roku 2006 nedařilo. Levá ruka zraněná střepinou z granátu se nehojila a když po týdnu přišel do nemocnice, doktor mu řekl, že už ji zřejmě nebude moci zachránit. To ale nebylo to nejhorší. Dillon věděl, že musí všechny varovat před tím, co se stane, ale "starý" svět mu v tom bránil. Zkoušel telefonovat, ale neměl peníze, nikdo mu nevěnoval pozornost. Nemohl se s tímto světem sžít a nedokázal pochopit jak v této době mohl umět přežít. Všechna ta hlučná smradlavá auta na silnicích, nepraktické způsoby komunikace, pche! A nikdo netuší, k jak hrozné budoucnosti se řítí. Náhle mu to došlo: jediný, kdo mu mohl pomoci, byl... Randall. Vzpomněl si na toho mladého muže. Poté, co vzdal kariéru spisovatele, se dostal do finanční tísně a nastoupil dráhu policisty. Zapomněl na svou minulost a dál žil jen pro svou práci. Někdy okolo roku 2018 se dostal díky skvělým výkonům k elitní jednotce stráží císaře Titana a brzy se stal jejich velitelem. Tenkrát to už ale nebyl Randall...

Ano, ten jediný mu mohl pomoct, došlo Dillonovi. Velice snadno zjistil, kde Randall bydlí, ale nevěděl, jak se k němu přiblížit. Jak mu může vysvětlit, že přišel z budoucnosti? Bál se osobního setkání, kdyby ho takto Randall viděl, nikdy by mu neuvěřil a už by nedostal druhou šanci. Uvědomoval si, že vypadá jako nějaký bezdomovec, s chromou paží, bez peněz, bez pojištění, bez prostředků. Jediný způsob, jak Randall kontaktovat, byl dopis. Dillon si sedl na lavičku a na kus papíru, co našel, začal s obtížemi psát.

"Takže vás to napadlo? Jentak??" "Ano, zřejmě mě políbila múza," ušklíbl se Randall, "proč vás to vůbec zajímá?" V tu chvíli ho ale napadlo, že jde o autorská práva! Možná tento člověk je autorem toho dopisu, který ho inspiroval. Je to past? Zbledl. Dutch viděl, že to nikam nevede. "Tak hele mladej, zajímá mě to proto!“ řekl a vytáhl z kabely noviny, jejichž název, jak Randall postřehl, zněl Ganymedes a Titan Journal, ale co hůř, datum vydání bylo – 6. ledna 2031!

"Dopis? Nikdo mi přece nikdy nepíše. Žádná adresa odesilatele, aha, neposlal to poštou." uvažoval nahlas Randall. Rozbalil složený kus papíru a četl. "Zdravím Randalle. Ty mě neznáš, ale já tebe ano. Neptej se jak. Přiletěl jsem z budoucnosti, ale můj stroj *** byl zasažen a potřebuje opravit. Musíš mi pomoct! Země v roce 2031 je řízena císařem Titanem a situace, která tam vládne, je nepopsatelná." "atakdále," řekl si Randalle znechuceně, "to je ale blábol." dopis ani nedočetl a založil ho někam do šuplíku.

"Takže, jste také z budoucnosti? Haha, asi jste se na mě dohodli s tamtím, co se jmenuje Dillon, že? Je to ale hloupá sranda, víte!" V tu chvíli mu došlo, že se podřekl. "Dillon? znáte ho?" "Ne, někde jsem to jméno slyšel," pokusil se Randall chabě o odpor, "víte, jestli jste tedy z budoucnosti, jak tvrdíte, proč jste se asi nezeptal mého (a usmál se, když to říkal) "budoucího já"?" "Takže zaprvé, vy v mé době nejste člověk, který napsal, co je nám známo, v tomto roce nějakou povídku..."

"To jste nedomyslel," řekl pan Blond. "Ale ano, jen počkejte.“ odvětil pan Růžový<.> "Ale to zřejmě odporuje zákonům cestování v čase, že?" skočil mu Randall do řeči." "...a za druhé," nenechal se Dutch vyrušit, "jste včera za 25 let zemřete. Čtěte." A hodil mu noviny. Randall otevřel Ganymedes a Titan Journal ze dne 6. ledna 2031 a přečetl hlavní titulek; Zrádce císaře Titana zabit. Rychle prolétl článek očima: Velitel císařových stráží se včera pokusil o vraždu našeho všemimilovaného císaře Titana... po přestřelce se strážemi se pokusil prchnout strojem času vlastní konstrukce do jiné doby... jeho*** byl zasažen raketometem a shořel v atmosféře... nebyly nalezeny žádné trosky, zřejmě vše shořelo... vyšetřování pokračuje... Císař je v pořádku. "Takže jsem zemřel? A vy náhodou nevíte, proč jsem se pokusil zabít toho vašeho... císaře?" "Měl bych tě rovnou zastřelit, za to co uděláš!" odvětil Dutch, "ale spolupracoval jsi na vývoji ***. Potřebujeme tě." "Počkejte tady, něco vám ukážu," řekl Randall, odešel do kuchyně, vytáhl ze šuplíku dopis od... sebe, a vyskočil z okna.

Dillon dopsal dopis a odnesl ho do domu, kde před pětadvaceti lety bydlel. Teď může jen čekat, kdy se sám sobě ozve... Samozřejmě nemohl prozradit Randallovi, kdo je. Také se snažil opravit ***, ale neměl ani ubohou vrtačku. Potřeboval pomoct. Jenže dny plynuly a Randall nepřicházel.

Randall běžel co mu síly stačily na místo, které mu v dopise popsal Dillon. Věděl, že jeho budoucí já není mrtvé, to od něj dostal ten dopis! Měl mu už dávno pomoct. Doběhl do starého skladiště, kde přespávali bezdomovci a pobudové. Jenže ať se zeptal kohokoliv, o muži jménem Dillon nikdo nevěděl. Až nakonec si jeden vzpomněl, že ho snad přepadli nějací muži a je v nemocnici, pokud tam už neumřel. Randall se zhroutil. Celé je to pravda. Co dělat? Může nějak zabránit nástupu budoucího císaře Titana k moci? Kdyby tu hloupou povídku nikdy nenapsal, nikdy by se o něj nezajímal zabiják se spálenou tváří. Ale povídka už je napsaná a on se nemůže vrátit časem. Takže musí odmítnout pozvání na interview na Kanále 3. Takže jeho nadějně rozjetá kariéra spisovatele by skončila a on by šel k policii a pak by se z něj stal zfanatizovaný příslušník novodobých SS. Pak by mu zřejmě došlo, že nedělá dobrou věc a vrátil by se sem, kde by si sám ale nepomohl, naopak, jen by své starší já využil pro cestu ke slávě skrz povídku. A nakonec by ho umlátili chuligáni. To nemá zapotřebí. Jenže to se vlastně děje, ano, takhle to bylo nebo je, vlastně teprve bude, najednou mu vše došlo a on pochopil. Takže musí jít do televize a propagovat svou knihu, co nejvíce to půjde! Jedině tak se možná císař nezmocní vlády, a on pak třeba spokojeně dožije coby úspěšný spisovatel. Je to tak snadné, jen se ještě musí vypořádat s tím mužem se spálenou tváří.

"Jenže to nevěděl, že běh dějin se nedá změnit," pousmál se pan Růžový. "Co s ním provedete?" zeptal se pan Blond. "Do toho studia půjde, ale stát se může tolik věcí, víte? Osud nemůžete prostě změnit. Nakonec ten nebohý Randall/Dillon stejně zemře v nemocnici po tom násilném napadení."

"A není to škoda? Teď by to mohlo dopadnout dobře, mohl by změnit budoucnost! Proč tak trváte na životě řízeném osudem?"

"Víte, kdyby se vize totalitní společnosti nikdy neuskutečnila, asi by nevynalezl stroj času, protože by byl ve vězení. Tahle varianta by tudíž porušila zákony cestování časem, protože, když není stroj času, není žádný způsob, jak by se mohl dozvědět o nějaké budoucí diktatuře." "Ale stejně," nedal si říct pan Blond, "ten příběh by klidně mohl skončit dobře. Třeba tak, že jeho budoucí já by nikdy nepřiletělo zpátky do roku 2006, a ten váš Randall by tudíž neměl inspiraci pro povídku a...

"Nic by se nezměnilo."

"Nevím, jak z toho ven. Zřejmě by pomohlo jediné – napsat o něčem jiném, například něco hezkého o Vánocích v době Napoleonských válek. Pak by se z něj možná stal úspěšný spisovatel... který ale nezabrání tomu tyranovi převzít moc."

"Vidíte? Není úniku."

"Máte pravdu. Mimochodem, prozradíte mi jedno? – jak jste přišel na námět k této povídce?"

"Zřejmě múza," pousmál se pan Růžový.

Mezitím někde úplně jinde Randall konečně našel budoucího císaře Titana a úplně veřejně ho zastřelil.

Samozřejmě, že celý tento příběh se tudíž nestal.


Úvaha: Na co mi ta škola je?

Osobně si myslím, že škola sice není nezbytná a nutná, ale je potřebná. Každá člověk by se přece docela dobře mohl učit doma, ať už s rodiči, nebo sám z knih a internetu. Vyhnuli bychom se tím stresům z písemek a špatným známkám. Tak proč do té školy vlastně chodíme?

Mnoho studentů tvrdí, že do školy chodí kvůli přátelům, pobavit se z a zjistit, co je u nich nového.

Ale podle profesorů chodíme do školy nejen proto, abychom se něco nastudovali, ale také a hlavně proto, abychom se naučili UČIT SE a přemýšlet o problémech.

A to je podle mě ten důvod, proč do toho “ústavu“ chodíme. Ne abychom si až do konce života pamatovali, že a2+b2=c2, ale proto, abychom si našli svůj způsob učení a zjistili, co nás baví a čemu bychom se vlastně chtěli v budoucnu věnovat.

Škola nám dává ty – jak je nám stále opakováno – základní kameny, na kterých budeme moci stavět.

Pokud bychom se učili každý sám doma, brzy bychom začali dělat jen to, co nás baví a zajímá a neměli bychom přehled v ostatních oborech. To by mohl být v dospělosti problém, pokud by např. někoho nebavilýy základy společenských věd, nevěděl by téměř nic o volbách a v osmnácti letech by měl jít volit.

A tím jsem se dostala až k politice. To jsem sice nechtěla, ale dokazuje to, že škola má vliv na celý náš budoucí život a že tedy skutečně není “k ničemu”, nýbrž “k životu”.


Poláček, Martin, V. B, 07/08
23. října
Co budu dělat o podzimních prázdninách

Já jedu s tetou a se strejdou na dovolenou do Kamenice. Jsou tam krásné jeskyně a hned jsem říkal, že jse tam půjdeme podívat. Budeme hrát bowling a billiard. Budeme chodit na procházky. Je tam prý krásná příroda akorát doufáme že nebude sněžit.


Firas Oukde, 2. G
13. 10. 2008

1. slohová kompozice
(Diskusní příspěvek)

<novinový článek – Češi se krize nebojí, věří bankám>

Rád bych reagoval na článek v MF DNES ze dne 12. 10. s názvem: „Češi se krize nebojí, věří totiž bankám.“ Po přečtení kteréhokoliv článku týkající se finanční krize ve světě v poslední době mě vždy napadá otázka, jak je možné, že se během několika málo dnů až týdnů dostaly světové finanční trhy do takové situace, kdy se vše začíná hroutit jako domeček z karet.
Podle průzkumu se ve srovnání se Spojenými státy nebo se západní Evropou Češi krize tolik nebojí, věří totiž bankám. Jsou však banky v Česku opravdu lépe izolované od finanční krize? Češi totiž zřejmě věří, že banky v Česku jsou dostatečně kryté a věří státu, že nenechá své banky padnout tak jako některé v Americe. Čeho bychom se však měli obávat je fakt, že tato finanční krize může přejít v ekonomickou a ta způsobí, že může dojít k bankrotu dalších a dalších firem a následné propouštění zaměstnanců, omezení výroby, zdražování výroků atd. Je náš dosavadní klid skutečně oprávněný?


BALADA (1)

Autor se snaží svou básní předat pohled na svět.
Cítí se zcela odlišný od ostatních, protože má úplně jiné životní hodnoty a cíle – netouží po bohatství, nepůsobí mu radost. Touží spíše po volnosti, nikoliv po pohodí. Chová se proto tak, jak ostatním by se zdálo nesnesitelné. Okolní svět jej proto zavrhuje, ačkoliv se mu snaží to nedat zřetelně najevo.
Autor potřebuje neustále změny, nedokáže se usadit na místě, není mu to příjemné. Od společnosti se odděluje, žije sám a netouží po „pomoci“ ostatních.


7. března 2006
Jana Součková, 3.E
2. písemná práce
STALO SE...
(fejeton)
Každý pravý český fotbalový fanoušek ví, že měl proběhnout duel mezi fotbalisty Sparty a Jihlavy. Bohužel, Sparťané si budou muset na první jarní vítězství počkat déle. Jejich duel devatenáctého kola na půdě Jihlavy se totiž vinou podmáčeného terénu nakonec neuskutečnil. A možná, že je to tak lepší, protože fotbalisté by asi na takovém hřišti nepředvedli nejlepší výkon. O víkendu se přes Vysočinu přehnala „sněhová královna“ a přinesla s sebou patnáct centimetrů sněhu. Ovšem ten, díky teplejšímu počasí hned v neděli roztál a trávník na fotbalovém hřišti se podmáčel. I když se domácí klub snažil napadaný sníh hned odklízet, jejich snaha se minula účinkem. Terén se proměnil k nepoznání. Ze sportovního hřiště se stalo bahnité oraniště. Na takovém bahništi by se opravdu hrát nedalo. Místo kvalitního fotbalu, by se na trávníku – bahništi mohly předvádět bahenní zápasy. Dalo by se uvažovat o tom, že takové bahenní zápasy by přitáhly daleko více diváků ženského pohlaví. Ale o tom se dá jen spekulovat, protože něco takového se nestalo a ani nestane. Rozhodčí Jan Jílek totiž čtvrt hodiny před začátkem zápasu šel obhlédnout terén a usoudil, že góly by se dávaly opravdu špatně, kdyby měli hráči nohy po kolena zabořené v matlavé hlíně. Proto rozhodl o odkladu. Prohlásil, že trávník je pokrytý souvislou vrstvou bahna a spodní vrstva je zamrzlá. To, že je bahno všude, to nemusel snad ani komentovat. Toho si všiml opravdu každý. Ale nikoho asi nenapadlo, že když nepůjde hrát fotbal ani bahenní zápasy, tak by se mohla bahnitá vrstva odstranit a na zamrzlém podkladu hrát hokej nebo by někteří z šikovnějších fotbalistů mohli předvést efektní piruety nebo trojité skoky na ledních bruslích. Třeba by někteří z nich změnili okruh svého sportovního působení. Jenže to nechtěl ani jeden fotbalový klub riskovat a proto se nejspíš přimluvily u rozhodčího, aby zápas odložil. Jednou z působivých výmluv bylo stoupající riziko zranění hráčů s přibývajícími minutami. Ale tady se nabízí teorie, že se chtělo zabránit styku hráčů se zamrzlou plochou. Co kdyby tomu klouzání přišli na chuť?
I přesto, že se tedy zápas (ať už ve fotbalu, hokeji nebo bahenních zápasech) nemusel rušit, vážený pan rozhodčí ho odložil až na konec měsíce.


Můj první dravec

1. Dárek k narozeninám

2. a) První seznámení s teorií a praxí

b) Nákup výbavy

c) Cesta na místo lovu

d) Můj první dravec

3. Doma po vypravě

Stalo se to šestého července 1994. Slavil jsem desáté narozeniny. Přišla k nám snad celá rodina. Dostal jsem mnoho dárků. Když v tom ke mně přistoupil dědeček a praví: „Vnuku, jako dárek ode mne máš tento prut a pozvání na rybářskou výpravu na Sázavu.“ Byl jsem blahem bez sebe a pozvání přijal. Jen jeden háček to mělo. Musel jsem se doučit vše o teorii a praxi rybářského umění.

Hned po odchodu všech členů oslavy jsem otevřel jednu knížku, kterou jsem dostal. Nazývá se "Taje vody aneb jak na ryby. Je v ní mnoho užitečných věcí o rybách. Zastavil jsem se u kapitoly "Návnady". U této kapitoly jsem vytrval až do pozdních večerních hodin. Pak jsem usnul.

Druhý den jsem se rozhodl, že půjdu do obchodu s rybářskými potřebami. Tolik věcí pro rybáře jsem ještě nikdy neviděl. Mají tam pruty, podběráky, čeřeny, návnady a mnoho dalších věcí. Zastavil jsem se u vitrýny s návnadami. Pan prodavač se mne ihned zeptal: „Tak co mladý pane, co si budeme přát?“ Já chvíli přemýšlel a pak mu odvětil:“ „Vezmu si dvě tyto stříbrné třpytky, dvě zlaté třpytky, krabičku broků a nějaká lanka.“ Všechno mi zabalil a chtěl po mě tři sta dvacet sedm korun osmdesát haléřů. Dal jsem mu je, vzal si svůj nákup a vyrazil jsem domů. Doma jsem si začal prohlížet veškeré své věci na ryby a zároveň jsem si připravil prut k lovu.

Konečně nastal den s velkým "D". Už jsem nemohl ani dospat. Domluvil jsem se s dědečkem, že mě v sedm hodin vyzvedne. A opravdu, odbila sedmá hodina a dědeček stál se svým renaultem a veškerou svou {výbavou rybářskou -> rybářskou výbavou} před barákem. Vzal jsem si prut, své rybářské potřeby a utíkal dolů před barák, abychom mohli vyrazit. Asi po hodině cesty jsme vyjeli ze zatáčky a byla tam Sázava. V tu chvíli se mi zdála jako nejkrásnější řeka na světě. Zastavili jsme na parkovišti, vzali rybářské náčiní a vyrazili jsme na místo, kde budeme chytat. Šli jsme asi půl hodiny, v tom dědeček zastavil a pravil: „To je to místo!“ A rozložil si svou židličku na kterou si sednul. Pak jsme si začali připravovat pruty pro lov.

Nahodil jsem a začal navýjet. Najednou mi prut vyskočil z ruky a spadl do řeky. Prut ve vodě se pomalu potápěl a směřoval od břehu. Neváhal jsem ani vteřinu a skočil pro něj do vody. Když dědeček viděl, jak tahám prut z vody, zakřičel na mě: „Povol si brzdu!“ Povolil jsem ji a vlasec se začal rychle odvíýjet. Vylezl jsem z vody, brzdu trochu přitáhl a už jsem ho cítil. Byl to dravec a pěkně velký podle toho jaký kladl odpor. Zápasil se mnou snad půl hodiny. Pak se konečně unavil. Konečně jsem ho přitáhl až ke břehu. Teda spíš ji. Byla to totiž krásná štika. Dědeček ke mě přistoupil s podběrákem a opatrně ji vytáhl ven z vody. Byla překrásná. Dědeček vzal metr a změřili jsme ji. Měřila neuvěřitelných devadesát osm centimetrů. Měl jsem takovou radost, že jsem dědečka objal a děkoval mu, že mě vzal s sebou.

Potom jsme vše zbalili, rybu zabili a vyrazili jsme domů. Byl jsem totiž celý promočený a začal jsem pčíkat. Doma mi dědeček uvařil čaj, vykuchal štiku a poté ji naimpregnoval a vycpal. Pak z ní byla trofej. Teď se na ni dívám každý den – na mou štiku – na mého prvního dravce.


LETNÍ HAIKU
Leonard Cohen

Ticho
a ještě hlubší ticho
když cvrčci
zaváhali

Báseň je psána ve stylu asijské formy zvané haiku,tedy báseň o 17 slabikách vyjadřující jednu nebo dvě myšlenky.Je vázána na roční období, v tomto případě tedy léto.
Domnívám se, že autor k vytvoření této básně našel motivaci na louce, kde slyšel cvrkot cvrčků.
V této básni si ticho můžeme vykládat jako autorovu samotu a stále větší a větší uzavřenost do sebe. K té dochází v důsledku osudového zaváhání, při kterém došlo k životnímu zvratu. Jeho život byl do této chvíle naplněn štěstím, což symbolizuje cvrkot. Naopak, když cvrkot ustal, je to symbol prázdné duše a smutku.
Jedná se o báseň s velkým kontrastem v malém obsahu.Je psána lyrikou,bez rýmu.
Autor tuto báseň napsal v době své životní krize – když zaváhal.


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo (dopis)
3. Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Téma: 3) Píšu Vám...

Vážený neznámý,
úvodem tohoto dopisu bych se Vám ráda omluvila za nedbalé oslovení. Velmi Vám chci poděkovat za Vaše rady a za ochotu, kterou mi nabízíte.
Myslím si, že v dnešním hektickém životě, kdy se většina lidí uzavírá do sebe a snaží se řešit své problémy samostatně bez pomoci druhých. Řešení těchto lidí je obvykle nesprávné, a proto by se dnešní společnost divit, jaké dnešní mládež hledá východiska. Ráda bych chtěla vědět Váš názor.
Proto Vám ještě jednou velmi děkuji za snahu při řešení mých problémů. Když si uvědomím, kolik mám přátel, kteří stále hledají někoho takového jaký jste Vy. Tito lidé mají rodiče, kteří je zahrnou hmotnými dárky, ale pochopení unich nenajdou.
Naštěstí mé nesnáze v životě nejsou až tak závažné, ale řešit sama bych je nechtěla. Někdy si vzpomenu na svojí babičku, jak říkává: „Nikoho svými trablemi života nebudu zatěžovat, nechci, aby mě někdo litoval.“ S tímto názorem já nesouhlasím a co Vy? Já se svěřuju nejvíce své mamce hlavně o všedních věcech, problémech ve škole, s přáteli atd. Ale osobnější a intimnější záležitosti svěřím raději někomu, s kým nemusím přímo komunikovat, bohužel kvůli své stydlivosti a trochu nedůvěře. Máte také někoho, kdo Vás podpoří a můžete se mu svěřit s čímkoliv? Ve škole mám nesnáze s fyzikou, ale Vy mi asi nijak nemůžete pomoci. Vychází mi čistá trojka, tak snad si ji nějak udržím. Bohužel pan profesor není nejsympatičtější a nejoblíbenější nejen u mne, ale i u mých vrstevníků. Tak mě ta trojka, tak nemrzí, když vím, že ji nemám jen já.
Děkuji za Vaše vyslechnutí mých názorů. Ráda bych od Vás obdržela dopis plný odpovědí a rad. Jinak se blíží Vánoce a chtěla bych Vám poblahopřát krásné Vánoce a šťastný nový rok. Doufám, že je trávíte se svou rodinou jako já, nebo s někým koho máte rád.
									S pozdravem Romana
										Borovková

Osnova: I. Úvod: poděkování
	 II. --- Stať: a) názor na řešení problémů
		 b) mí přátelé a jejich nesnáze
		 c) já a řešení mých problémů

	III. Závěr: poděkování a poblahopřání


Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho taky nemusel najít.

osnova: 1. Humor?

2. interpretace humoru

3. procházejte život s humorem

4. slib

Co je to smysl pro humor? Každy na toto slovo pohlíží jinak. Někdo si představí kanadské žertíky, jiný zase nějaký ten dobrý vtip.

Humor je nedílná součás života. Dá||se použít v 95% případů normálního dne. Můžeme si ho dělat prakticky z čehokoliv ale je nutné zvážit, jaký druh humoru použít, jestli lehký jemný humor, ironii nebo satirický až černý humor. Záleží samozřemě na osobě, která ho provozuje a táaké na jaké téma se odvolává.

Humor může být také poměrně nepříjemný až doterný a nevkusný. Proto si musíme uvědomit, jestli napríklad není vaš humor dotyčnému neppříjemný a zamyslete se zda by jste byly rádi na jeho místě.

Ale teď od jinud. Proč nestrácet smysl pro humor? Protože bez něj by to prostě nebylo ono. Musíme procházet životem s humorem, poněvadž jinak se z něj stane odporný mechanický stereotyp, ze kterého prakticky není úniku.

A tak mi prosím slibte, že nikdy neztratíte smysl pro humor, mohlo by se vám stát, že už ho nikdy nemusíte znovu najít A to bych vám opravdu nepřál, ani nikomu ani v nejmenším.


Jean Giono

Muž, který sazel stromy

Elzéár Bouffier

Poastýř mluvil velmí málao, ale to u osaměle žijících lidí býva časté. Ale bylo vídet,,{druhá čárka umístěna na začátku řádku}<co> že je sebejistý, plný důvery.

Nebydlen v chatrči nějaké chatrči, ale v opravdovém kameném domě. Byl velmi zručný, když dokázal opravit zríceninu vlastnímáa rukama. Dům měl dukladnou střechu a voda ji nikde neprotékala.

Doma Domacnost měl v pořadku, nadobí bylo umité, podlaha zametená, puška vyčištěná a na ohni se vařila voda. Pastýř byl čerstvě oholen. Všechny knofliky měl pevně přišité. Šaty měl pečlivě||vyspravené.

Pastýř byl velmi přatelšský. Rozdělil se semnou o polévku. Ale když jsem mu potom nábídl pytlík tabakl, řekl mi, že nekouří. Hned sme se dohodlyi, že tam přespím.

Pastyř nekouřil, ale šep pro pytlík a vysipal na stul spoustu žaludů. Kouřil jsem dýmku a nabídl sem, že mu budu pomáhat. Odpovědel, že to je jeho záležitost. A skutečne, když jsem videl jak pečlivě pečlivě třídi žaludy nenaléhal jsem.

Pastyř Elzéar Bouffier byl velmi pečliví muž. Vysazel za jeho 30 let celí les a nikdo o tom neveděl jen já.

Elzeár Bouffier zemřel v roce 1947 v domově pro přestarlé.


JARNÍ PRÁZDNINY

O víkendu jsem byla s rodinou a koukala se na televizi. V pondělí jsem v 8:00 byla v ekocentru na příměstském táboře s Cassiopeou. Se mnou tam přišla moje kamara kamarádka Eva. Na začátku jsme se seznámili a zjistili, že celotáborová hra bude: najít 5 klíčů k otevření truhly kterou hlídá skřítek Vítek. Dostali jsme zašifrovaný vzkaz že máme udělat notýsek z ručně udělaneho papíru a jít k vVrbenským rybníkům. Za to jsme zasloužili první klížč. Druhý den jsme šli do||zoo. tam nám pán povídal o hadech a nechal nas si je pochovat. Odpoledne jsme si batikovali tricka. Vjeděli jsem že máme udělat tyhle úkoly díky zašiforvanými vzazům které jsme dostávali celý týden (5 dnů). Ve ST jsme poznávali cestrum ČB. Já byla ve skupině s Evou. Měli jsme nazbírat 10 lístečků o našich památkách a nazbírat co nejvíce namalovaných trpaslíků. Ohodnocovali se tři soutěže za to kdo měl nejvíc trpaslíků. Kdo nejrychlejc nasbíral 10 lístků a kdo přiřadil lístky k správným obrázkům. tam jsme byly druhé. Potom jsme si vyráběli masky z sádry, za to sme dostali klíč. Ve ČT jsme vyšli na Kluka a cestou zpátku nam ujel vlak, tak jsme šli na Kofolu a potom jsme jeli autobusem. Odpoledne jsme si vyfilcovali kuličku z vlny a dostali kliíč. Poslední den jsme dosltali dva klíče za výlet do lomu na {obec}<priv> a za výrobu Kofoláčka. V truhle bylo moc dobrot a nějáké další věci. o víkendu jsem byla zase s rodinou. PRÁZDNINY BYLY SUPER!!!!!!!


23. 3. 2006
Jitka Janoušková, 2.C
2. čtvrtletní práce
(subjektivně zabarvený popis)
Téma: Květen

Jeden z jarních měsíců je květen. Už jenom název tohoto měsíce napovídá, že vše kvete. U nás na malebné, dřevěné chalupě máme obrovskou zahradu. To, že je květen můžeme pozorovat po celé její rozloze. Třešen, po které jsem jako malá tak ráda lezla, je posypaná květy růžovobílé barvy, které k sobě tak vábí malé žlutočerné tvorečky – včely a všelijaký smělý hmyz. Vedle třešně vidíme další dva stromy, švestku a hrušeň. Švestka je již stará, seschlá a trochu svým vzhledem kazí dokonalý obrázek květnové zahrady. Když se zadívám na hrušeň, okamžitě se mi vybaví chuť jejich sladkých plodů, na které vždy tak netrpělivě vyčkávám. Lehnu si do trávy. Zavřu oči a zhluboka se nadechnu, do plic se mi dostává čerstvý vzduch. Cítím jaro, vůně ovocných stromů a spousty květin z maminky záhonku jsou silně aromatické. Ovane mě teplý vánek, který je tak příjemný když mi čechrá vlasy. Je mi hezky. Vystavím tvář slunečním paprskům, které svojí intenzitou nezapřou, že je již květen. Cítím jak mi na nose vysušuje pihy. Tráva je měkká a na pohlazení příjemná. Šimrání stébla na tváři ve mně vyvolá vzpomínky na zasévání trávy, při kterém jsem pomáhala tátovi. V poklidu ležím. Cítím jak celé mé tělo od hlavy až k patě prostupuje energie čišící ze stromu, květin či slunce. Slyším zpívat ptáky. Ze zvuků které vydávají je patrné, že květen je jeden z měsíců pro ně nejpříznivějších. Slyším ještě hukot potůčku, který teče nedaleko v lese. V tomto idylickém rozpoložení setrvám do té doby, než na tváři ucítím cosi chladného. Kapka. I když    je (zatím) jen jedna, vytrhne mě z rozjímání jako kýbl vody. Otevřu oči. Spatřím zatahující se oblohu. Slunce je schované za mrakem, který na naší zahradu vrhá stín nemalých rozměrů. Vše napovídá tomu, že se spustí déšť. Ptáci ztichli, vítr ustal. Je ticho. Zvednu svoje sluncem rozehřáté tělo a běžím se chovat do chaty, zde setrvám asi půl hodiny. Z oblohy nespadla zatím ani kapka. S upnutým pohledem na nebe očekávám déšť. Spatřím první, druhou, třetí kapku. Prší..... I takový může být květen.


7. března 2006
Hana Výborná, 3.E
2. písemná práce
Stalo se na OH v zimě
(fejeton)

Po 4 letech jsme se opět dočkali. Po 4 letech jsme opět mohli fandit u televize, někteří vyvolení i na samotném místě dění, naším „zlatým“ klukům hokejistům, běžkařce Káče, nové české hvězdě bruslařce Sáblíkové a dalším členům naší početné olympijské výpravy.
„Není důležité výhrat, ale zúčastnit se“ – to je heslo olympijských her. Někteří sportovci bohužel znají jen jeho první část a při honbě za vítězstvím jsou ochotni obětovat vše. Výkony sportovců se od rok od roku zlepšují a proto, aby rekordy byli opět pokořeny, sahají si závodníci až za hranice svých možností, porušují základní přírodní zákony, balancují na hranici života a smrti a při závodě, či zápase neznají.
On je to moc pěkný pohled na lyžařský sjezd, kdy se jeden závodník za druhým řítí jak drak ze sjezdovky se sklonem 89°, jak mu lyže kloužou po sněhu a lidé fandí, křičí... ale najednou chyba, závodník ztrácí rovnováhu a už můžeme jen pozorovat bezmocnou kuličku řítící se po svahu stále stejnou rychlostí, jako když to byl ještě závodník ještě s nohama pevně přilepenýma k sjezdovce. Postupně z ní odlétává jedna hůlka, druhá hůlka, jedna lyže, druhá lyže, přilba, ale to už nám přítel komentátor sděluje, že pád je velmi ošklivý, protože nás by to samozřejmě nenapadlo. Konečně se bezvládné tělo závodníka zastaví v ochranných sítích a už k němu běží doktoři, trenéři, terapeuti, kteří ho nakládají na nosítka a nesou pryč. Lyžař měl prý štěstí, že jsou v těchto závodech, tak bezpečné ochranné sítě. Já si ale spíš myslím, že by bylo lepší zbrzdit lyžařům lyže, jak říkají někteří odborníci. Ale to by zas nebyla taková podívaná, ne?
Ale nebezpečných sportů je na OH mnohem více, třeba takové krasobruslení. Čínský tanečník špatně odhodil svoji partnerku, která udělala 3 salta, 2 rozštěpy a pak vrazil hlavou do hrazení. Chce jet dál, ale nejde to, představení je přerušeno a dle stavu bruslařky vypadá, že nebude pokračovat. Omyl – podvyživená Číňanka sebere všechny síly a díky tvrdé čínské výchově se rozhodne dál bojovat. Nakonec má stříbrnou, je hrdinka, ale zajímalo by mě, jestli si za 15 let, až nebude chodit, položí otázku „stálo to za to?“
Nebo, když nám v zápase se Švédy zranili Jardu Jágra. Útočník sice dostává --- trest, ale to je celému národu jedno, protože Jágrovi crčí krev z hlavy. Švéd má jediný štěstí, že je Jarda silnej kluk a že jeho náraz přežil bez větší újmy, protože kdyby ne, tak si Švéd nejspíš podepsal ortel smrti a čeští fanouškové ho přijdou udupat.
Proto se stále ptám, jestli to všem těmto sportovcům stojí za to? Jestli má cenu jednomu sportu obětovat celé dětství, život, zdraví, a denně riskovat zda přežije, či ne. V cíli pak plivat krev vyčerpáním. A pak jedna hloupá chyba a je konec. Konec sportu, kariéry, smyslu života. Ale nejspíš by mi všichni tihle Jágrové, Neumannové, Bauerové a jiní řekli, že já, normální smrtelník, podávající normální lidské výkony nemohu pochopit.


umení

ze vsěho nejrači hudbu protože je moc pěkné. Přinaší mi radost do života<.> Nejrači poslouhám doma hudbu<.>

Nejrači s tatou poslouchame hudbu protoze se nám obum líbi a nebo si nekdy s tatou dojdeme koupit Cd s neakou muzikou starší bracha má rád tak{é|í} hudbu<.>


1. listopadu 2005
Adam Binder, 3.E
1. písemná práce
Zdi nářků a jiné zdi
(Úvaha)

Je to poměrně nedávno, co jsem v jedné tiskovině narazil na článek, nebo lépe řečeno právě úvahu, jejíž autor v ní pojednával o problému dnešní komunikace mezi lidmi. Zdůrazňoval, jak to jde s přímým kontaktem z kopce, a zmiňoval celkový úpadek zapříčiněný právě elektronickými vymoženostmi, které podle mého názoru většina z nás téměř denně používá a pro mnohé z nás se již staly nezbytnou součástí našich životů. Jeho vesměs subjektivní dojmy a názory mě přivedly k zamyšlení se nad touto otázkou, které se nyní budu věnovat.
Jsou tedy skutečně mobilní telefony, internet a další věci bariérou, chcete-li, zdí, díky které upadá naše schopnost mluvit s ostatními? Odpověď zní: „ano i ne.“ Záleží na úhlu pohledu. I přesto mi však názory typu: „V minulosti člověk také nepotřeboval mobilní telefon a počítač
k tomu, aby se domluvil.“, připadají scestné a vypovídají o jisté omezenosti autora. Tím teď nemyslím jeho inteligenci či množství vědomostí, ale úhel pohledu, pod kterým se na věc autor dívá. Je to totiž fakt, na který se nelze dívat jen z jedné strany, ale je třeba vzít v potaz všechna pro a proti, zhodnotit negativa i pozitiva a z toho potom vyvodit patřičný závěr. Souhlasím s tím, že v minulosti stačil telegraf nebo kus papíru a obálka a jistě vše fungovalo dobře. Není to ani tak dávno. Ale proč srovnávat minulost a současnost? Společnost se přeci vyvíjí a má tendenci jít kupředu, to je přirozené. Takový mobilní telefon například, to je velice užitečná věc. Mnohé urychlí, šetří nám čas a možná nakonec i peníze a lidé si díky němu mohou usnadnit život, což je jistě jeden z jeho účelů. V nějaké vážné a nepředvídatelné situaci může dokonce i zachránit život. Ale řešit pomocí mobilního telefonu či emailu třeba rozchod s přítelkyní? Uznávám, že to už je hodně zvláštní, ne-li naprosto nevhodné. A tady nastává okamžik, kdy by se měl každý z nás zastavit a uvědomit si, jak moc ho “mobilní svět“ ovlivnil, či ne. Nakolik je pořád schopný normálně komunikovat s ostatními a zkusit zapřemýšlet nad tím, v kolika případech jedná přes telefon či internet a v kolika z nich osobně s lidmi. A jestliže tento poměr hovoří ve prospěch elektroniky, je to špatné. Může to mít za následek rapidní zmenšení naší aktivní slovní zásoby, z čehož následně pramení i jednoduchost našeho mluveného projevu a úpadek jazyka samotného. Proto je důležité si vbčas ujasnit, zda už nás elektronika nepohltila úplně a nevytvořila onu bariéru v komunikaci s ostatními lidmi. A jestliže dojdeme ke zjištění, že radši napíšeme “esemesku“ místo osobního setkání, měli bychom se snažit to omezit a využívat nové možnosti usnadnění jen jako něco, co nám v určitých momentech komunikaci usnadní.


Lucie Houdková, 1. C
23. 2. 2004

2. slohová práce
TÉMA – moje přítelkyně
(Charakteristika)

Osnova: 1.) byly jsme nejlepší kamarádky
2.) vzhled
3.) vlastnosti a vzpomínky
4.) kvítko
5.) koně
6.) larvičky
7.) přízeň

Už je to dlouho, co jsem ji naposledy viděla, a i když jsme se nerozešly v dobrém, čas už to za nás srovnal sám. Byly jsme jednu dobu nejlepší kamarádky, ale teď už o ní slýchám jen od rodičů. Je drobnější, spíše hubenější, postavy, ale je dost vysoká a má světle hnědé vlasy a čokoládové oči. Její velká záliba bylo oblečení a strašně ráda o něm také mluvila. Vždy se pro něco dokázala nadchnout a zatáhla mě do toho, byla prostě takový maniak. Ráda vyhrávala a posmívala se mi, byla a myslím si, že ještě je, dost ctižádostivá a neochotná něco pro někoho udělat. Rozčilování – to jí šlo dost dobře, ale lhaní už tak dobře nezvládala, vždycky jsem to na ní poznala, protože strašně zrudla a rozklepal se jí hlas. Hodně jí štvalo, že to na mě skoro nikdy nepoznala a hledala nové způsoby, jak to poznat. Z toho plyne její další vlastnost - vynalézavost. Zvědavá byla taky dost, asi stejně jako já, ale jedna věc, co mě na ní zaražela, byla její neúnavnost. Nikdy jsem ji neviděla vyčerpanou. Když já už usínala, tak ona vesele poskakovala a povídala mi o každém klukovi co potkala, který se jí líbí... atd. Další věc, kterou měla ráda, byli právě kluci. Ráda se před nimi předváděla a vždy je dokázala přemluvit, aby dělali to, co chtěla ona. Byla suverení a rozhodně není a nebyla introvert – je to přesný opak. Milovala nové věci a ráda je objevovala. Oblečení a kluci – dvě „záliby“, kterých si užívá dodnes. Takhle se na ni pamatuji já, ale je to už asi rok co jsem ji viděla naposledy. Od rodičů jsem se dozvěděla další věci o ní. Stalo se z ní kvítko. Začala chodit za školu, kouřit a přestala mít dobré známky – takhle ji já nikdy nepoznala. Ještě jedna záliba, kterou jsem nezmínila je, že chodila do jízdárny za koňmi. Měla a asi ještě má je moc ráda. Jednou mě tam vzala a když ho sedlala a mluvila o něm, málem se nad ním rozplynula. Vypadalo to, jako by snad viděla dokonalost samu, i když to byl jen kůň. Málem bych zapomněla. Je jedna věc, ve které se obě vyžíváme dodnes. Jsou to barvy. Ona miluje různé křiklavé barvičky na oblečení, náušnicích a jiných věcech, jako jsou penaly, tužky, tašky... atd. Měla toho plnou skříň a strašně ráda ji otvírala a všechno mi pořád znova a znova ukazovala. Na závěr bych to shrnula. Měla dobré i špatné vlastnosti, ale i když byly vyrovnané a ona byla hodně povrchní, přesto si ji každý zamiloval a když ji pak poznal lépe, třeba jako já, tak už chtěl její „přízeň“ (myslím tím hlavně kluky) mít co nejdelší dobu jen pro sebe.


Osnova: I. Úvod

II. Stať: a) moje ráno

b) dopolední procházka

c) zpráva o zajíci

d) pilní mravenci

III. Závěr

TAK TADY ŽIJI

Každé léto já a moje rodina jezdíme na chatu, kde jsem prožívala dětství. Je to nejkrásnější místo na světě.

Ráno mě probouzí sluníčko svým pohlazením nebo štěbetaví ptáčci, kteří soutěží, kdo krásněji cvrliká. Protáhnu se, tím probudím pár malých pavoučků, odpočívajících po dlouhé a namáhavé práci, a vyběhnu bosá ven na zahradu. Barvami to zde jen hýří. Brouzdám se ranní trávou, kapičky rosy mě studí do nohou, ale to mi nevadí. Ani to nevnímám přes tu překrásnou podívanou, která se přede mnou rozprostřela. Je to až neuvěřitelné. Tulipán, lekníny, růže, kosatce, všechny tyto pyšné květiny otvírají své květy a jihnou pod slunečními paprsky, jenž suší lesknoucí se rosu, pěkně kapičku po kapičce, z jejich barevných květů. Proběhnu zahradou, zastavím se akorát u trnitého ostružiníku, abych si utrhla sladkou malinu.

„Utrhni si mě, utrhni,“ vyzívá mě. Nebo u borůvky, která na mě už zdálky volá: „Ne mě, já jsem sladčí“, a dorazím až k malému zarostlému jezírku lesknoucímu se jako zrcadlo a v kterém si slunce smáčí své slabé unavené paprsky. Kouknu se do něj a vidím zelené žabky, jak skotačivě dovádí a také zlaté rybky, {jak}<in> zvědavě po mě pokukují. V jezírku se odráží život a krása přírody.

Bohatě se nasnídám a vypravím na každodenní procházku. Životem to tady jen září. Včelky již začly opylovávat bohaté květy, dnešní den jim připravil mnoho práce, jen aby to do večera stihly. Starý hovnivál před sebou válí svou kuličku, jde to ztěžka, ale nevzdává se. Pestrobarevní motýli si necíleně poletují nad rozkvetlou loukou. Nemají snad co dělat? Kdo ví. Vševědoucí sojka, místní drbna, poletuje ze stromu na strom, zobáček se jí nezavře, musí stihnout ještě před obědem informovat celý les: „Slyšte, pan hajný nám dal postavit nový krmelec, nový krmelec a hezčí, hezčí,“ nahlas prozpěvuje.

Když pomalu dojdu do lesa, posadím se na mez a zaposlouchám se. Slyším šeptání stromů, šíří se zpráva, že zajíc začal trénovat a v neděli se utká v běhu se srnkou. Poběží se kolem rybníku až k Zákoleckému lesu, potom nahoru na kopec pod moudrý starý dub, oběhnou ho a poběží zpět na hráz čistého rybníka. Chvíli poslouchám, ale pak mojí pozornost upoutá něco jiného. Přede mnou se zčista jasna objeví šnek. Pozoruji, jak si to hbitě šine mezí. Kampak asi vyrazil?

Na zpáteční cestě potkám pilné a nebojácné mravence, stavící si hrad z obrovských jehliček. Jeden velí, cupitá vpředu se zdviženou hlavou a všichni ho následují. Poslední mraveneček se opozdil, náklad je moc těžký, ale objeví se tu druhý, plný síly a pomůže mu.

Všichni jsou zde přátelští a neexistuje tu zloba a nenávist. Člověk se {hned}<in> musí radovat a zažene truchlivou náladu. Jako by se tady zastavil čas. Doufám, že taková místa nikdy nevymizí.


Slohová práce školní

Tomáš Lískovec
17. května 2005
1. C

Témata:
1. Tak tady žiji (volný stylový útvar)
 2. Divy současného světa (volná stylový útvar)
 3. Mé setkání s…. (Vypravování)
 4. Pohled do zrcadla (zamyšlení)

Tak tady žiji

Osnova: I.Úvod
II.Stať: a) rozrůstání čtvrti
 b) příroda
 III. Závěr

Bydlíme v rodinném domku v řadové zástavbě v nejlepší čtvrti co znám zvané Mladé. Má to tu však i své mouchy, třeba bydlí zde dost lidí a na malém prostoru je hodně domů. Takže kamkoliv se podíváte z okna vidíte někomu do obýváku nebo když sousedé udí maso pět metrů od vašich oken cítíte to po celém domě a zřetelně slyšíte jak se vesele baví. Musím však říci, že je to rozhodně lepší než v paneláku a naše obydlí mám nejradši ze všech na světě.
Mladé je rozděleno hlavní ulicí na dvě části na starší a mladší. V jakémsi centru se nachází náměstí Maxe Švabinského na němž stojí gotický kostel. Vydáme-li se o pár set metrů dále najdeme i místní hřbitov.
V současné době vyrůstá kolem původní části spoustu nových exkluzivních domů, které si zde nechávají stavět boháči. To se děje na úkor přírody a mně osobně se to nelíbí, protože se kácí stromy, ruší se pole a tak musíte ujít další cestu, abyste se dostali někam z dohledu civilizace.
V našem okolí je jinak velice pěkná příroda, kterou protéká řeka Malše. V létě v horkých dnech v ní můžete najít mnoho míst, kde si můžete zaplavat a osvěžit se. Vždy odpoledne se to tam hemží lidmi, kteří jdou venčit psy nebo se jen tak projít na čerstvý vzduch.
V okolí můžeme najít i mnoho míst pro různé sporty jako tenis, nohejbal, fotbal, volejbal atd. Nevím jistě zda bych zde chtěl později bydlet, spíš ale ne. Nejvíc by se mi líbilo postavit si svůj dům někde na samotě, kde by vás nikdo neomezoval a nerušil, kde si můžete jen tak chodit a nikoho nepotkat nebo pořádat večírek a nikoho nerušit. Na druhou stranu můj domov je zde a mám tu přátele a rozhodně nebude lehké to opustit.


31.10. 2006
Ondřej Tancibudek, 2.D
1. písemná slohová práce
Automodelářství
(Referát)

Osnova:
I. Úvod – náročný koníček
II. 1) typy modelů
2) kategorie
3) měřítko
III. Závěr – pro zájemce

Automodelářství je koníček, který vyžaduje hodně peněz a také hodně času. Pravou je, že automodelářství není koníček pro každého. Kolikrát slyšíte závodníka – mechanika – modeláře nadávat (velice oblíbené jsou věty „Už ta plechovka zase nejede.“ A „To auto jede, jako bych tam zapomněl namontovat motor.“), skřípat zuby, a také jeho dětskou radost, když mu ve finále neupadne kolo. Automodelářství je totiž koníček pro ty, co milují auta, ale nemůžou si dovolit závodit. A právě k tomu to zvláštnímu koníčku bych vás rád uvedl a udělal malý přehled.
Jaké typy modelů vlastně existují? Stručně, vše co má kola, ať už si vzpomenete na cestovní auta, WRC speciály či „buginy“. Auta mají různé motory, náhon, jsou v jiném měřítku a liší se ve spoustě jiných věcí. Během těch let, co se závody RC aut (radio control – ovládané vysílačkou) jezdí, se ustálily některé kategorie, které jsou považovány za obvyklé a těm se budu věnovat.
Auta se dělí na:
Silniční (on-road, „placky“) – sem se řadí cestovní, sportovní a rally vozy. Nejde zde o nic jiného než o rychlost, proto jsou zpravidla tyto vozy nejrychlejší. Kvůli rychlosti mají tyto vozy nízkou světlost podvozku (výška podvozku nad zemí). Takže si s těmit vozy zajezdíte jen na hladkých površích (hladký asfalt, koberec nebo parkety v hale). Rally auta mají světlost podvozku vyšší, takže se dá jezdit i na rozbitých cestách, na hlíně a na ledě (povrchy ve stylu rallycrossu).
- terréní (off-road, „buggy) – zde jde také o rychlost, ale spíše o rychlost v terénu, takže si zajezdíte i na trávě, v blátě a ve sněhu. S auty se dá také skákat (dokonce se pro skoky objevují i speciální disciplíny). Speciální odnoží jsou pak auta s velkými koly – stadium zase trucky a monstertrucky.
- nákladní (trucky) – zde nejde o rychlost, ale o co největší míru maketovosti. Světla svítí, blinkry blikají, stěrače stírají atd. Vše je navíc doprovázeno zvukovými efekty.
Základní kategorie jsou tedy za námi. Ještě však zbývá připomenout jinou důležitou věc – měřítko. V součastnosti se všechny modelářské firmy snaží své modely zmenšovat, přesto jsou za královské kategorie považovány měřítka větší.
1:32 až 1:24 – v poslední době velice oblíbená kategorie, s těmito auty si bobře zajezdíte i ve větším pokoji. Auta jsou poháněna výhradně elektromotory, které ovšem z malého auta umí udělat malou stíhačku.
1:20 až 1:16 – pro milovníky malých aut jsou moc velké, pro milovníky velkých aut zase malé. Tyto měřítka jsou asi nejvíce oblíbena v USA, Evropa na jejich velký rozmach zatím čeká. Auta jsou poháněna elektromotory.
1:12 až 1:10 – asi nejrozšířenější měřítka (hlavně 1:10), na výběr jsou zde vozy všech kategorií s různými motory (pořád převažují elektromotory). Auta jsou sice skladná, ale jsou natolik velká, aby si poradila i s terénem.
1:8 – dle mého názoru zlomová kategorie. Auta jsou téměř výhradně poháněna spalovacím motorem, který je schopen vyvinout obrovskou rychlost. Na ježdění je potřeba poměrně velké prostranství (doporučuji venku, ona taková „začouzená“ hala není nic moc).
1:6 a 1:5 – královská kategorie, kde mají auta spalovací motory. Kategorie jak pro zkušenější, tak pro movitější řidiče. Auta už se svým pohybem začínají hodně podobat svým velkým vzorům. Jezdit se dá jen na trati (už jenom z bezpečnostních důvodů).
Na závěr bych rád podotkl, že i když jsem zmínil jen to nejzákladnější rozdělení, je jasné, že si každý vybere, co se mu líbí. Pro všechny možné zájemce o automodelařinu bych ještě rád podotkl – auta nejsou hračky. Musí se s nimi opatrně jezdit a musí se udržovat. To je konec. Budu se těšit, že se třeba někdy potkáme na závodní trati.


Anna Fouani

Před několika málo dny jsme měli možnost být svědky (prostřednictvím televizních obrazovek) zahajovacího a následně i zakončovacího ceremoniálu Olympijských her Torino 2006.
Celých 16 dnů bylo Torino jedním z nejznámějších a nejsledovanějších měst a to, co se v něm dělo se omílalo snad v každém časopisu či novinách. Ať jsem přišla na jakékoli místo, hlavním tématem rozhovorů byly povětšinou úspěchy a neúspěchy našeho hokejového družstva, špatný skok Jakuba Jandy, zlato Kateřiny Neumannové, velmi dobré výsledky rychlobruslařek Novotné a Sáblíkové nebo třeba nastávající závody (popř. zápasy). Dokonce na divadelním představení, na kterém jsem byla v den ukončení OH jsem zjistila, že olympiádě se nikdo nevyhne. Ani herci ne. Na oznámení jednoho z nich že se do Torina nejede, a že zůstávají v Benátkách pan Donutil v rolu „tupého“ sluhy pohotově zareagoval: „Co bysme tam taky dělali, když už to všechno stejně zkončilo“.
Nemůžu říct, že mě jeho vtipná poznámky nepobavila a spolu se mnou celé Národní divadlo. Říkala jsem si, že to je taková hezká tečka za Torinem 2006. Ale jak se zdá, tak nebyla. Z úspěšných olympioniků se staly celebrity nejvyššího stupně. Jejich tváře jsem vídala nejen v novinové rubrice sport, ale i v dalších třech časopisech pro ženy, muže i děti, v časopisech s křížovkama, valili se na mě z televize a z billboardů.
Zase ale uvnitř svádím boj, zda mi to vadí, nevadí nebo jestli se mi to líbí. Musím říct, že zlato Katky Neumannové mě opravdu potěšilo. Stejně jako medailový úspěch Lukáše Bauera. U hokejistů je to trochu sporné, protože ty hochy na bruslích, s hokejkou a s neuvěřitelně vysokými platy opravdu nemám ráda. Ale „přivezli“ aspoň bronz (měli holt štěstí). Při konečné bilanci medailových pozic všech zúčastněných států jsem byla mile překvapena, že jsme se umístili tak vysoko. Byla jsem i hrdá. Ale myslím si, že nejen my, ale i sportovci si musí od tématu olympijských her a proto denní zprávy o stavu a chřipce Kateřiny mně trochu vadí. Nevadí mi to protože jde o Neumannovou (já ji mám ráda a to zlato jí přeju), ale protože jde jen o Neumannovou. Když o tom tak přemýšlím, myslím si, že pozornost věnovaná medailistům by se dala rozdělit i mezi ostatní reprezentanty. V alpském lyžování jsme nikdy nebyli žádná velmoc, ale to se může změnit. Celý národ se zajímá o Jágrův nalomený malíček, Haškova poraněná třísla, ale to, že O. Bank a ostatní lyžaři zajeli své životní jízdy a umístili se na perfektních místech to už tak zajímavý pro hokejový a fotbalový národ není. Ona i sama účast je určitě výkon. Vždyť olympijské heslo říká že není důležité zvítězit, ale zůčastnit se. A toho bychom se měli držet. Co já bych dala za to, abych mohla nastoupit k nějakému závodu a reprezentovat svou zem (neúspěšně, ale přece)
To co mě ale opravdu zneklidnilo byla dopingová aféra rakouských lyžařů. Protože se mi tím v hlavě rozsvítilo a zjistila jsem, že ne všem jde o účast a sport jako takový! Jde jim hlavně o peníze a o výhru. Když jsem ale viděla krkolomné pády vcelku dobrých lyžařů uvědomila jsem si, že tím úplně vyhasli jejich velké naděje na dobré umístění. Ale místo toho, aby ten závod už vzdali, sasadili si znovu lyže závod dokončili. Šlo jim opravdu o účast.
Pan G


Osnova:

1. Písmo

2. Pravopisná pravidla

3. Rozlišení slov

4. Ovládání pravopisných pravidel

Písmo a pravopis

Aby se lidé mohli dorozumívat vytvořili si soubor grafických znaků, písmo. Naše písmo je hláskové píšeme tzv. latinkou.

Soubor zásad a pravidel jsou mluvené projevy písmem označujeme je názvem pravopis. Při stanovení se má hlavně dbát na zaznamenávání projevů, tj. při psaní, jednak při vybavování, tj. při čtení.

Pravopis umožňuje rozlišit slova a slovní tvary, které znějí stejně např. (vír x výr, plod x plot). Dává nám možnost poznat, jak je slovo utvořeno a jaké jsou vztahy mezi jednotlivými větnými členy.

Ovládání těchto pravidel patří k zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury.

Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992,
s. 132


28. listopadu 2008
Tereza Šenkeříková
V2k

1. písemná práce
Charakteristika, Popis
Téma: 1) Já v roce 2058
2) Planeta Země II
3) Svět z pohledu psa, kočky..... (embrya)
4) Byl to jen sen

Osnova: na světě
co bylo předtím

Svět z pohledu embrya
Dnes je 9. 5. 1992 půl osmé ráno, svět kolem mě, mi připadá po dlouhé cestě horozně nevlídný, známá a příjemná měkkost zmizela. Hlava se mi točí; nemůžu dýchat; svítivé obrysy shluku barev mě píchají do očí; je všude kolem mě hrozný hluk; zima se mnou otřásá, až mi tuhne krev v žilách. A já si teď marně vzpomínám na ty předešlé krásné dny. Bydlel jsem na krásném místě..
Byla to taková červená až narůžovělá komůrka. Běhaly tam po jejich stěnách malé rudé gejzírky v trubičkách, které příjemně vydávaly teplo. Zima tam prostě neexistovala, asi proto že jich tam bylo nad desetitisíce, různě zakroucených a propletených do sebe. Občas vydávaly zvuky nebo se objevovaly a zase mizely. Světla tam bylo akorát pro dobrou náladu, příjemný spánek. Ten mi zajišťovaly heboučké stěny naplněné těmy teplými trubičkami, potažené sametově hedvábnou látkou příjemnou už napohled. Při mém spánku mě nerušilo nic, stěny byly skoro odzvučené a já mám velmi tvrdý spánek zajištěný teplem a klidem. Jen občas jsem slýchával líbezně linoucí se melodie přicházející odněkud. Vždy se mnou jemně kolébaly, naplňovaly mě spokojeností, bezpečím a jistotou. Ale občas byly velmi veselé, hlavně protože různě šustily a chřapotily. Abych občas zahnal nudu, hrál jsem si na kolotoč či skluzavku. Točil jsem se u toho kolem do kola, odstrkoval se nohama o stěnu nebo jen po nich sklouzával. Sem tam na mě někdo jakoby zaťukal. Byly to různé tlumené zvuky: „Ťuk – ťuk i buch – buch.“ Po mém hraní jsem míval hlad, ale né nadlouho, když jsem chtěl, sklouzávalo mi jídlo přímo do břicha, rourkou připojenou na mé břicho, ohřáté na příjemnou teplotu. Výběr mého jídelníčku byl také zajímavý, často to byla zelenina a ovoce se spoustou vitamínů, málo mastná masa, přílohy, často polévky, nejlepší byly vždy takové hnědé hrudky rozehřáté teplem. To se však podávalo jen občas. Po jídle jsem se nechával ukolébat k spánku. Takhle jsem trávil dny v mé komůrce.
Od jednoho dne mi začala být malá. Svírala mě ze všech stran, nakonec mě vytlačila ven. 9. května 1992 v půl osmé ráno, bylo to strašné...


Slohová práce školní

Petra Jakubcová
17. května 2005
1. C

Témata:
1) Tak tady žiji (volný stylový útvar)
2) Divy současného světa (volný slohový útvar)
3) Mé setkání s…. (vypravování)
4) Pohled do zrcadla (zamyšlení)

Osnova: I. Úvod– jižní Čechy
 II. Stať –a) České Budějovice
 b) řeky a parky
 c) mé bydliště
 III. Závěr– zamyšlení

Tak tady žiji
Je to hodně těžké popsat mé rodiště, místo, které je mi nejpříjemnějším na světě a kam se vždy ráda vracím. S rodiči hodně cestujeme, a tak už jsme projeli snad všechny kouty v naší republice. I přesto jsou pro mě jižní Čechy tím nejmilejším a nejsympatičtějším místem. Myslím si, že mají v sobě určité kouzlo, které sem láká více lidí, ne jen mě. Není to nádherný pocit, vidět zapadající slunce nad třeboňskými rybníky, divokou zvěř na Šumavě a německé turisty, vyhledávající již zmíněné neodhalené kouzlo jihu Čech?
Ale teď už je na čase, abych specifikovala nějakým způsobem naše město, které je metropolí jihu Čech. Nazývá se České Budějovice. Založil ho Přemysl Otakar II. v roce 1265 jako královské město. Chtěl se vyrovnat ostatním českým rodům, proto povolal nejlepší české stavitele. Tato skutečnost je vidět dodnes. Stačí nám, když se procházíme pravidelnými uličkami v historickém jádru města. Přála bych to zažít každému. Když se cizí turisté dostanou na náměstí a naskytne se jim pohled na všechnu tu krásu, padají do mdlob.
Od náměstí nemusíme chodit daleko, abychom viděli další věc typickou pro České Budějovice – soutok řek Vltavy a Malše. Tyto dvě řeky už nám párkrát připravily nemilé překvapení, v podobě povodní poničily historické jádro našeho města. I přesto, ale neznám člověka, který nerad chodí kolem a nekochá se upravenými a zrekonstruovanými budovami. V létě se zde „povaluje“ spousta lidí, kteří tato místa vyhledávají nejen pro odpočinek, ale i pro zábavu. Někdy i já sednu na kolo a jedu se učit do českobudějovického parku Stromovka, který se pro využití volného času nabízí sám.
V tomto městě bydlím už od narození a mám zde i klidný a pohodový domov. Bydlím na jednom z českobudějovických sídlišť – Máj. Toto místo nebudí v člověku příjemný pocit. Hlavně, když si představí romské občany, kteří přepadávají a okrádají v noci nevinné obyvatele téže čtvrti. Doma se s rodiči moc nezdržujeme, protože máme nedaleko Českých Budějovic chalupu, kam jezdíme na celé víkendy a v příští době se tam snad i odstěhujeme. I přesto se ale doma všichni rádi po škole a po práci potkáme, vyprávíme si příhody, které se nám staly během dne a snažíme se nějak společně využít náš volný čas. Můj domov mám velice ráda a nacházím zde své útočiště. Máme poměrně veliký třípokojový byt kompletně zrekonstruovaný, a proto je radost zde bydlet. I když jsou takové podmínky, nejsem ráda za své malé soukromí. S bratrem obývám jeden pokoj, a proto někdy panuje ponorková nemoc. Za ta léta už jsme si ale zvykli, že soukromí je menší a snažíme se s tím nějak vyrovnat. Jsem ráda za svůj domov a za to, kde bydlím. Myslím, že mi rodiče poskytují klidné bydlení, po kterém touží každý člověk.
Každý v dospělosti vylétne ze svého hnízda, ale pokaždé se rád vrátí. I přesto, že rodiče uvažují o bydlení na venkově, kam jezdíme už odmala tak se sem vždy ráda podívám a vzpomenu na všechny mé radosti a strasti. Již patnáct let bydlíme v jednom a tom samém bytě. Je to dostatečně dlouhá doba, aby si člověk vytvořil k tomuto místo citový vztah. Ať kladný, či záporný. Já určitě ten kladný a až se budu jednou domova vzdávat a budu si vytvářet svůj, bude to pro mě hodně těžké. Jsem si jista, že teď bydlím v pravém domově plném klidu. Velice často mi ale chybí čistá příroda, kterou nabízí venkov. Každá věc má svůj rub i líc…


Písmo a pravopis

Osnova:

1. Pismo

2. Pravopis

3. Rozlišování slov

4. Jazyková kultura

Aby se lidé mohli vzájemně dorozumívat i na dálku, vytvořili si soubory grafických znaků, kterým říkáme písmo. Naše písmo je hláskové, hlásky zaznamenáváme písmeny. V češtině se píše tzv. latinkou.

Postupně se ústálily zásady, jak se mají mluvené projevy písmem zaznamenávat, a soubor těchto zásad a pravidel označujeme názvem pravopis.

Pravopis umožňuje rozlišit slova a slovní tvary, které v mluvených projevech znějí stejně.

Bezpečné ovládání pravopisných pravidel patří k nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 2006
Martin Branda, 2. B
Téma: Jak vidím sám sebe (Charakteristika)
Osnova: 1.) Úvod: Téma
2.) Stať: a) Vnější charakteristika
b) Chování
c) Vlastnosti
d) Koníčky a volný čas
e) Vztah k práci
3.) Závěr: Celkové zhodnocení
Ve škole jsme měli psát slohovou kompozici z českého jazyka, ale téma jsme dopředu neznali. Velmi mě překvapilo, že mám charakterizovat sám sebe. Z toho plyne problém, že mohu zveličovat dobré vlastnosti a naopak ty špatné úplně vynechat. Přesto se pokusím napsat práci co nejlépe a nezaujatě. Tak začnu.
Jmenuji se Martin, je mi 13 let, nemám ani tlustou, ani štíhlou postavu, na hlavě mi rostou krátké, světle hnědé vlasy a nosím brýle, bez kterých si mě nikdo nedokáže představit. Už bych mohl přejít k oblečení. Nejraději nosím trička s krátkým rukávem, mikiny a džíny, pokud je zima, tak samozřejmě nosím něco teplejšího.
Zatím jsem však neřekl nic o svém chování. Většina lidí už si asi všimla, že jsem občas trochu zbrklý a řeknu nebo udělám nějakou hloupost. Do budoucna se to pokusím minimalizovat.
Mohl bych vám také kromě chování říci i něco o svých vlastnostech. Celkem vzato jsem kamarádský, ale nepříliš společenský, podobně jako jeden můj spolužák, Dušan Malík. S tím souvisí, že sice nemám mnoho skutečných kamarádů, ale snažím se vycházet i s ostatními. K mým dobrým vlastnostem patří téměř stálá veselost, která občas nakazí okolí. Mrzí mě, že o mně někdo říká, že mám občasné záchvaty vzteku, což je sice pravda, ale rozhodně ne v takové míře, jako mí někteří nejmenovaní spolužáci.
Zatím jsem úplně vynechal koníčky a volný čas. Mezi mé koníčky patří čtení knih a časopisů. Občas také stavím ze stavebnice LEGO a hraji počítačové hry (často).
Velmi mě zajímají palné zbraně, a rád navštěvuji výstavy a muzea, které je obsahují.
Abych pořád nemluvil o volném čase, přejdu k jeho pravému opaku – práci. K té mám veskrze kladný vztah, i když ji občas odfláku a neudělám hned. Ve škole, kde je práce hodně, mě nejvíce baví biologie, v ostatních předmětech jsem průměrný.
Na sobě neobdivuji naprosto nic, ve většině věcí jsem průměrný, a proto se pokusím především ve škole zlepšit.


Školní slohová práce
Jana Drábová
14. prosince 2007

<chybí sken jedné strany >

klidnější. Do vozíku musíme dát piliny, aby koním neklouzaly nohy. Samozřejmě musí dostat i nějaké seno na cestu. Dále je ještě nutno zabalit závodní výbavu pro koně: sedlo, uzdečku, tečku pod sedlo a chrániče na nohy – tzv. kamaše. Jezdec také potřebuje speciální oblečení a to bílé jezdecké kalhoty, košili, sako a jezdecké boty a helmu. Když je vše připraveno, nasadíme koni ochrané bandáže na nohy, naložíme ho a vyrážíme.
Na závodech se vždy sejde mnoho lidí. Všichni „koňáci“ se mezi sebou znají a o to je nervozita a snaha předvést se v co nejlepším světle ještě silnější. Před začátkem parkuru probíhá prohlídka kde jezdec zjistí své pořadí a trasu parkuru. Poté se jde rozeskákat se svým koněm na opracoviště. Po vyhlášení jeho jména a jména koně vjíždí jezdec do kolbiště.
Vjezd je vždy rychlý. Kůň je nabitý. Vidí skoky a cítí, že se bude něco dít. Nejprve se však musí pozdravit porota, která kontroluje správné projetí trasou a stopuje čas. Porota dává pokyny ke startu a jezdec ma čtyřicetpět vteřin na to, vyrazit. Nacválá a míří vstříc prvnímu skoku. Parkur obsahuje většinou osm až devět skoků. První překážka je za nimi. Zatačejí na druhou vypadá to dobře. Kůň je soustředěný a stále zrychluje. Třetí překážka je za nimi. Blíží se kombinace (2 překážky těsně za sebou). Překonávají jí bez problémů. Už jen čtyři skoky chybí. Páty a šestý skok byl v pořádku. Následuje těžký obrat na předposlední překážku. Dopadlo to dobře a teď už „domů“ Osmá překážka je za nimy. Mají skvělý čas. Neshodili ani jednu překážku. Jezdec chválí koně plácáním po plecích. Oba jsou šťastní. Porota vyhlašuje průběžně první místo.
Pocit blaha a radosti je na světě. Předjeli dalších třicet koní a je úplně jedno, že ještě pojede hodně jezdců, kteří je asi předhoní, protože pocitu naprosté harmonie a propojení mysli s následným skvělým výsledkem nic nenahradí!


Tereza Vavřinová 1. E
5. listopadu

1. písemná práce

Jak jsem překonala sama sebe

Budu vám vyprávět příběh o události, která nejen že pomohla někomu dalšímu, ale také v podstatě změnila můj život. Vždy jsem měla obrovský strach z výšek. Už jako malá jsem se bála lézt na hřišti na prolézačky, abych nespadla a příjezd poutě, pro jiné děti největší událost celého roku, byl pro mě jen dalším obyčejným dnem, protože jsem se neodvážila na atrakce ani podívat. Největší noční můra pro mne ale vždy byl tělocvik, kdy nás pan profesor nutil šplhat nahoru na pětimetrové lano. Končívalo to vždy tak, že profesor musel vyšplhat za mnou a pomoci mi slézt. V dospělosti do došlo až tak daleko, že jsem se v budově necítila dobře jinde než přízemí. Vše se ale změnilo po této události.
Jednoho dne jsem svou obvyklou cestou spěchala na autobus. Bylo velmi časně ráno a většina lidí ještě spala. Zima byla již za dveřmi a já byla zachumlaná do svého teplého kabátu. Když tu najednou jsem zaslechla vzdálený křik – někdo volal o pomoc! Rozhlédla jsem se a viděla jsem, jak na balkóně v druhém patře stojí malá holčička a pláče: „Paní, pomozte mi, rodiče jsou pryč a všude je oheň. Já se bojím!“ Tehdy ještě nebyla doba, kdy měl u sebe každý mobilní telefon a nikde v okolí také nebyla telefonní budka, tak mi nezbylo nic, než jednat sama. Vyběhla jsem schody domu, ale chodba již byla plná kouře a ke dveřím se nešlo dostat. Mezitím děvčátko usedavě plakalo a já byla zoufalá, že nevím, jak mu pomoci. Rozhlédla jsem se po chodbě a zpozorovala jsem, že okno je otevřené. Šla jsem tedy k němu a zjistila jsem, že od okna k balkónu s holčičkou vede úzká římsa. Váhala jsem – ale život dítěte byl důležitější než můj strach. Opatrně jsem vkročila na římsu a při pohledu dolů se mi zatočila hlava. To nedokážu! Můj vnitřní hlas mě ale napovídal, že jestli děvčátku nepomůžu já, tak už nikdo, a nutil mě pokračovat. „Nedívat se dolů! Nedívat se dolů!“ stále mi znělo v hlavě a krůček po krůčku jsem se přibližovala k balkónu. Konečně jsem byla u holčičky, která byla celá promrzlá a mokrá od slz. Přes sklo balkónu jsem se podívala do bytu, ale viděla jsem jen šlehající jazyky ohně. Projít nešlo! „Tak to budem muset zvládnout ještě jednou!“ povzdechla jsem si a vzala jsem ji do náručí. Cesta zpátky byla snad ještě delší než tam a při představě metrů pode mnou mi bylo zle. Konečne se okno přibližovalo a já došlápla na pevnou zem. Dokázala jsem to! Položila jsem děvčátko na zem a od té doby si vše pamatuji jen jakoby v mlze. Jen matně si vybavuji, jak někdo zavolal hasiče a po chvíli přijeli i holčiččiny rodiče. Oba mi velice děkovali a já si teprve uvědomovala, co se vlastně stalo. Já ji zachránila život! Od té doby jsem přestala vnímat vy
<nedokončeno>


Jan Bezděk I. C
4. 11. 2003

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova: 1. nemoc
2. špatný pas
3. strastiplná cesta
4. vyzvednutí pasu
5. zpoždění

Vzpomínám si na to jako kdyby se to stalo včera. Jednoho léta jsme si naplánovali dovolenou u moře. Velice jsme se těšili, až nastane den, kdy se naše letadlo odlepí od rozjezdové dráhy letiště na Ruzyni.
Přípravy nám zabrabraly velice dlouhou dobu. 3 dny před naším odletem si máma stěžovala, že jí není moc dobře. Sváděli jsme to na cestovní horečku a nevěnovali tomu velkou pozornost. Druhý den to bylo horší a diagnóza lékaře zněla nemilosrdně – alespoň týden naprostý klid. Týdení rodinná dovolená tedy nepřicházela vůbec v úvahu. Museli jsme proto bohužel vyrazit bez mámy.
Na Ruzyň jsme dorazili s dostatečnou časovou rezervou. Na předem určeném místě jsme se sešli se známými, kteří letěli s námi. Vše tedy probíhalo přesně podle plánu. Odvezli jsme zavazadla na odbavení a chystali jsme se na pasovou kontrolu. Vzal jsem si svůj pas, protože na kontrolu musí jít každý sám. Těsně před přepážkou jsem se, ani nevím proč, podíval na zadní stranu cestovního pasu, kde se nacházejí fotografie, datum narození, jméno, platnost a tak dále.
„Proboha!“ vykřikl jsem. „Mám mámin pas!“ Bleskově jsme proběhli letištní halu, abychom se co nejrychleji dostali na parkoviště a vzali si taxíka. Poté, co jsme prokličkovali mezi lidmi, kufry a vozíky halou, jsme zastavili nejbližšího taxíka. Táta řidiči vysvětlil naši zoufalou situaci. Taxikář konstatoval, že máme co dělat, a patřičně na to „šlápl.“ Řítili jsme se po dálnici a do našemu odletu zbývala hodina.
Zastavili jsme před naším domem a rychle jsme vyběhli do prvního patra. Začali jsme zvonit, protože klíče od bytu zůstali na letišti v tašce. Máma přišla otevřít a na otázku: „Co tady děláte?“, jí táta ani neodpověděl a rychle našel můj pas. Seběhli jsme dolů k autu. Zpátky jsme jeli ještě rychleji než prve, protože drahocený čas kvapně ubíhal.
Na letiště jsme se dostali doslova za minutu dvanáct. Rychle jsme zaplatili a modlili jsme se, abychom se do letadla dostali včas. Do letištní haly jsme se vřítili právě když znělo hlášení: „Upozornění pro cestující. Letadlo do Soluně odletí s hodinovým zpožděním.“ Myslím, že jsme byli jediní z cestujících, kterým tato zpráva udělala radost.
I přes tento netradiční začátek se dovolená velice vydařila.


Vánoční příběh

{Osnova:
1) návštěva anděla
2) narození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egypta}<dt cp osn>

Žil jeden muž s jednou ženou, jmenovali se Marie a Josef. Měli mít svatbu. Ale těsně předtím se před Marií zjevil anděl a sdělil jí, že bude mít syna, ale nebude to Josefův syn, bude to syn boží.

Josef jel do Betléma zaplatit daně a Marie chtěla jet s ním. Protože se Ježíšef měl brzy narodit. Po zaplacení daní se chtěli ubytovat v hostinci, ale neměli ani jeden volný pokoj, tak jim hostinský řekl, ať jdou do chléva. Pozdě večer se Ježíšek narodil.
Druhý den pastýři viděli nad chlívem kometu. Šli se podívat co se děje. Ve chlívě uviděli Marii s narozemým ježíškem.

Po čase se tři krúlové dozvěděli, že se narodil syn boží – a tak za ním vyrazili a přinesli mu vz{á}cné dary kadidlo, myrhu a zlato. Cestou potkali krále Herodese a řekli mu o Ježíškovi. Král Herodes jim řekl, aby až půjdou kolem, tak aby mu řekli, kde se {Ježíšek}<ni> nachází.
Třem králům se zdál sen, ve kterém se zjevil anděl. Ve snu jim řekl, že když by Horodesovi řekli o Ježíškovi, tak by ho zabil. Tři králové šli jinou cestou a Herodesovi o něm neřekli. Herodes zjisti že ho přelstili a proto nechal v Betlémě vyvraždit chlapce mladší dvou let. Před tím než Herodes {dorazil}<ni> do města, tak Josef, Marie a Ježíšek utekli do Egypta. Po čase Herodes umřel a Marie, Josef a Ježíšek se vrátili domů.


Martin Krumeš, 1. E.
26. 03. 2004

2. písemná práce
Osoba, která mě ovlivnila
(Charakteristika)

Osnova: 1) Úvod: Proč jsem si ho vybral
2) Stať: vnitřní a vnější stránka
3) Závěr: proč jsme takoví kamarádi

Člověka, kterého chci a budu popisovat v této charakteristice, znám již 7 let (jinak řečeno od třetí třídy základní školy). Je to muž, zatím spíše náctiletý, je nu 16 let a je narozen ve znamení kozoroha.
Je 1,80 m vysoký a poměrně hubený. Na dálku vypadá spíše nenápadněji, ale když ho člověk pozná, tak poté tvrdí opak. Ale on se nějak zvlášť do seznamování nehrne. Spíše si drží lidi více "od těla". Barva jeho očí se téměř shoduje s barvou jeho vlasů, kterých má bohatě (nejsou sice dlouhé, ale spíše vypadají jako takové "hnízdo", samozřejmě v dobrém slova smyslu. A proto jeho brýle, který ukazují jeho inteligenci "technika", nejsou přes vlasy někdy ani vidět. Opravdu má obrovský talent přes technické věci a je velký expert přes počítače.
Jeho vtip mě a společnost dokáže vždy rozesmát. Vždy si máme, co říct, i když někdy naše konverzace nedávají minimální smysl. Někdy tu legraci trochu přeženeme, ale to se dá vždy prominout. Nosí dlouhá, většinou černá, trička, ale jinak není "---" ničím výrazný. Nikdy se nebojí říct, co si myslí, komukoliv a kdekoliv, ale to není vždy ta nejlepší vlastnost, stejně jako docházet pozdě (což je dle mně jeho největší a snad jediná špatná vlastnost). Oba také fandíme stejnému fotbalovému klubu.
Má spíše přírodovědecké zaměření, je opak mého, a tím mě také dokáže doplnit. Vždy mi dokáže dobře poradit, mohu se mu svěřit a ve většině věcech se na něho mohu i spolehnout.
Je tolerantní, ale ne příliš trpělivý. Pevně si stojí za svým názorem a velice těžko se mu vyvrací. Raději se vyhýbá konfliktům, ale také se nebojí jednat. Zřídka je nervózní a těžko ho něco vyvede z míry. Velice zajímavé je, že já a on jsme naprosto vlastnostně rozdílní a zároveň si rozumíme, jako málokdo. Což si myslím, že je v této době rarita.


2. listopadu 2005
Irena Ambrožová, 3.E
1. písemná práce
Úvaha
(Zamyšlení nad alkoholismem)

Prašnou dálavou se linul pouštní červ a pohupoval se v plechových bocích. Klikatil se osamělýma uličkama a na pošmurných zastávkách vyvrhoval opozdilé cestující. Kostelní zvony omámeně odbíjely půlnoc. Tramvaj se táhla po kolejích a širokými kužely světel rozrážela temný noční vzduch nasáklý podzimní přeháňkou. Elektrický proud v drátech otráveně chrčel. Po celodenní „šichtě“ byl unaven a nemohl se dočkat, až mu skončí služba. Tramvaj zavřela dveře za posledním cestujícím potácejícím se kolem zastávky „Anděl“ a konečně se odebrala do teplé náruče depa.
Onen muž se motal na jednom místě dokola, oči mu plály jak rudá dvojhvězda. Seděla jsem nedaleko na betonové zemi, pokryté dekou rosy, potahovala z rozžehnuté cigarety a pozorovala jeho neuspořádané pohyby. Byl opilý a možná i něco více. Přesto mě však napadlo: Chybí mu v tomto okamžiku něco? Na to by mi asi teď nebyl schopen odpovědět, pokud byl schopen vůbec něčeho.
Ale proč byl v takovém stavu, že nevěděl ani své jméno? Snad hledal v alkoholu útočiště před problémy? Ocelové mříže opojení ho ochraňovaly před zbytkem světa. Ale s příchodem rána se rozplynou jako veselá nálada a zbyde po nich jen plovoucí žaludek a migréna. Vzpomene si na něco, co toho večera prožil? Nebo v jeho životě zůstane prázdné bílé místo, které již nikdy nenaplní? Kaňka přes umělcův obraz, prázdné nic..*
A co se stane potom? Co bude až veselý sluneční úsměv zapadne za obzor a všude se rozlije černočerná tma? Tma pohlcující tu ztrápenou dušičku! Dokáže vzdorovat té zubaté bestii plachtící k němu na křídlech ethanolu? Dokáže odmítnout vroucí polibek extáze? Je na to dost silný? Některé otázky by raději měly zůstat nezodpovězené.
On si ale neuvědomuje, kam padá. Namlouvá si, že si dokáže odepřít panáčka rumu. Naivně si myslí, že odolá koketnímu pomrkávání lahváče oděnného do stylové etikety. Zpočátku možná ano, ale pak už ne. Rozhodně ne sám..
Stává se agresivním, pokud mu žaludek nezahřeje každodenní dávka kořalky, kterou neustále zvyšuje. Druhý den se potácí s rozpolcenou duší. Jedna její polovina ho nabádá k návratu ke starým ideálům, truchlí nad roztřesenou lidskou troskou a stydí se! Stydí se za něco, co si ani nepamatuje, že provedla. Druhá část duše opovrhuje okolním světem a na bledé tváři se jí formuje přihlouplý úsměv při pomyšlení na kapku likéru. Možná má výčitky svědomí, možná ji to mrzí. Tak co udělá? Znovu si přihne?!
Dvě já jedné rozpolcené duše stojí proti sobě v rozhodující bitvě a hrozivě cení zuby. Které vyhraje? Které zasadí tomu druhému osudovou ránu?
Mezitím, co jsem o tom zaujatě přemýšlela se muž došoural až ke mně. Na hlavě měl spleť tmavě blonďatých vlasů. Mastné a slepené tvořily neoholený rám zpitého obličeje. Požádal mě o cigaretu a ač jsem mu rozuměla až na potřetí, musím poukázat na milý podtón v jeho hlase. Proč bych mu ji nedala? Konec konců byl asi tak prvním člověkem, který na mě toho dne promluvil. Přisedl si ke mně na špinavou zem a potom, co jsem mu půjčila zapalovač, jsme dlouho hleděli stejným směrem. Vstříc usínajícímu životu, který ustupoval čirému svitu hvězd. Jenom cigaretový dým halil pohled na Mléčnou dráhu do třpytivých krajek. A já se musím ptát, zda-li by se někdo střízlivý byl schopen zachovat jako on? Zda by si přisedl k opuštěné dívce mezi odpadky a nenuceně se s ní bavil, přestože byla noc a viděl ji poprvé v životě? Tmou noci kráčel vyděšený měsíc a Koperníkův kráter svraštil do němého úžasu!
* Pak se postaví na změklé nohy a odebere se na onu místnost. Potřebuje se vyzvracet! Vyzvracet ze sebe všechnu tu špínu! Docela bych mu pogratulovala, kdyby se mu to povedlo.


Můj pokoj

Rád bych vám popsal můj pokoj. Snad se vám bude líbit. Muj pokoj je velmi modernií. Mam celý lakovany nabytek mam tam i mnoho modelů aut. Dokonce i zvířata se tam {oběvili}<ni> křečci a ryba. Maji klec jako palác. Na posteli je velmi drahé povlečení ferary. Z oken je vydět na pozemek kde je jen bahno a klacky. Hned vedle postele je stul a na tom stole jsou tři ružov{í|é} orchydeie a vedle stolku tiskarna EPSON. Doufam že se vám můj projev o pokoji líbil. <img pokoj>


Vukovič, M., kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
a) Jaký bych já byl učitel/Jaká bych já byla učitelka

Jaký bych já byl učitel

Až teď, když se zamyslím nad tím, jak to mají učitelé těžké, uvědomím si, že každý učitelem být nemůže. Učitel musí mít pevný charakter, autoritu a především být trpělivý. Ovšem učitelské vzdělání požaduje víc než si sami dokážeme představit. Vzpomeňme například učitele prvního stupně základních škol, kteří většinou měli jednu třídu na více předmětů. Ja sám si vybavuji svoji učitelku ze základní školy, která učila všechny předměty kromě tělocviku a pracovní výuky a že z jedné hodiny se musela připravovat na následující a připojím k tomu ještě ty malé a uřvané dětičky, tak mi běhá mráz po zádech. Teď už začínám pochybovat o tom, zda bych já mohl tuto práci vykonávat s radostí. Ale učitelé nejsou jen ti ze základních škol a prvního stupně, jsou i učitelé z vysokých škol, gymnázií a fakult. Je vcelku jasné, že tito profesoři, jak se jim na těchto školách říká, maji poněkud větší vzdělání a lepší práci než ostatní.
Ale přeci jen si myslim, že tuto práci mužou vykonávat jen “vyvolené osoby“. A proto sem došel k závěru že já bych učitelem být mohl, ale musel bych na sobě hodně pracovat.


Ptáš se, jak se mi teď daří

11. ledna 2007

Ahoj Adame,

děkuji Ti za dopis, který jsi mi nedavno poslal a sdělil mi tím několik novinek a informací, které se u Tebe přihodily během těch pár dnů. Oba ale dobře víme, že z těch pár dnů se vyklubal celý půlrok, kdy jsme se naposledy osobně viděli. Čili tímto dopisem bych Ti chtěla zodpovědět Tvojí otázku, jak se mi teď daří.

Celkově bych to shrnula asi tak, že se mi daří normálně, čili ne moc dobře, ani ne zas tak špatně. Vždy se najde den, kdy se mi příhodí něco příjemného, co mi zpestří den a náladu, ale také se stane něco, z čeho jsem buď smutná nebo nemám náladu. Však víš, jak to myslím.

Začnu psát nejprve (nejprve) o škole. Když jsme se spolu bavili naposled, tak jsem Ti sdělovala své pocity, když jsem měla jít druhý den do nové školy. Viděl jsi na mně, že jsem z toho celá vynervovaná, že mě čeká další fáze mého života. Uklidňoval jsi mě, za což Ti patří velké poděkování. Jsem ráda, že jsi mě vyslechl a pomohl mi. Asi se teď ptáš, jaké byly první dny a jaké to je teď po půlroce. Řeknu Ti to asi takhle. Z prvních dnů jsem byla vyklepaná a nervózní z toho, co mě ještě na této škole čeká a co mě nemine. Byla to pro mě hodně velká změna ohledně porovnání základní školy a gymnázia. V tuto chvíli jsem si na to už zvykla a už si z toho nedělám tak velkou hlavu, jako v září. Poznala jsem tu dobré lidi, a to jak učitele, tak své spolužáky. Nestěžuji si. Ohledně učení na tom moc dobře nejsem. Jak víš, tak kvůli volejbalu se nestíhám toho tolik naučit. Když přijdu večer domu z tréninku, tak jsem pochopitelně unavená a že bych měla náladu se něco naučit, tak to se říct nedá. A podle toho ty známky taky tak vypadají.

No nic, o škole jsem Ti toho napovídala až dost, nemyslíš? Přejdu tedy k ostatním věcem, ale jen tak okrajově, abys byl tak trochu v obraze. Ve volejbale se zatím držíme na předních místech, ale nedavno nám odešly dvě nahravačky, a tak nevím, jak to teď budeme zvládat. V září jsme měli poslední třetí soustředění, a to v Itálii v Jesolu. Bylo to pěkné, ale trochu náročné. Jak jinak, že. Zrovna před měsícem jsem si udělala ve škole výron. Trochu mě to zbrzdilo ve fyzičce a teď mám na trénincích co dohánět. Jinak ohledně Vánoc Ti řeknu jen to, že byly jako každý rok pěkné, ale hezčí by byly na sněhu. A Silvestra jsem nijak neřešila a zůstala s rodiči doma. Jen bratr vyrazil se svými kamarády na něčí chatu. Už je ve čtvrťáku na ČAG a zanedlouho bude dělat zkoušky na vysokou školu. Chce jít myslím do Prahy a bude maturovat pravděpodobně z matematiky a z chemie, tak jsem na něj zvědavá.

Člověče Adame, už mě nějak nenapadá, co napsat. Asi jsem se už dostatečně vypovídala. Jak se na to koukám, tak jsem Ti toho napsala celkem dost. Vždyť víš, že v tom mívám menší problémy se o něčem rozepsat. To víš, introvert je introvert, ale já jsem snad mnohem víc než introvert. Už jsem Ti snad říkala, že nikdy nikomu neříkám vše, ač je to podstatné nebo ne. Já vím, že mi to svým způsobem škodí, ale jsem hold uzavřená a nijak se to zatím nemění. Tak a konec. Prosím Tě, abys mi odepsal na tento dopis a také mi něco málo pověděl. Těším se, až si to budu číst.

Přeji Ti hezký den a pozdravuj doma.

S pozdravem Eva

Osnova: I. Úvod

II. Stať 1) celkové shrnutí

2) život ve škole

3) život mimo školu

III. Závěr


Stalo se...

Poslední roky světem otřásají přírodní katastrofy. Tou nejaktuálnější je hurikán Larry, který zasáhl svou neochvějnou mocí v Austrálii. Jen si to představte. Žijete si celkem pohodlný život, ať už s rodinou či bez rodiny, vedete společenský život, máte-li rádi společnost, nebo bydlíte někde na samotě. Jelikož nesnášíte “moderní“ styl bydlení – “hlava na hlavě“ – a užíváte si krásy přírody a tichou symbiózu s ní. Ať už jsme jakýkoliv, rádi se vracíme domů. Všude dobře, doma nejlíp! Může to být jediná jistota v našem životě. Pokoj, koupelna, kuchyň, obyvák. Hmatatelné věci! To se přece nedá jen tak ztratit! A ejhle. Nepočítali jsme totiž s přírodou. To my přece vládneme všemu! Kvůli tomuto mínění na nás možná “tetka“ příroda dostala vztek, který poslední dobou graduje. Mohli bysme to XXX s ženským přechodem. “Tetka“ příroda je sice v nejlepších letech, ale začíná být dost náladová, vzteklá a všechno ve svém okolí srovnává do latě. Spolu s našemi životy, najednou nemáme nic, protože chlapák Larry dostal menší prácičku od “tetky“ a dal si na ni opravdu záležet. Chtěl se totiž těšit stejné přízně jakou měla Katrina nebo Anderew. “Tetce“ to ale stejně nestačilo. Vzápětí se zasloužila o to, že Austrálii teď pro změnu ohrožují záplavy, které, vůbec nechápu proč, nemají ani jméno! Možná proto, že jejich výskyt je až příliš častý. Jména by se mohla opakovat. Příroda má totiž celou armádu, takže jména pro všechny nejsou možná.

Proč ale tenhle náhlý přechod? No, můžeme za to i my. Protože těch, co si vychutnávají symbiózu s přírodou je stále méně. Stále se na tento vztah zapomíná. Nemůžeme jen brát, ale i dávat. Stalo se, ale nemělo se to stát. Ještě však není pozdě! Pozvěte “tetku“ na čaj, kupte ji něco, udělejte pro ni něo! A zase budeme mít ten pokoj, koupelnu a jiné, čemu říkáme domov.


28.3. 2006
Kamila Königová, 3.E
Písemná práce
téma: reportáž – genius loci...

GENIUS LOCI
Letos v březnu se v belgickém hlavním městě Bruselu konal pravidelný jarní summit Evropské unie. Měl být sice klidnější než ten prosincový, kde se projednávala výše rozpočtu na období let 2007-2013, ale přesto se stalo několik zajímavých událostí, které stojí za zmínku.
Tradičně proti sobě stály dva tábory, staré a nové členské státy. Nováčci bojovali o volný pohyb pracovních sil, starší členové, zejména Německo a Rakousko, o tom ale nechtěli ani slyšet. Přitom jiný starší zakládající člen, Velký Británie, spolu s Irskem a Švédskem, jsou živým důkazem toho, že příliv pracovních sil může posílit ekonomiku. Tím se poučily jižní státy Španělsko a Portugalsko, ale také severské Finsko, a otevřely hranice novým pracovníkům z různých koutů Evropy.
Nejvýznamnější důvod pro ponechání hranic uzavřených, tzn. „princip země původu“, byl také vypuštěn. Podle něj by se podnikatel pracující v cizí zemi krátkodobě měl řídit zákony své země. Zrušení tohoto principu se nelíbilo osmi bývalým komunistickým státům a prohlásily, že to tak nechtějí nechat. Předseda Evropské komice José Barroso jim ale vzkázal, ať o něj nebojují, že už tak se jedná o značný úspěch.
Letošní summit přinesl průměrné a nicneříkající závěry, jediný, kdo na sebe upoutal větší pozornost médií i veřejnosti, byl francouzský prezident Jacques Chirac. A to hned dvakrát.
Poprvé, když opustil jednu ze zásadních konferencí na summitu, protože jeden z francouzských zástupců začal mluvit anglicky. Rozhodl se použít „jazyk byznysu“, protože na summitu se angličtina používá běžně a často. Mimo jiné označil Francii za „protekcionalistickou zemi“ a tím se Chiracovi pravděpodobně také nezavděčil. Ten se objevil až když hovořil jiný francouzský zástupce – francouzsky.
Druhou, mnohem důležitější a závažnější událostí týkající se francouzského prezidenta, byla akce belgické novinářky Katleen Peeraerové. Ta se rozhodla prověřit ostrahu v hotelu, kde byl ubytovaný prezident Chirac a německá kancléřka Angela Merkelová. Nejenže se jí to podařilo napoprvé, ale dokonce několikrát. Do zavazadel si přibalila pistoli Berett, prošla přes ostrahu a vzápětí jí kolega na pokoj pronesl ještě náboje. Další den si Katleen do kabelky schovala plastickou výbušninu a několikrát se prošla v blízkosti Jacquese Chiraca.
Tento čin by měl být upozorněním do budoucnosti, policie totiž přestává být tak ostražitá jako v minulých letech, kdy se summity pořádaly každý rok v jiné členské zemi. Od roku 2003 se konají z organizačních důvodů v Bruselu každý rok a tato rutina zřejmě oslabuje pozornost.


Kristýna Jeřábková
VIII. A
4. listopadu 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

Zoidberg
Je smyšlená, kreslená postava mimozemšťana. Bydlí v New Yorku. Jeho tzv. „práce“ je zachraňovat ostatní mimozemské postavy v New Yorku. Vždy když jde někomu pomoct tak si sebou bere své přátelé: Lejlu a Fraje. Jsou to dobří přátelé, jsou pořád spolu Lejla i Zoidberg jsou mimozemšťané, ale Fraj je člověk, obyčejný člověk který pomáhá svým kamarádům zachraňovat obludy a nevinné životy. Zoidberg je zvláštní tím že je celý růžový, místo nosu má něco připomínající chapadla a zaroveň mu to slouží i jako ústa. Místo rukou má klepeta což nikdy není pro ostatní moc dobré. Jednou když měli zachraňovat mimozemšťana tak letěli tryskáčem a na co Zoidberg šáhnul to pokazil buď to snědl nebo to rozpůlil klepety, ale při jeho i ostatních štěstí to vždycky dobře dopadne.
Zoidberg je chytrý i když se tak někdy moc neprojevuje. Je silnější postavy a nohy má jako kopýtka. Je to správný mimozemšťan.


Slohová práce školní

Michal Kasel
2.A								14.ledna 2008
Jací jsme my, ve 2. A

Při zadání témat k vypracování slohové práce jsem nejprve tápal a váhal mezi různými problémy Problém byl však v tom, že jsem nedokázal vybrat téma pro hodnotnou slohovou práci. Jak se tak rozhlížím po třídě, rázem mě napadlo, že charakteristika naší třídy bude tím pravým tématem.
Naše učebna se nachází v odlehlém areálu, ale není na místě myslet si, že jsme jakási třída bez dozoru. Ba naopak! Jsme těmi, na které je kladena největší pozornost, co se přezouvání týče. Z hlediska studia si myslím, že jsme třídou s průměrnými výsledky. Naším příchodem se čekalo sice více (téměř všichni byli přijali na základě studijních výsledků na základní škole), ale ten „boom“ se zatím neuskutečnil, a tak jsme vystavováni posměchu, že jsme „elitou národa“. Podle mě však vše teprve vypukne. Vždyť teprve zpočátku 3. ročníku studia se ustálí představy o naší studijní karieře.
Ve třídě se určitě všichni žáci cítí dobře. Jako třída vystupujeme jednotně, i přes některé rozpory vždy dojdeme ke společnému řešení. Nejsme však jednotní, co se týče nestudijních věcí. Tu a tam se zaručeně najde introvertní skupinka tvořená malým počtem studentů. Důvodem jsou rozdílné zájmy. Mezi námi se nacházejí tací, kteří se například zajímají o přírodu, jiní o sport, další se již připravují na studium na vysoké škole. Z hlediska povah studentů v naší třídě můžu tvrdit, že jsme všichni určitě inteligentní, až na vyjímky společenští, dobrodružně aktivní (společně jsme již procestovali nějaký ten světa kraj) a v neposlední řadě jsme také spolehliví. Charakteristika jednotlivců ovlivňuje to, jak se rozdělují studenti z naší třídy do jednotlivých společenských skupin. Za kluky však mohu říci, že existuje věc, která nás všechny dokonale stmelí – sport. Ať už se jedná o aktivní či pasivní formu, vždy se dokáže každý vyjádřit nebo něčím prosadit. Z hlediska činnosti na naší škole se již také dobře iniciujeme, poněvadž jsme si vybrali schopné a pohotové třídní předsedy.
A tak je pro mě třída jakýmsi domovem, kam se každé ráno rád vracím a to i v tom případě, že na nás čeká spousta testů. Je to tím, že ve třídě je mnoho lidí, kteří vám pomohou. A tak jsem si již v této třídě našel spolehlivé přátele. Naše třída by se dala popsat soustu slovy: velká, izolovaná, někdy pilná, někdy naopak, občas hlučná. Jedním slovem je naše třída skvělá!

Osnova: 1. Úvod
 2. Stať – Třída z hlediska studia
 - Kolektiv třídy
 3. Závěr


Jméno: Tomáš Smyčka
Třída: VIII. B.
Datum: 4. 11. 09
1. slohová práce
Charakteristika literárního hrdiny

Baron Prášil
Baron Prášil největší hrdina všech dob. Už jenom jeho šibalský úsmev ukazuje na to že je chytrý jako liška. A dokáže si boradit v každé situaci.
Pokut uvidí úctihodné zvíře jako třeba osminohý zajíc, lední medvěd nebo třeba černá liška tak ho prostě musí ulovit ikdyby nemel žadný brok. Výtečné je i jeho vojenské umění, sám zneškodnil celou armádu, proskoumal --- pevnost při letu na dělové kouli a vždy v bitvě byl v první linii.
Baron Prášil také byl skoro všude, na Mesíci a to dvakrát obevil zde zdejší poměry, v žaludku mořské obludy, na nové Guinei ve středu země tam proskočil Etnou, i v Ementálii kde je všude sýr a místo vody mléko.
Disponoval obrovskou silou i s kočárem dokázal vyskočil deset metrů vysoko.
Měl nejlepší psy a nejlepšího koně kteří ho věrne doprovázely.
Poradí si v každé situáci ať už zpadne do močálu, nebo nemá zbraň, nebo co do ní.
Zkrátka a dobře je Baron Prášil nejstatečnější, nejchytřejší, nejlaskavější a nejskromnější (lhář) na celém světě i vesmíru.


5. prosince 2008
Kočvarová
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět z pohledu psa

Osnova: 1) seznámení se psem
2) jeho vnímání, myšlenky, pocity
3) krátké shrnutí

Pes je čtyřnohé, až na pár vyjímek, chlupaté zvíře. Savec.
Má smyslové vnímání podobné jako my, lidé. Velmi dobrý čich, horší zrak, o kterém se u psů říká, že nerozlišuje barvy ale vidí pouze černobíle. Chutě mají určitě vytříbené, protože pokud jednou okusí nějaké lepší, kvalitnější jídlo, než jejich granule, nemusíte mít strach, že byste někdy snídali, obědvali či večeřeli opuštěni. Z toho také vyplývá, že pes je nejlepší přítel člověka. Ať už to je či není zapříčiněno tím, že ho krmíme a dělíme se s ním skoro o vše, pes je jediné stvoření, které umí být svému pánovi věrné, a svoji lásku mu den co den vyznává.
Takto vidíme psa my ale jak on vnímá svět? Jaké on má pocity?
Pes má možnost pozorovat svět z velmi omezených úhlů pohledu. Zřejmě neví, že žije na nějaké planetě, kde je spousta kontinentů a zemí, a že existuje mnoho psích ras.
Když si například pes vyjde s páníčkem na procházku a cestou potká jiné psy, asi si neuvědomuje, že ten druhý pes je jiné rasy, má delší srst či jiný tvar uší. Psa takové rozdíly ani nezajímají. Ale určitě si všimne rozdílné výšky nebo zda-li jde o stejné, ba naopak opačné pohlaví.
Pes má také, stejně jako člověk, různé pudy, pocity. Taky se mu může stát, že k dalšímu psovi pocítí zlost, nenávist, zkrátka mu prostě „nevoní“. Naopak si zase s některým psem „padnou do oka“ a zkamarádí se, nebo se dokonce začnou „přitahovat“.
Zkrátka pes je poměrně komplikované zvíře se spoustou lidských vlastností. Měli bychom s ním zacházet více ohleduplněji, lidštěji a ne jen jako s „hloupým zvířetem“.


Ptáš se, jak se mi teď daří

Osnova: I. Úvod

II. Stať: 1. Škola

2. Rodina

3. Volný čas

III. Závěr

Milá babičko,

dlouho jsem ti nepsala, tak to teď chci napravit. Doufám, že se ti daří dobře. Jak se má děda? Pořád chodí na fotbal? A co Boryk? Pořád utíká za fenkami do vesnice?

Já se mám dobře. Dostala jsem se na gymnázium. Je to hodně těžký přestup ze základní školy, ale mně se tam líbí. Známky zatím docela jdou, jedniček sice asi moc nebude, ale to se dalo čekat. Nejtěžší je fyzika, ta mi opravdu moc nejde. Na ní, podle mě, musí mít člověk talent a ten já evidentně postrádám. Škoda, že se v ní nehodnotí snaha, ta by u mě určitě byla, ale bohužel, s fyzikou bojuji pořád a myslím si, že nejen já, ale i skoro celá třída. Spolužáci jsou dobří. První dny jsme se poznávali a moc jsme se mezi sebou nebavili, všichni jen seděli v lavicích a celkem nic se nedělo, ale to trvalo jen chvíli. Teď už jsou všichni fajn a se všemi si rozumím. Celá třída už se těší na nějaký společný výlet. Nejblíž je lyžařský výcvik. Já se samozřejmě moc těším. Nelyžovala jsem už hodně dlouho, ale moc mě to baví. Táta si myslí, že budu v první skupině, ale já o tom docela pochybuji. Doufám, že do lyžařského výcviku napadne sníh. Jedeme na Slovensko do Nízkých Tater a v Evropě moc sněhu zatím není a předpověď také není nic moc. Také nás čekají taneční. Já jsem do nich moc nechtěla, podle mě je to totiž zbytečná ztráta peněz, protože si z toho stejně nebudu moc pamatovat, ale holky ve třídě mě začaly přemlouvat. I Eva mi říkala, ať tam nechodím, že je to akorát ztráta času. A Ro rodičům to bylo jedno. Tak jsem se nechala přemluvit.

O škole toho bylo už dost. Doma je všechno v pořádku. Rodiče mají teď spoustu práce. Máma je trochu nachlazená a úplně ztratila hlas. Přemlouváme jí, ať si vezme dovolenou, ale ona nechce. V práci totiž rozjíždějí nový obor a ona je jediná, kdo na to umí udělat technologii. Táta měl teď také hodně zařizování, schání do práce nové stroje. Eva se teď skoro pořád učí. Mají totiž na VS zkouškové období a ona dělá nějaké zápočty a dokonce už i nějakou bakalářskou zkoušku. Jednou jsem jí vylákala na hokej a ona celou dobu, co naši prohrávali nadávala, že se místo toho mohla učit. Nakonec ale odcházela spokojená, protože naši vyhráli.

A co dělám ve svém volném čase? Většinou se učím. Občas se kouknu na televizi nebo si něco zahraji na počítači, ale to jen obc málo. Také se chodím dívat na hokej, když zrovna hrajeme doma. Hokejistům se teď velmi daří a hokejem žijí celé Budějovice. Už po čtvrté za sebou bylo v Budvar Aréně vyprodáno. A další domácí zápas hrajeme s Libercem, který vede ligu o dva body před námi, takže se znovu očekává plná hala. Mám možnost chodit s kamarádkou na florbal, ale florbalová hokejka je hodně drahá, a potom by mě to třeba přestalo bavit, tak nevím jestli mám jít. Co myslíš ty? Já bych chodila docela ráda, ale také se bojím zápasů. No ještě uvidím.

Tak se měj hezky a pozdravuj dědu a Boryka. Snad se zase brzy uvidíme.

Těším se na tvůj dopis.

Tvá

Eva


Stalo se...

Vzpomínám si..., tento pořad běžel na ČT1 někdy ve večerních hodinách. Ani jsem se nenadála a už ho na televizní obrazovce „nechytnu“. Nápad byl dobrý. Šlo o jakési uspořádání ukázek, většinou ze zpráv či z politických debat. Ty byly doplňovány vtipným komentářem moderátora Jiřího Podlipného. Byl zrušen! Podobný osud pravděpodobně čeká i jiné pořady, tentokrát obzvlášť na komerční televizi Prima. Jaký paradox, že ještě nedávno se tento program honosil vysokou sledovaností. Přispěla k tomu i nabídka repríz několika starších českých seriálů. Dovedu si představit, že kdyby šlo o Novu, vytáhl by na nás kdysi pan ředitel Vladimír Železný své oblíbené koláče sledovanosti. V televizi sídlící na Palmovce je ale nyní už všechno jinak. Nejen pochybné novinové plátky přicházejí s novým odhalením. Dana Morávková, to jest představitelka zákeřné Andrey v tak oblíbeném seriálu Rodinná pouta utíká ke konkurenci. Když jsem toto přečetla, celkem jsem se vyděsila. To znamená, že tento seriál, mnou velice vyhledávaný a po dva roky uváděný, nejspíš skončí! Ještě nedávno se prý uvažovalo o třetí řadě. Tak proč najednou takový zvrat? Četla jsem dále a tím mně bylo všechno jasné. Další pořad této televize strhává do pomyslné propasti i ty ostatní. To znamená i má oblíbená „Pouta“. Narušivým elementem je druhá řada VyVolených. Já vím. Veleúspěšná první série zaznamenala neobvyklý úspěch, ale nic nejde opakovat donekonečnáa, jsem si tehdy řekla. A tady se kamenem úrazu stalo teprve druhé pokračování. Že Prima, jako by zaslepená neviděla otřesný příklad Velkého Bratra! Tenkrát jsem si nemyslela, že ani ne za tři měsíce půjde v jeho šlépějích i tehdy ještě reality show, která nezná bratra! Ona ho právě teď poznala!!! Ve VV2 vsadila na lidi vymykající se, pro většinu lidí ještě, běžným zásadám. Storno se vztahuje na pořady, které s VyVolenými nemají ani nic společného a co je horší... Jejich sledovanost je lepší než dobrá. Herečka Morávková kvůli těmto problémům utíká na Novu a nejspíš dělá dobře. Inspiroval ji už její někdejší kolega a přítel Tomáš Krejčíř, další bývalý představitel jedné z hlavních postav „Pout“, který přesídlil na Novu už dříve. To jsem si říkala, jakou chybu dělá, ale měl šťastnou ruku. A nyní i séeriálová Andrea nechce zůstat kapitánem, který opouští poté už skoro potopenou loď jako poslední!


Odborná úvaha
(školní písemná slohová práce)

Můžete zvolit buď mezi úvahou populárně-naučnou s publicistickými prvky, nebo úvahou s prvky výkladovými (na pomezí textu populárně-naučného a vědeckého). Své pojetí uveďte níže k vybranému tématu.
Témata:
Jak se bránit manipulativním postupům masmédií
2. O trč. Osobnostech (či dokonce celebritách) v našem showbyznysu
Možnosti mého budoucího uplatnění ve zvoleném vědním oboru
Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince
Číslo vybraného tématu: 3
Druh úvahy: úvaha s prvky výkladovými

 Internet je rozšířený po celém světě a jeho uživatelů stále přibývá. Spolu s nimi přibývají denně i desítky nových webových stránek. Jak to však bude v budoucnu? Jaké jsou možnosti mého uplatnění v programování webových stránek?
 Internet se rozšiřovat nepřestane ani v budoucnu, ale ač se zdá tato situace pro webové programátory příznivá, ve skutečnosti to tak růžové není. Na tom mají zásluhu hlavně šablony, blogy a tzv. WWISIWYG editory, tedy věci, pomocí nichž si v podstatě každý může vytvořit stránku vlastní bez znalosti programování. I když to pozice webových programátorů „neničí“ úplně, je jich kvůli tomu potřeba o dost méně.
 Jedna z mých možností je tedy např. sám programovat nové šablony a systémy blogů pro nějaké firmy. Zajímavější je ale programovat stránky pro lidi (a firmy), kteří nechtějí mít weby podle šablony, ale stránky vlastní, originální, předdefinovanými šablonami neomezené a v neposlední řadě také (zase originálně) pěkně graficky zpracované. Tato poslední položka vyžaduje od programátora také schopnost pracovat s grafickými programy a mít v tomto (opět) originální nápady. Možnosti mého budoucího uplatnění vidím tedy nejvíce zde (a už nyní s podobnými projekty začínám).
 I když tedy situace programátorů internetových stránek není nejjednodušší, možnosti k uplatnění zde stále jsou a já doufám, že se tomuto oboru budu moci v budoucnu i nadále věnovat.