MOŘE A JÁ

Každá plavba začíná snem... Příběhy lodí plavících se po moři mne provázely už v dobách, kdy mě zajímaly uplně jiné sporty než námořní jachting. S rostoucím věkem jsem se začal ohlížet právě po tomto novém sportu. V roce 2000 jsem poprvé spatřil moře z paluby čtrnáctimetrové plachetnice Ursy. Bylo to v Chorvatsku na Jadranu. Tam jsem pochopil, že tohle je to, co už vlastně tak dlouho hledám. Po několika letech a mnoha výpravách po Jaderském moři jsme já a můj otec vypluli na skutečné moře.

Každá plavba, zvláště dlouhodobá, vyžaduje pečlivou a důkladnou přípravu. Především je nutné stanovit si třeba i obtížný, ale reálný cíl. Měli jsme v plánu uskutečnit plavbu po řeckých Kykládech a získat tak nové cenné mořeplavecké zkušenosti. Dalším předpokladem úspěchu je určení funkcí a stanovení zodpovědnosti během plavby. S tím by se měla ztotožnit celá posádka, což v našem případě nebyl problém. Kapitánem byl zvolen nejstarší a nejzkušenější mořský vlk z naší sedmičlenné posádky a na něm jeho bedrech zůstala strategie plavby. Bylo zapotřebí určit nejvhodnější trasu vzhledem k převažujícím větrům a mořským proudům. Zároveň Kapitán rozdělil celou plavbu na přiměřeně dlouhé úseky a vybral vhodné cílové přístavy. Nastalo hektické období příprav a opět se potvrdilo, že nejen na moři, ale i doma se může ledacos přihodit.

Je sobota 17. července 2004. V osm hodin ráno se celá naše posádka loučí se všemi známými, příbuznými a kamarády, kteří ji doprovodili až do vstupní haly Ruzyňského letiště. Nástup do letadla působil na všechny zůčastněné jako předzvěst „něčeho opravdu velkého“ a původní nejistotu a obavy záhy vystřídalo nadšení a radost z nadcházejícího výletu. Rozloučili jsme se s promrzlou ranní Prahou a vydali se vzdušnou čarou směr Řecko.

Na Athénském letišti nás o tři hodiny později překvapilo subtropické podnebí, přímořské klima a osmdesáti procentní vlhkost, na kterou jsme si zvykli, až třetí den plavby. V Ppřístavu Kalamahi se na nás už zdáli usmívala kajutová plachetnice Bovaria. P Dvacetimetrová plachetnice německé výroby nas bude provázet dalších 14 dní po řeckých ostrůvcích. Celý jeden den trvalo nalodění a odbavení naší posádky. V neděli v deset dopoledne odrážíme od břehu a opouštíme domovský přístav. Kolem nás ubíhá město Athény spolu s koloritem přeplněného přístavu, který snad nikde nekončí. Fouká severozápadní vítr o síle jednoho Beauforta, hladina je klidná, necháváme se unášet mírným vánkem směr jih. Užíváme si sluníčka a mořského klima. Během prvního zkušebního dne se překonáváme pevninský úsek Řecka a dostáváme se na nejjižnější část Athénského poloostrova až k Poseidonovu chrámu. Většina řeckých kotvišť se nachází ve volné přírodě a tak si odvykáme na Chorvatský servis v podobě luxusních přístavů. Je to pro nás nové, ale ne zas tolik abychom nepoděkovali bohu moře za jeho přízeň a ochranu během plavby. Právě jsem patří sklenička s dobrým pitím, vždy na začátku a po ukončení každé plavby. Připíjí i kapitán a celá posádka...

A v tomto duchu probíhá celý první „objevitelský“ týden naší výpravy. Plujeme se svou plachetnicí stále na jih a navštěvujeme nádherná člověkem nepoznamenaná místa. Počasí nám stále přeje a my se, ostrov po ostrovu, přibližujeme až na nejjižnější Kyklády. Vychutnáváme si řeckou kuchyni a s pevninou za zády si užíváme první větší vlnky. Začínají se také objevovat první drobné závady. Naše nadšení nezlomí ani výpadky navigační techniky, ani drobné netěsnosti na trupu. Míjíme ostrovy Kea, Kythos, Serifos a Syfos. Všichni cítíme intenzivní a nepopsatelné souznění s přírodou. Absolutní klid a ticho přerušuje jen šumění mořské vody a tlumené nárazy přídě do vln. Přes noc kotvíme v op tajemných zátokách, přes den brázdíme moře na cestě za obzorem.

Po sedmi dnech se dostáváme na ostrov Santorini, do cíle naší cesty. Je to nejmalebnější a nejzajímavější ostrov v Krétském moři. XXX zde dvě noci a doplňujeme vše potřebné pro návrat do Athén. Až sem nás celou cestu provázel boční a zadoboční vítr o normální<in> síle tří stupňů Beaforta. Překonali jsme téměř pět set námořních mil a stále zbývala dlouhá cesta zpět. Týden utekl jako voda pod kýlem.

Na neděli 25. července jen tak nezapomenu. Posádku vzbudily silné poryvy větru opírající se o bok naší plachetnice. Vítr stále sílil a stočil se směrem ze severu, tedy odtud kam jsme měli namířeno. Slunce se schovalo v husté oblačnosti a my pocítili znatelné ochlazení. Tlak prudce poklesl a vítr přešel v bouři. Na cestě domů nás vítaly vysoké vlny, studený déšť a silný vítr, který nás donutil křižovat. Abychom vše stihli do odletu, byli jsme nuceni namísto obvyklých 80-ti mil denně urazit za velmi stížených podmínek 160 mil. Konečně něco pro opravdového jachtaře... Po prvním vysilujícím dni na cestě zpět po zakotvení v přístavu celá posádka ihned usíná. Drul Další den se od místních dovídáme o zákazu vyplouvání pro trajekty a linkové parníky, došlo na nejhorší. Zasáhly nás severní pevninské větry Meltémy, které jsou typické spíše pro podzimní období a jsou<in> známé svým dlouhotrvajícím průběhem. Sbíráme všechny své síly do boje s přírodními živly.

I přes zákaz vyplouvání překonáváme nejobtížnější úsek Egejského moře ve větru o síle jedenácti stupňů Beauforta, tedy ve větru o rychlosti 120km/h. Zmenšujeme plochu hlavní plachty na třetinu a plochu kosatky na čtvrtinu i za těchto okolností naše plachetnice jede rychlostí přes 7 uzlů při kurzu ostře proti větru. Přístroje vypovídají službu a my se můžeme spoléhat jen na sebe, své zkušenosti a námořní mapy. Ve vysílačce se ozývají nouzová volání cizích lodí. Vlny dosahují deseti metrů a k nejbližšímu břehu nás dělí deset hodin cesty. Za tmy přistáváme.

O tři dny později bouře ustává. Od Athén nás dělí jen sto mil. Jsme tak plní zážitků, že nikdo ani nehlesne, se zaujetím pozorujeme větrem potrhanou českou vlajku na zádi a o pár desítek hodin později s úsměvem na tváři (a šrámy na duši) vplouváme opět do Athénské olympijské mariny.

Vše dobré i špatné jednou končí, a tak v neděli 1. srpna 2004 dosedá naše letadlo po páté hodině odpoledne na letišti v Ruzyni. Dva týdny jsme se plavili po těch nejkrásnějších ostrovech jaké jsem kdy viděl a z této výpravy jsem si odnesl zážitky na celý život...

Moře bylo vždy výzvou odvážným lidem...


31.10. 2006
Rynešová Pavlína, 2.D
1. písemná slohová práce
Téma: Žahavci
(referát)

Osnova:
I. Úvod – žahavci
II. 1) Nebezpeční jedinci
2) Rozdělení
3) Podrobnosti tříd
III. Závěr – shrnutí

Téma, které jsem si vybrala, je téma biologické a podrobně se zabývá živočišným kmenem žahavci.
Mnozí lidé si pod pojmem žahavci představí malé vznášející se medúzy či krásně zbarvené korály na dně moří a oceánů. To vše je pravda, avšak nesmíme zapomínat, že na naší Zemi žije spousta dalších a vysoce nebezpečných organismů, patřících do tohoto kmene.
Co se skrývá pod latinským názvem cnidocyty, málokdo ví. Jsou to žahavé buňky s jedovatými látkami uvnitř těla žahavců, které dokáží usmrtit člověka během čtyř minut. Paradoxní na tom je, že bez nich by tito živočichové neměli své místo na zemi, nedokázali by se ubránit a nezískali by potravu, tak důležitou k přežití.
Žahavci se dělí podle různých vlastností na medúzovce, čtyřhranky, polypovce a korálnatce.
Medúzovci patří mezi méně nebezpečné jedince, kteří člověka pouze popálí. Daleko nebezpečnější jsou již zmíněné čtyřhranky. V Mikronésii si tyto žahavce vaří jako nesmírnou pochutinu, zatímco v Austrálii byla ve 20. letech objevena „mořská vosa“ s chapadly dlouhými přes pět metrů. „Mořská vosa“ se stala pro 70 lidí posledním spatřeným živočichem před jejich smrtí. Dnes se jí obávat nemusíme, jelikož v roce 1970 byl objeven protijed.
Zastavíme-li se u 3. třídy polypovců, každému se jistě vybaví rozsáhlá skupina sladkovodních živočichů – nezmarů. Při otázce, proč se jim dostalo takového pojmenování je lehká, ale i snadno vyvratitená odpověď. Když nezmarovi velkému okolo 1cm, odříznete číst jeho těla, po určité době místo jednoho nezmara naleznete rovnou dva. Od jeho rychlé regenerace dostal pravděpodobně svůj název. Přesto nezmar nevydrží vše. Například působení chemické sloučeniny mu naopak silně škodí Při jednom výzkumu obrátili vědci živočicha naruby, propíchli ho štětinkou a vyčkávali na smrt. Místo ní se buňky přemístily na své pozice a organismus mohl žít dál.
Podle Guinessovy knihy rekordů z roku 1995 je nejnebezpečnějším polypovcem Měchýřovka portugalská, která dokáže usmrtit člověka, i když sama už dávno nežije.
Poslední třídou jsou korálnatci, známí jako tvůrci krásných korálových ostrovů a útesů. Už staří Římané vyráběli z Korálu červeného náhrdelníky a v každém mořském akváriu nesmí chybět pomalu pohybující se sasanky, často symbiotizující s rakem poustevníkem či s klauny.
Kdo jsou to tedy ti záhadní mořští či sladkovodní živočichové? Jsou to žahavé a smrtící mnohobuněčné organismy, kteří se pouze snaží přežít. Ale také jsou to výborní stavitelé atolů s krásnými pestrobarevnými částmi těla.


Odborná úvaha
(školní písemná slohová práce)

Můžete volit buď mezi úvahou populárně-naučnou s publicistickými prvky, nebo úvahou s prvky výkladovými (na pomezí textu populárně-naučného a vědeckého). Své pojetí uveďte níže k vybranému tématu.
 Témata:
Jak se bránit manipulativním postupům masmédií
O třč. osobnostech (či dokonce celebritách) v našem showbyznysu
Možnosti mého budoucího uplatnění ve zvoleném vědním oboru
Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince

Číslo vybraného tématu: 4
Druh úvahy: populárně-naučná

Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince

 Dalo by se říci, že sklenka alkoholu před patnáctiletým pubescentem či pubescentkou je v dnešní době normou. Vždyť i tak mladý člověk je jistě náležitě poučen o následcích, ať už jde o odumírání mozkových buněk či ranní bolesti hlavy; je to tedy jeho věc. Ano, to asi je, ale pití alkoholických nápojů v tomto případě rozhodně nevychází z zralé úvahy, nýbrž z úvahy zcela jiné: nejsem dítě!
 Je zcela přirozené, že se mladí snaží napodobovat starší generaci (byť to vehementně popírají), a alkohol pro většinu dospívajících znamená další krok na cestě k dospělosti. Dalším možným argumentem pro pití lihovin může být i to, že u sklenky zlatavého moku se stírají mnohé rozdíly a naopak se stmeluje parta. Stranou ponechme otázku, zda je takový kolektiv skutečně pevný. Zda se nerozpadne, jakmile alkohol dojde.
 Jaké jsou tedy dopady? Záleží na tom, jestli mládežníci konzumují levný a dostupný alkohol, nebo kvalitní a pod vedením rodičů. V prvním případě jsou následkem falešné pocity dospělosti a soudružnosti, občas opilost a již zmíněná bolest hlavy. V případě druhém (a to je vyzkoušená metoda!) je to nechuť k laciným nakyslým patokům, které vám spolužák pravděpodobně nabídne na třídní oslavě. Jak rafinované a účinné!
 Abychom to shrnuli: asi není nutné lihoviny naprosto odsuzovat, nesmíme však zapomenout, že to jsou přece jenom drogy, byť legální. Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince zahrnují širokou škálu – od alkoholismu a páchání trestného činu pod vlivem. Můžeme jen doufat, že osvíceným a osvětovým přístupem se nám podaří ty vážnější důsledky minimalizovat. Vždyť jde o naši budoucnost.


Jednou po dlouhém čase jsme s rodinnou šli ven. Když jsme šli po {obec}<priv> zahlédli jsme že na větvích cvrlikají ptáci, roztály ledy v rybníce a že pod sněhem se objevila tráva. Ale třeba že lidé mají lepší náladu, protože začíná hřát a svítit sluníčko. Procházeli jsme se třeba v lese a hned jsme si všimli že ptáci si začínají stavět hnízda. Prodlužuje se den {a}<in> krátí se noc, takže už se blíží jaro. Viděli jsme také u souseda že první jarní květina je sněženka. Těším se už na jaro. <img rybník>


Lucie Stöklová
VII. A
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Popisuji mojí babičku Věru. Mám ji ráda a doufám, že ona mě taky. Na první pohled je babička vyšší a hubená. Její chůze je velmi rychlá. Zaujme nás na ni její blonďaté, husté vlasy. Babička už není zrovna nejmladší, takže má vrásčitý obličej, hlavně čelo. Obočí si upravuje do obloučku. Pod očima jí vystupuje malý nos.
Když spatříte babičku, tak neuvidíte nic jiného, než úsměv na tváři. Pusu má velmi upovídanou. Uši má někdy schované pod vlasy.
Babička je velmi hodná, ochotná a ohleduplná. Kdybych měla nějaký problém a obrátila se na babičku, vím, že by mi určitě pomohla. Lidi ji mají velmi oblíbenou, je pošťačka.
Jakmile je léto, svítí sluníčko, babička hned sedá na kolo a vyjíždí na výlet. Babička se bez kola neobejde. Letošní zimu se jí to vymstilo. Jela na kole a uklouzlo jí to na ledovce. Zlomila si rameno a zápěstí. Už je to lepší.
Další babiččina závislost je aerobick. Chodí cvičit minimálně 4x týdně. Moje babička je velmi sportovní a také proto se obléká sportovně.
Jsem ráda za to, že ji mám.


SOFOKLES
KRÁL OIDIPUS

Tato divadelní hra je ze starého Řecka, je to typické starořecké drama. Je to příběh s napínavým dějem a se špatným koncem. Kniha je kompozičně rozdělena na jednotlivá dějství a obrazy.
Jazyková stránka textu je poměrně složitá, autor užívá hodně přechodníků, ale ty vzhledem k době kdy byla hra napsána očekáváme.
Soudržnosti textu autor dosáhl tím, že věty se zvláštním způsobem rýmují o dodržují určitý rytmus. Celá hra je velmi dobře napsaná a svým poutavým dějem a vyvrcholením čtenáře nebo diváka určitě zaujme.


Tak tady žiji

Tak tady žiji,

v malém městečku na jihu Čech, v {město}<priv>. {město}<priv> je vám určitě dobře známa, protože je proslulá svým krásným zámkem ve windsorském stylu. Je také známa pro svou dlouhou historii, také mimo jiné pro měšťanský pivovar, bohužel již léta zavřený. Ale nabízí se zde také mnoho aktivit a sportovních příležitostí. Máme zde vynikající golfové hřiště, které nám všichni závidí. Také tenisových kurtů a fotbalových a basebalových hřišť je zde hojně. {město}<priv> si vybrali i představitelé evropského mistrovství v triatlonu – X-terra, další důkaz o {městské}<priv> kvalitě. Zkrátka {město}<priv> je zajímavé městečko, kterému se ne nadarmo říká Perla jižních Čech.

Pokud byste si na místním letišti zaplatili nějaký ten peníz za okružní let nad {město}<priv>, naskytl by se vám krásný výhled. Na kopci byste viděli zámek, bělající se ve slunci až oči slzí. Pod Zámeckou skálou se vine řeka Vtava ve svých nesčetných zákoutích, které skýtají mnoho úkrytů pro zdejší rybáře, kterých jsou tu plné břehy. Další, co byste spatřili, by bylo moře stromů kolem zámku, tedy zámecký park, který obklopuje zámek ze všech stran. Také byste si mohli všimnout velkého starobylého domu s oranžovou fasádou, na samém okraji zámeckého parku. Tedy mého domova.

Svůj dům mám opravdu rád, je v něm soustu míst, kam se schovat před světem. Tento dům má dokonce několik vlastních příběhů, ale o těch snad raději jindy. Tento dům je domovem mým, mých rodičů a bratrů, jako byl domovem mým předkům. Pokaždé, když se vracím domů, zvednu zrak na kopec na obzor a řeknu si: „Pořád ještě stojí“. Pak mě čeká náročný výstup po schodech do kopce, při kterém pomalu vypouštím duši. Nakonec stanu zadýchaný u domovních dveří a šťastný vklopýtám dovnitř.

V našem městě je nespočetné množství restaurací, hospod, hotelů a podobných podniků, které lapají kolemjdoucí turisty a nutí je utratit co nejvíc peněz, z kterých pak naše město vzkvétá. Vím, že bych to neměl říkat, ale v jedné takové hospodě trávím dost času i já. Scházíme se tam s bývalými spolužáky, kamarády i sousedy. Je to druh určité komunikace, protože jinde se nesejdeme, a byla by určitě věčná škola na sebe zapomenout. Zkrátka, všechny naše hlubocké hospody jsou skvělé a mají to, co by měla většina mít. Dobré pivo, usměvavý hospodský a čisté sklenice.

U nás je každý sousedem. {město}<priv> má přibližně 10 tisíc obyvatel, což určitě není na obecní město mnoho. Když se projdete po hlavní třídě, potkáte většinu svých známých, sousedů, přátel a příbuzných. Ve velkých městech kolem sebe lidé chodí, nezdraví se, vrážejí do sebe a v dopravních zácpách na sebe neslušně pokřikují. Ale na {město}<priv> je tomu jinak. Všichni se s úsměvem zdraví a kdykoli se potkají, navzájem si drží dveře v samoobsluze a pomáhají starým paním s nákupem do kopce. Ani dopravní tlačenice u nás nemáme. A večer, večer se všichni staří známí, ale i neznámí, sejdou na terase v místní krčmě, aby dle starého zvyku poseděli a poklábosili. Zkrátka, {městští}<priv> obyvatelé jsou vždy přátelsky naladěni.

Někteří lidé nazývají {město}<priv> vesnicí. S nimi bych si to rád ručně vyřídil, protože {město}<priv> byla uznána město před nejméně stopadesáti lety. Tak kdo ještě neuvěřil v jedinečnost {město}<priv>, mohl bych mu ještě dlouho a dlouho vyprávět, až bych ho nakonec přesvědčil a on by vzdal městu hold. Tak tedy, tohle je naše město, které bych nevyměnil za žádné jiné. Tak tady žiji, den za dnem, v {město}<priv>.

Osnova: Úvod: město {město}<priv>

Stať: a) pohled z ptačí perspektivy

b) můj dům, můj hrad

c) naše město uvnitř

d) {městští}<priv> občané

Závěr: {město}<priv>, a vesnice?


Martin Čumpelík – Ptačí chřipka

 Martin Čumpelík ve svém díle Ptačí chřipka ztotožnil v zajímavém kontrastu utrpení Ježíše Krista s děsivou vizí nemoci, která se stala hrozbou moderního světa.
 V podstatě se jedná o zmenšený model kříže, na kterém na místo Krista trpí umírající labuť. Už vzhledem k volbě tématu je jasné, že se jedná o umění postmoderní s morbidními prvky dekadence.
 Tento do jisté míry děsivý výjev je vytvořen z nelakovaného dřeva pokrytého temperovými barvami. Běloba labutě ostře kontrastuje s tmavě hnědým křížem; celkového efektu bolesti a zmaru je dosaženo několika tahy červenou temperou v místech ptačích křídel a trupu.
Ironického nádechu dodává dílu plechová tabulka s vyrytými znaky HSNI v místech, kde Ježíšův kříž nesl nápis ANRI. Symbol ptačí chřipky je postaven proti zkratce židovského krále.
 Celkový dojem z díla je pozitivní; myšlenka labutě přibité na kříž je nápaditá, parafráze na Ježíšovu smrt v této souvislosti v dobrém slova smyslu překvapivé.


Osnova

1, Štědrý den

2, večeře

3, saláta a ryby

4, stromeček

5, rozbalili dárky

6, Notebook

Štědrý den

K večeři jsme měli salát a rybu nebo řízek. Po večeři se šlo ke stromečku, kde jsme si rozbalili dárky.

Největší radost jsem měl s Notebooku, ktery jsem si moc přál.

Dostal jsem ještě DVD Transformers dvě, a helikoptéru na ovládání.

Darky se mi moc líbyli, jsem spokojen, a užil sem si heské Vánoce z přáteli a rodičema.


Ježíšek verzus Santa Claus

Za dětství mé babičky se Vánoce slavily tak, že se sešla celá rodina u slavnostní tabule. Děti věřily, že když se postí, tak uvidí zlaté prasátko. I já, když jsem byla malá, jsem věřila, že pro můj dopis přiletí anděl a když budu hodná, tak pod stromečkem najdu to, co si přeji.
A dnes? Myslím, že hodně dětí si při slově Ježíšek představí vousatého pána v červeném obleku a média jejich představu jen podporují. Většina vánočních ozdob je čevená, na balících papírech, dárkových taštičkách a ve vánočních pohádkách uváděných v Česku se objevuje Santa Claus.
Za několik generací podle mého názoru vymizí představa Ježíška jako pacholátka v jesličkách a na jeho místo nastoupí onen pán v červeném, co pije Coca Colu a jmenuje se Santa Claus.


Kallmünzerová, N, V. B, 07/08

3. října
Vyprávění – reprodukce textu

Příhoda z prázdnin
a) Tomášova příhoda u rybníka.
b) Tomáš ji vypráví.
c) Petr se začal topit a volat o pomoc.
d) Tomáš Petra zachránil.
e) (Za to Tomáš zasluhuje pochvalu.)

Stalo se to u rybníka, kde Tomáš skákal z můstku. Uviděl Petra jak se topí. Bez váhaní plaval pro Petra. Vytáhl ho z vody a tak mu zachránil život.


„Čteme pro vědomí, že nejsme sami.“

Čteme pro vědomí, že nejsme sami. Nevím, jestli bych tak úplně souhlasila s tímto tvrzením. Položme si otázku, proč vlastně čteme. Čteme, protože nás to baví, protože musíme, ale hlavně protože to umíme. Důležité je i to, co čteme. Když se začneme bavit o čtení, hned se mi v mysli vybaví knížka – pořádná tlustá kniha s hezkým obalem a krátkými kapitolami, protože ty čtu nejradši – ale číst se dají i noviny, časopisy, nápisy na reklamních plakátech u cest nebo v dopravních prostředcích a v polsledních letech také e-maily či smsky.

Už dlouho stále víc a víc slyším, že mladší generace stále méně a méně čte, že už pro ně knihy nejsou tak důležité jako dřív pro generace starší. Nevím, asi je to pravda...

Ale vraťme se zpět k původnímu prohlášení. Myslím, že není tak úplně pravdivě, aspoň u mě. Zdá se mi, že tahle věta platí, pokud čteme o někom, kdo skutečně žije, a nemusíme se o něm dozvědět pouze z knížek. Když o někom čtu v novinách nebo časopise, tak první, co mě napadne, určitě nebude, že nejsem sama, ale pak si třeba uvědomím, že s tím člověkem mám něco společného, že například má nebo měl problémy, které by se daly přirovnat k těm mým, a pak mi začne být sympatičtější. A příště si o něm možná zase přečtu a dozvím se, že je na tom líp, protože už některé své problémy vyřešil, tak jako já, ale další se zase objevily. A tak budu vědět, že nejsem sama, kdo musí pořád něco řešit. Mnoho lidí se snaží vcítit do některých knižních hrdinů a přemýšlí, jak by se asi zachovali v té a té situaci. Když se pak někomu stane něco podobného jako tomu hrdinovi, řekne si: „Nejsem sám, komu se to stalo.“ Někdy vás to může povzbudit, někdy ne. I já si někdy říkám něco podobného, ale ne zrovna moc často. A myslím, že nečtu proto, abych věděla, že nejsem sama, protože mám to štěstí, že vždycky je tu někdo, s kým si můžu popovídat, zavolat mu nebo prostě napsat. Čtu proto, že mě to baví (tím nemyslím povinnou četbu, i když i na té se většinou dá najít něco zajímavého). Čtu, když jsem doma a nemám, co dělat, když jedu autobusem nebo metrem, nebo když na někoho čekám. Čtu, protože mě to naučili a protože bez čtení bych se neobešla. A myslím, že kdybych nečetla dlouho žádnou knížku, tak by mi to asi dost chybělo. Ale ne proto, že bych pak nevěděla, že nejsem sama.

Myslím si, že když nám napíše přítel, a je jedno, jestli pošle dopis, pohled, e-mail nebo jenom krátkou smsku, tak jsme rádi, že si na nás vzpomněl a když si to přečteme, tak víme, že nejsme sami, že na nás někdo myslí a má o nás starost. A můžeme mu odpovědět, aby i on věděl, že není sám.


II. slohová práce

Kateřina Holubová
I.C
8. června 2005

Tak tady žiji
Osnova:
Úvod - čekání
Hlavní Stať – přechod
ulice
pocity
Závěr – zamyšlení
Stojím před velmi frekventovanou ulicí. Auta se kolem mě míhají jako mžitky před očima. Snad je to tím, že je pátek odpoledne a každý se snaží utéci domácímu stereotypu někam pryč, na chatu, do přírody. Zkrátka pryč z tak krásného místa, jako je domov. Já to mám naopak. Většinu času v roce jsem mimo své pevné zázemí a přesto se jedině tady cítím doma. A už stačí tak málo. Přejít asfaltovou čáru po bílé proužkované zebře a projít snad až nastotisíckrát prošlapanou ulicí Žižkova.
Zvuk motorů pomalu mizí a zdá se, že se provoz na dlouho očekávanou chvilku uklidnil. S hlubokým nádechem vykročím a překážka je za mnou.
Jak pospíchám, koukám do země, aby mi cesta rychleji uplynula. Nemusím hlavu ani zvedat a moc dobře vím, že právě po levé straně míjím oční ordinaci. A po pravé straně bydlí velmi hodná stará paní, která mě jako malou převáděla přes to asfaltové nebezpečí, aby se mi nic nestalo.
Cesta vede mírně do kopce. Ulice je poměrně úzká a potemnělá. Jsou tu jen dvě postarší pouliční lampy, které jako naschvál často zapomínají svítit, když se k večeru vracím domů.
Poslední dům na konci ulice už se na mě usmívá. Teď již se zvednutou hlavou zrychluji tempo. Taky se mi na tváři začínají tvořit ďolíčky od úsměvu, protože hned za ním je ten náš domov. Vplouvá do mě pocit úlevy. Jako bych se snad bála, že tam nebude, jako by snad mohl utéci. Každopádně mi neutekl, stojí stále na svém místě. Na místě, kam se vždy mohu vrátit. Kde na mě čeká mamka s tátou. Kde mám svoje místo, svůj pokoj. Svoje soukromí, své vzpomínky, svůj klid, lásku, bezpečí.
Bylo by asi nesmírně těžké nemít se kam vracet. A necítit nikde všechno to, co jsem popsala. Bez domova není pro co bojovat. Kam přinášet a ventilovat své úspěchy i neúspěchy. Každý by měl mít někde pocit domova. Domova, ve kterém hrajou hlavní roli ti nejbližší, kteří ho se mnou sdílí.


Nikola Kolmistrová
VII. A
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Můj bratr

Můj šestnáctiletý bratr má vypracovanou a sportovní postavu. Většinou chodí rychle, ale dokáže být i pomalý jako šnek. Normální hlavu zdobí černé vlasy. Nosí je buď vyžehlené nebo nagelované, ale jakkoli mu zakrývají uši, na kterých září stříbrná naušnice.
Pod hustým obočím se lesknou čokoládově hnědé oči, mezi kterými vystupuje normální nos. Směje se na nás výraznýma rtama, které zakrývají dva řádky bílých zubů.
Nosí můj nejoblíbenější styl oblečení. Úplé džíny, růžová trička, svetry a velké pásky nesmějí chybět v jeho skříni.
Hned na první pohled si všimnete jeho širokých ramen a dlouhých nohou. Hraje fotbal za Slavia Praha.
Není to zrovna Einstain, nerad čte a školu nemá zrovna moc v lásce.
Jeho nedostatky ale zakryjí řada pozitivních vlastností. Pokud jsem v bezradné situaci, dokáže mi pomoct, rozesmát mě nebo najít nějaké rozumné řešení.
Když jsme byli asi o 2 roky mladší, nedokázali jsme být společně v jedné místnosti. Donekonečna jsme se hádali, prali se a neustále jsme na tom druhém viděli něco špatného. Ale od doby, co si našel holku, se kterou je už rok a čtvrt, se všechno dalo do pořádku. Je na mě hodný, milý a přátelský.
Samozřejmě že občas nějaká hádka mezi námi proběhne, ale už nemám chuť dát mu facku.
Přeci jenom je to můj brácha a já ho mám ráda.
Je to jedna z osob, pro kterou bych udělala cokoliv na světě. <smajlík>


Proražení lebek už raritou?

Možná jste se už doslechli o způsobu řešení politických problémů v Zimbawe. Morgan Tsvangirai byl po své demonstraci zatčen a mučen policií.
Momentálně leží na jednotce intenzivní péče a jsou podezření na zlomeniny lebky.
Je zřejmé, že po demonstraci někoho zatknou a týrají ho jen tak pro radost. Jistě, to je přece v pořádku, jak jinak také respektovat lidská práva?


Příběh z naší rodiny

OSNOVA: I. úvod

II. stať: a) Poznání podvodního světa

b) Můj zachránce

III. Závěr

Tento příběh bych nazvala: Mé poznání podvodního světa. Děj nás přenáší na naší rodinnou chatu. Rázem se ocitáme v jižní Morave na Vranovské přehradě.

Jsou letní prázdniny. Krásný slunný den. Tento rok se učím plavat. Když přeskočím v čase, plavat jsem se naučila na jedničku, ale my jsme teprve na začátku příběhu. Jak jsem už řekla, je krásný den, učím se plavat. Všichni máme prozatím na tvářích úsměvy. Zrovna jsem se chtěla jít koupat, když přišli příbuzní na odpolední siestu. Tím se můj životní zážitek z vody oddálil. Celá návštěva probíhala relativně v klidu. Kafe, čaj a mramorová bábovka. Hlavní téma bylo samozřejmě plavání. Když jsem se po chvíli začala nudit, dostala jsem nápad jít se koupat. Já jsem ještě neuměla plavat a nikomu dospělému se nechtělo. I když jsem měla plný žaludek, stála jsem si za svým. Rodiče ustoupili a já jsem se s vítězným úsměvem šla převléknout. Došla jsem si pro lehátko a už jsem pádila k vodě, jen ohnivá čára za mnou zůstala. Celá natěšená na koupání. Jenže osud mi nepřál v mojí radosti. Zapomněla jsem si rukávky v chatě. V tu chvíli to nikomu nedošlo ani mě, ani rodičům, kteří na mě koukali s bábovkou v ruce. Dala jsem si lehátko na vodu a už už jsem se připravovala ke skoku. V tom na mě mamka zakřičela a ja jsem se otočila. Toto otočení mi bylo prokleté. Poté jsem se rozběhla. Odraz. Skok. Kdybych dopadla na lehátko, tak teď nemám o čem povídat. Jenže mezitím já jsem nedopadla. Mezitím, co jsem poslouchala mamku, proud vody mi odnesl lehátko o kus dál než jsem dopadla. To jsem ale už nevěděla o světě. Jen rukama a nohama jsem okolo sebe máchala. Chvíli jsem byla nad vodou, chvíli pod vodou.

Do teď přesně nevím, kdo mě vytáhl. Říká se, že to byla sestra, avšak tomu se brání bratr. Ten si stojí za tím, že on mě vytáhl. Prý to bylo takto: jakmile jsem začala křičet, bratr se rozběhl za mnou. Už už byl po kolena ve vodě, uvědomil si teplotu vody. Pro něj byla studená. Začal se osmělovat, jak kdybych se netopila. Na to se už nemohla dívat sestra. Běžela k vodě, bratra odstrčila. Skočila pro mě a vytáhla mě. Když si to teď čtu, dávám za pravdu sestře. On by mě snad nechal utopit, jen aby se osmělil.

Teď se tomu směju, ale v tu chvíli jsme všichni měli na tvářích vyděšené výrazy. Vše dopadlo dobře, jsem živá a zdravá. I přes tento zážitek jsem vodní živel a vody se nebojím.


1.11.2006
PETR BOHUSLAV, 2.C
1. písemná slohová práce
Stoletá válka (Francie, Anglie)
(Mluvený referát)

Osnova: I. úvod
a) pozdravy davům
b) úvod o stoleté válce
II. a) tehdejší doby <bod b) škrtnut, nepřečíslováno>
c) začátek války, bitvy
d) Johanka z Arku
e) Konec války
III. Závěr

Takže zdravím diváky, dneska bych vám chtěl něco povyprávět o světové válce!
Jak jistě víte, tato válka se odehrávala mezi Francií a Anglií, byla pořádně drsná. Jak vyplylvá z názvu trvala pře sto let. (od roku 1337 – 1453) Určitě jste někdy slyšeli o udatné tvrďačce – téměř legendární Johance z Arku. O stoleté válce bylo vydáno nespočet publikací a natočeno několik filmů. No a samozřejmě tento referát.
Ve Francii skončila vláda Kapetovského rodu a anglický panovník Eduard III. odmítá příslušníkům rodu Valois nárok na korunu. Byl po matce Kapetovec.
Napětí přerostlo natolik, že angličané roku 1337 potopili několik francouzských lodí u Flunderského pobřeží. Potom následovala další drtivá porážka Francouzů v Bitvě u Kresčaku, kdy se Angličané vylodili a doslova z nich udělali sekanou. Následovali další porážky Francouzů a roku 1420 si Jindřich V. zajistil křesílko. Ale k jeho smůle ho nečekaně zkolila nemoc. Frantíci znovu začli tasit meče. Rozpoutalo se hotové peklo. Objevila se Ona.
Johanka z Arku. Domorodá divoška, co neznala slitování. Svým mečem a drtivou ranou našla si cestu, s Francouzským vojskem pomohla ke korunovaci Karlu VII. z rodu Valois. Na tuto hrdinku ani anglické šípy nestačily, zřejmě byla středověký „Jedi Knight“. V roce 1431 ji Burgundský oddíl „sitů“ zajal a předal angličanům. Nasledovala už jen pyrotechnická show. Upálením Johanky, ale už válku zvrátit nedokázali. Roku 1453, museli pevninu opustit.
Děkuji za pozornost!


Už odmala jsem si přál nějaké zvíře, ale táta nikdy nebyl moc velký přítel zvířat, takže mě vždy velmi rychle utl, už když jsem se jen na toto téma nadechoval. Chtěl jsem křečka, ale ten prý moc smrdí, králík dělá velký kraval, kočka je nevděčná, u rybiček nemáme místo na akvárium, o psa bych se nedokázal postarat<.> Vždy to bylo stejné. Menší náznak o zvířeti v naší domácnosti a vždy následovala půlhodinová přednáška. Přitom psa jsem si přál ze všeho nejvíc. Nechápu proč si táta myslí, že bych se o něj nedokázal postarat. Řekl bych, že jsem nato docela připraven. Četl jsem snad veškeré knížy o výchově, viděl hodně dokumentů, takže mě snad nemohlo nic překvapit. Bohužel se mi stále nedostávalo základní věci a to psa. Když už jsem si pomalu začal zvykat, že zvíře v naší rodině asi nikdy nebude, přišel šok. Jednou večer při tradiční rodinné poradě, která většinou končí hádkou, proběhla velmi uspokojivě. Asi hlavně proto, že táta přišel s návrhem o pořízení psa. Nejdřív jsem si myslel, že táta byl na nějaké oslavě a v dobrém rozmaru si dělá legraci. Asi minutu jsem na něj jen tupě zíral. Delšímu trapnému tichu táta naštěstí zabránil otázkou: „Ty nemáš radost?“ Měl jsem a to obrovskou. Nemohl jsem tomu uvěřit, budu mít psa. Uprostřed mého plánování budoucnosti se psem mě vyrušil táta menším dodatkem: „Má to menší háček.“ No nazdar, nesnáším, když přijde nějaký ALE. „Jde o to, že ho budeme mít jen na jeden rok a pak ho musíme vrátit do výcvikového střediska, kde ho budou další dva roky vycvičovat pro soužití se slepcem. My ho máme za ten rok naučit jen základní cviky jako: sedni, lehni...“ Přišlo mi to divný. Přece nemůžu mít psa a pak mu za rok jen tak říct: „tak čau“, když jsem chtěl psa, chtěl jsem ho napořád. „Kdyby nebyl vhodný, tak si ho můžem nechat, ale s tím moc nepočítej. Tak co bereš to? Alespoň mi dokážeš jestli se dokážeš o něj postarat, pak si můžem pořídit vlastního.“ Samozřejmě jsem se nenechal dlouho převlouvat a už za měsíc jsme naklusali do výcvikového střediska, kde nám měli předat nový rodinný přírustek. Bylo to dost rozlehlé místo. Na část, kde se nacházeli lidé se svými psy a ukazovali co všechno je naučili a naopak vychovatel jim vysvětloval co dělaji špatně, jsme byli upozorněni paní, která nám měla předat psa. „Alespoň jednou za dva měsíce byste se tu měli ukázat a absolvovat tento asi dvouhodinový výcvik.“ Paní ještě pořád něco mele, rodiče podepisuju jeden papír za druhým, když ho konečně přinesou. Zrejmě je asi po obědě, protože má po celém čumáku XXX kaši. To už si nás, ale velmi zvědavě prohlíží. Dokonce, párkrát štekne aby dal najevo, že je mezi námi.

Konečně jsme doma. Rodiče mají trochu odkrvenou ruku od neustálých podpisů, ale to už si Rocky, jehož jméno na nás paní stihla ještě zařvat, když jsme odtamtud prchali, si začal uvelebovat ve svém novém pelíšku.

Rok, který následoval byl skvělý. Samozřejmě se to neobešlo bez problémů. Občasné vztekání po dvouhodinové procházce, kdy svou denní potřebu vykonal doma před zrcadlem, občasné hysterie, kdy jsme ho honili po celém okresu. Velká zábava, když si nějaký naivka dovolil vzít Rockyho na vodítko a vrátil se potrhaný od XXX, kterym zrovna proletěl nebo špinavy od bláta, po kterém jel dobrý kilometr než se konečně vymotal a pustil z vodítka. Časté záchvaty pláče, když někdo přišel domů a objevil své věci roztrhané na několik kousíčků. Museli jsme také omezit i svoje výlety do společnosti, ktere se s naším mazlíčkem nedali podnikat. Mazlíček to byl doslova hlavně u táty. Rocky bez něho neudělal ani ránu. I když byl jak hrom do police, vnesl do našeho rodinného stereotypu příjemnou změnu. Na den, kdy se budeme muset s ním rozloučit jsem se nesnažil myslet, ale bohužel vše uteklo rychle a my ho ráno měli přivést. Nemohl jsem tomu uvěřit, ale najednou byl pryč. Když jsem přišel ze školy, najednou tu nebyl, aby mě přivital jako tomu Bylo po celý rok. Hrozně nám všem chyběl. Louceni bylo mnohem težší než jsme čekali. Rodiče přišli s návrhem, že bychom si měli pořídit co nejrychleji vlastního psa<.> Rychlého aktu se kupodivu chytil táta a do tydne už měl kontakty. O Rockym jsme zatím neměli žádné zprávy, ale i přesto se máma snažila jim dovolat. Alespoň se jednou za účty za telefon nenadávalo jen mně. Po čtyřech měsících se narodila štěňata, z kterych jsme si mohli vybrat našeho nového mazlíčka. a za další dva měsice jsem ho už měli doma. Konečně bylo zase živo. O Rockym nám bylo řečeno, že absolvuje vycvik tak jsme jen doufali, aby se měl dobře. V nečekané chvili však přišel telefon, že Rocky byl předán zatím nějake rodině. Jeho divoká povaha se nehodila na vycvik pro slepce. Jenže Rocky jim i přestal jíst a neuvěřitelně rychle ztrácel na váze. Bylo nám nabidnuto, že nám ho vrátí zpět. To byla příčina naši další rodinne schůze. Já jsem okamžite ohlašoval, že chci, aby se znovu vrátil, ale rodice viděli trochu černě výchovu dvou velkych psů v panelovém bytě. Bouchám dveřmi, a běhání XXX , tak jsem jen čekal na ortel, který vyřknou rodiče. Máme přece chalupu, kam často jezdíme, nebudou pořád zavrený v jednom byte. Pořád jsem nechápal nad čím rodiče přemýšli. Telefon, který byl ze strany střediska asi velmi akutni, sklidil přece jen ovoce a zanedlouho se k nám měl vrátit Rocky.

Bylo to super, před rokem jsem už vzdaval jakoukoli myšlenku na psa a najednou budu mít dva. Bude to chtít hodně silné nervy, ale věřim, že to zvládnem. Za tu radost, kterou nám poskytnou neškodi menší hysterie.


Oleksišák, Jaroslav, V. C, 07/08

23. října
Reprodukce textu
Liška dostala chuť na kohoutka. Pustila se rychle zanim, už se naněj nemohla dočkat ale kohoutek vilezl na strom. Liška se zastavila mrkala naněj a radostně mu řekla, už budeme přáté všichni kohoutci a lišky můžou být konečně přátelé coti na to.
Když slezeš dolů damesi přátelský polibek vůbec se mně neboj a sles dolů.
To jsi mně potěšila liško hned ktobě slezu ale počkej ještě chvilku vidím jak jsem běžej psi, liška se lekla ale na kohoutka jí hned přešla chuť.
Nashledanou kohoutku a ten polibek si necháme na jindi mám mnoho práce a dala se do běhu běžela tak rychle co jí nohi stíhali, mislela si totiž že jí jsou psi v patách, ale netušila že jí kohoutek napálil, zatím co liška utíkala, kohoutek si seděl nastromně a smál se jí.

Osnova
1. Kohoutek na větvi		5. Kohoutek vyzrál nad liškou
2. Sladký hlásek
3. Přátelský polibek
4. Kohoutkova lest


Slohová práce školní

Robert Polák 12. ledna 2006
2. C

Téma: 1. Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
2. Kalamita (volný stylový útvar)
3. Probouzím se, je neděle ráno (volný stylový útvar)
4. Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (úvaha)

Probouzím se, je neděle ráno
„Včera neděle byla, včera byl hezký čas, včera neděle byla, za týden bude zas. Zpívá se v jedné známé písničce. Ale opravdu je neděle pro mě hezkým časem? Těším se na ni?
Je klid. Osm hodin ráno, venku první paprsky ozařují bělavé obláčky plující oblohou. Dům leží v tichosti, jak ve věčném spánku nenabírajícího konce. Vše vyruší jen zapraskání hodin oznamujících čas. Z temnoty odpočinku mě vytrhuje první naděje života – slunce. A probouzím se. Pomalu otvírám své oči, ale oslepující záře spolu s únavou je znovu zpět. Pokouším se dívat, bojuji. Všechny snahy však přicházejí nazmar.
Po těžkém zápasu konečně procitám znovu na svět. V celém tom zmatku rána se snažím uvědomit si co je za den. Je neděle. Moment! Kde jsem? Doma. Ne. Volám matku, nikdo se neozývá. Domov to není. U babičky? Také ne. S ní sice jsem, vidím ji, zdravím se s ní, však babičky byt to není. Kde? Jak jsem se tu vzal? Modrý pokoj se žaluzijemi v oknech. Na zdi pověšeny různé starobylé zbraně. Už vím. Znám jen jediný takový pokoj. Jsem u tety v Teplicích v bratrancově pokoji.
Začínám si uvědomovat co mě dnes čeká. První přichází myšlenka o návratu zpět do Budějovic. Netěším se na to. Jsem tady rád. Víkend byl moc krátký a čas nám opět bere naše krásné chvíle. Zachvíli vstanu. Zahájím tím svůj den spolu s vlnou zklamání. Den nestojí za nic. Stále mě tíží myšlenka mého odloučení od ostatních. Bude poledne, čas obědu. Dopoledne utíká tak rychle, ani jsme se neztihli nikam podívat, a už obědváme. Neděli nemám rád. Je pro mě nejdepresivnějším dnem v týdnu. Dnes se nemá nic dělat. Jak? Musím se připravovat na školu. Po dnešku opět následuje pád do temnot všedního dne a dlouhého odloučení od svých milých.
Ale tim se teď nebudu tížit. Je ráno. Venku již vše žije. A jen na nás záleží, jak nový den využijeme.

Osnova: 1) úvod
 2) stať – a) Je Ráno
 b) Kde?
 c) Neděle
 3) závěr


Návod na instalaci Microsoft Office 97

 Vložte CD do CD-ROM, popřípadě DVD-ROM mechaniky. Poté, co počítač vložený disk načte, spustí se titulní obrazovka instalačního průvodce.
 Klikněte myší na tlačítko pokračovat (v případě, že chcete instalaci nechat na později, vyberte možnost ukončit instalaci). V dalším kroku se objeví okno s kolonkami Jméno a Organizace. Tyto položky vyplňte (stačí vyplnit jen jednu) a klikněte na OK. Poté budete požádáni, abyste vámi vyplněné údaje potvrdili. V případě, že údaje souhlasí, dejte opět možnost OK, chcete-li je změnit, vyberte možnost Změnit.
 Po zadání správných údajů o vaší osobě )organizaci), zadejte do následujícího okna váš osobní jedenáctimístný CD Key (neboli klíč) a potvrďte OK. Tento klíč naleznete v pravém dolním rohu na zadní straně obalu instalačního CD.
 Na základě zadaného klíče vám bude přidělen tzv. produkt ID, který je důležitý pro další spolupráci se společností Microsoft. Abyste mohli pokračovat dále, musíte znovu kliknout na OK.
 V následujícím okně vyberte, kam program nainstalujete. Pro méně zkušené uživatele je vhodné předdefinovanou cestu neměnit dát rovnou OK, ale je i možné vybrat cestu jinou pomocí tlačítka Změnit.
 Nabídka, která se objeví po vybrání cesty, vám umožní zvolit typ vlastní instalace. V nabídce je možná typická instalace, volitelná instalace a spouštět z CD-ROM. Vyberte jednu z možností (pro méně zkušené je doporučená typická) a poté dojde k samotné instalaci.


„Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize a to proto, že sami ani nechtějí žít, nýbrž chtějí se dívat na život jiných.“ M. Machovec

Nedávno jsme se na psychologii zamýšleli nad tématem hledání sama sebe, sebeuplatnění a hledání té správné životní cesty. Jakmile nemá člověk již od dětství pocit, že může vyslovit jakýkoliv svůj názor, že argumentovat neznamená hned se s někým hádat, a že má něco jako vlastní prostor, ve kterém se může rozvíjet, rozhodovat, popřípadě jiný svět kam může vždy utéct, ale s vědomím, že se musí vrátit do reality a pokračovat v “boji“, začne ztrácet sám sebe. To je podle mého názoru ta nejhorší věc, která člověka může potkat.

Každému z nás se vybaví vzpomínky z dětství, ať už ze školky nebo školy, kdy měl touhu bavit se s lidmi, které považoval za nejoblíbenější. Snažili jsme se s nimi bavit a často utvořit i rádoby přátelství. Vždycky prostě existují silnější jedinci, a ti nás svými názory chtě nechtě ovlivňují, na tom však neshledávám nic špatného. Ale všeho s mírou. Později byste si už totiž nemuseli uvědomovat, že to, co plyne z vašich úst, se vašim myšlenkám vůbec nepodobá. Čím se však stáváme staršími, stáváme se i chytřejšími a sebevědomějšími. Proto pro některé z nás už je nesamostatnost a cizost minulostí. Zůstávají tu však lidé, kteří to nedokážou a stále jsou nesebevědomí a nesví jako dřív. Jenže když jste starší, chtě nechtě si to uvědomujete. A proto utíkají, ale ne do světa snů, ideálů, ale k televizi.

Nikdy jsem nechápala jak někdo může sledovat ty uřvané telenovely. Jenže když jsem se zaměřila na charaktery těchto lidí, možná jsem to pochopila.

Buď v nich najdou to, co v životě postrádají, nebo naopak můžou sledovat osudy postav, které jsou ještě černější než jejich. Nejspíš jim to přinese uspokojení, že nejhůř na tom ještě nejsou. Někteří lidé se na tyto seriály, filmy nebo na cokoliv, co v televizi můžeme vidět, upnou tak, že začnou mít zkreslenou představu o tom, co je život. Může to být projev slabosti, ono je snadné říct, že ta či||ona postava se měla zachovat tak a tak, že v jejich případě bych rozhodně jednala jinak, ale ono něco komentovat je opravdu lehké. Narozdíl od činů. To oni vědí, začnou tedy kritizovat je na místo toho, aby se zamysleli nad sebou. Utíkají před “vlastním já“. K tomuto způsobu útěku bohužel přispívá dnešní doba a trend.

Na druhou stranu i já někdy utíkám, někdy mám chuť podívat se i na romantické filmy. Důležité je, aby se člověk uměl vrátit. Prorvat se tou životní cestou a až bude člověk starý, mohl se ohlédnout za svým životem s respektem a pocitem, že něco dokázal. Nedokážu si představit, jaké by to bylo, kdybych si tohle nemohla jednou říct. No, nejspíš byste mě našli u televize. A na co bych se koukala? Na jednu telenovelu za druhou.


Slohová práce školní

Andrea Váchová
2. A								14. ledna 2008

Má oblíbená postava
Osnova:
I. Úvod
II. Stať: a) vzhled
 b) povaha
 III. Závěr

Můj nejoblíbenější žánr je science fiction. Díky jednomu časopisu jsem se dostala i k žánru fantasy a následně ke jménu Terry Pratchett a Úžasná Zeměplocha. Hned jsem si tuto bláznivou sérii zamilovala a mojí oblíbenou postavou se stala postava smrtky – Smrť. Nezdá se vám to, když se řekne ta Smrť? Tak to bude tím, že to není ta Smrť. Ano, na Zeměploše je „zubatá“ muž (pokud to tak jde říci). Netrvalo mi ani příliš dlouho oblíbit si Smrtě, přestože se v knihách objevuje velmi mnoho zajímavých postav a hrdinů. On je prostě jedinečný. A to ani ne svým vzhledem, jako spíše svou, řekněme, zvláštní myslí.
Když se u nás řekne smrtka, tak si člověk představí vysokou postavu kostlivce, který je zahalen do černého pláště s kápí a v ruce drží kosu. A, budete se asi divit, na Zeměploše je to také tak. Smrť je vysoká (velmi vysoká) postava v plášti černějším než sama černá barva. Z temnoty jeho kápě modře září oční důlky, ve kterých se zrcadlí celé galaxie a vesmíry. Čepel jeho kosy je tak ostrá, že dokáže přetnout i vítr nebo slova. Ta neuvěřitelná ostrost také modře poblikává. Kosa musí být tak ostrá, aby mohla oddělit duši od těla. A aby mohl Smrť zvládnout všechnu svou práci, jezdí na koni jménem Truhlík (to už něco vypovídá o jeho povaze). Truhlík je úplně obyčejný pozemský bělouš z masa a kostí, který se ovšem dokáže pohybovat velmi, velmi rychle, a to dokonce i vzduchem. Smrť totiž bydlí mimo Zeměplochu. Smrť disponuje jedním výrazným povahovým rysem – snaží se co nejvíce podobat lidem. A to nejen svým chováním nebo stylem života, ale i svým nitrem. Jednou se rozhodne, že chce umět zapomínat. Tak se zkouší opít, pije ze Studny zapomnění, přidá se k armádě, ale bohužel mu nic z toho nepomůže. Jeho dům je postaven snad ve všech historických slozích a je u něj přistavěno bludiště, ve kterém se Smrť nedokáže ztratit a golfové hřiště na kterém se nejen dokáže trefit do jamky, on se nedokáže netrefit. V domě má ložnici, přestože nespí, koupelnu, přestože se nekoupe a dokonce i pokoj pro hosty. Je zkrátka lidmi posedlý. Smrť je také velmi svědomitý. Když nemůže najít místo, kde má někoho „převést na druhou stranu, tak je z toho velmi rozmrzelý. Svou práci vykonává bez emocí, protože by to ani jinak nešlo, buď by se zbláznil nebo by Zeměplocha byla plná lidí, kteří měli zemřít, ale Smrťovi jich bylo líto. Jinak je Smrť rozhodně schopný citů. Dokonce má dceru a vnučku, které postavil na zahradě houpačku. Dokáže se rozčílit, jako když propustil svého učně, protože odvedl jinou duši než měl a ještě k tomu se zamiloval do Smrťovy dcery. Smrť velmi miluje Zeměplochu, mnohokrát ji zachránil, a to i když ji nedovedl na pokraj zkázy zrovna on sám.
Závěrem bych snad řekla jen to, abyste neodsuzovali člověka (nebo kohokoliv jiného) podle prvního dojmu nebo podle vzhledu. U Smrtě byste se určitě spletli


Stůl paní učitelky

Když vejdete do 5. třídy, tak jako první uvidíte stůl paní učitelky. Vypadá jako nový, ale je starý a nově natřený. U stolu je černé pracovní kreslo. Přes den je tam bordel, ale když paní učitelka odejde je hezky uklizený. Pod ten stůl se paní učitelce schovávame a i když je tam devět šuplíků vejde se nás tam pět. Tužky patří do keramického hrnečku. Na stůl patří také krásná kytka. Stůl paní učitelky je moc hezký.


Interpretace první strofy první runy v Kalevale

Moje mysl po mně žádá
Mozek můj mě ponabádá,
Abych jal se vyprávěti,
Abych spustil píseň rodnou.
Slovy ústa oplývají,
Hláholy z nich vytékají,
Po jazyku pospíchají,
Brány zubů otvírají.

Autor popisuje, co ho vede k vyprávění celé runy. Potřebuje nám sdělit, proč nám bude runu „zpívat“. Avšak v posledních čtyřech verších popisuje, jak bude zpívat. Text je veršovaný a plynulý. Má rytmus a rým. Slovosled je upravený tak, aby se celý text lépe rýmoval např. Lovy ústa oplývají = ústa oplývají slovy.
Jazyk je spíše knižní. Místo infinitivů končící na –t jsou v 3. a 4. verši infinitivy končící na –ti. Asi nejvíce zastaralé slovo jsou hláholy


Rožnov pod Rožnov, 6. června

Ahoj Evo,

cesta byla sice dlouhá, ale {bavilo}<ni> mě to.

Je tu moc krásně. Už jsme se byly projít ve městě a ve velkém skanzenu. Zítra půjdeme do velkého obchodu s kamínkama a potom půjdem do restaurace.

Pozítří jsme si domluvily grilování s tetou Evou a já si ještě budu hrát s malou Evou.

Máme malý domeček a v něm bydlíme. Je přímo vedle Bečvy.

Ahoj, už se na tebe moc těším!

Eva

P. S. Budu moc ráda když mi odepíšeš.


Osnova:

1) Úvod - písmo

2) Stať – zásady mluvených projevů

– rozlišení slov a slovních tvarů

3) Závěr – nejvíce zdůrazňovaný požadavek jazykové kultury

Písmo a pravopis

Lidé si vytvořili soubory grafických znaků, kterým říkáme písmo. Naše písmo je hláskové, zaznamenávané písmeny. V češtině se píše latinkou.

Postupně se ustálily zásady, jak se mají mluvené projevy písmem zaznamenávat. Označujeme je názvem pravopis. Usiluje se o to, aby pravopis působil co nejméně potíží při psaní ne a při čtení.

Pravopis umožňuje rozlišit slova a slovní tvary, které v mluvených projevech znějí stejně (vír – výr, správa – zpráva). Dává nám možnost poznat, jak je slovo utvořeno (lidský, nejjemnější). A také jaké jsou vztahy mezi jednotlivými větnými členy (davy lidí čekaly – lidé mlčeli).

Bezpečné ovládání pravopisných pravidel je nejvíce zdůrazňovaný požadavek jazykové kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


Slohová práce školní
Syrovátková Pavla
12. června 2007
3. C

Knihy jsou mrtvým materiálem, dokud v nás neožijí
Kniha nebo moderní technika (televizor, počítač…)? Kdo v dnešní době, kdy všichni někam spěchají, raději sáhne po knize než po ovladači? Vždyť film, jehož zhlédnutí zabere mnohem méně času než kniha, nám umožňuje i vizuální vjemy a člověk pak nemusí namáhat svou představivost a fantazii. Kniha je pro mnohé spíš materiál na podpal nebo učebnice, nad níž se člověk trápí a nudí, nikoliv baví. Je kniha vážně jen ztráta času, unavené oči, trápení a nudu?
Tato otázka zní sice jednoduše, jenže odpověď na ni neexistuje do té doby, než každý z nás otevře a opravdu přečte pár knih. Pak ať lidé soudí (či odsoudí) knihy. Podle všeobecného názoru je film rychlejší, tudíž i zábavnější. Jenže nic se nedá srovnat s mým vnitřním rozpoložením, když knihu třeba jen držím v dlaních, natož když ji otevřu a začtu se. Doslova se ztrácím ve světě vět, slov a písmen.
Kniha na mě má spoustu vlivů. Nemohu však zcela objektivně soudit, zda jsou jen kladné (či záporné). Za ta léta čtení mám docela velkou slovní zásobu, má fantazie a představivost mi umožňují ve své podstatě to samé, jako bych zhlédla film. A myslím si, že není na škodu znát alespoň pár světových autorů a jejich díla. Na druhou stranu mě kniha často tak moc zaujme, že ostatním věcem věnuji méně času, než bych bývala měla. Uvědomuji si to, ale asi s tím nelze nic udělat. Neznamená to, že opravdu důležité věci odsouvám a nebo ve velké míře zanedbávám kvůli četbě. Jenže když už knihu jednou rozečtu, nedám ji z ruky, dokud nedočtu poslední větu. Mohla bych to nazvat jakousi vášní, jež přerostla v „závislost na psaném slově“. Neodložím ani knihu, která mě vůbec nezaujala a její čtení pokládám spíš za trest než potěšení. Možná bych se cítila provinile, kdybych ji nedočetla.
Pokud mě kniha víc než zaujme, stane se ze mě opravdový maniak. Onu dotyčnou knihu jsem schopná číst třeba desetkrát po sobě a neomrzí mě. Dobře napsaná kniha na mě „přenáší“ pocity v ní slovně vyjádřené. Nad knihou se rozbrečím, aniž bych si to třeba uvědomila. Někdy mě kniha rozesměje v takové míře, že mě bolí břišní svaly. Soucítím s postavami, prožívám děj naplno. Opravdu velice ráda rozebírám děj i postavy – jejich vlastnosti, propletené osudy a možnou spojitost s autorovým životem. Nicméně důležitý je ale také „jazyk“, dynamika děje atd. Pakliže tedy čtu veskrze zajímavou knihu, její obsah obživne nejen v mé mysli, ale také v mém srdci. V té chvíli se kniha samotná, nejen její postavy, stává mým blízkým přítelem. Okolní svět upadá do „mlhy a zapomnění“. Tohle ovšem neznamená, že filmy zavrhuji. Pokud je film dobře natočený, strašně ráda ho porovnávám s knihou. V opačném případě mě film neskutečně rozčiluje.
Na závěr se pokusím odpovědět na úvodní otázku. Čas je pro dnešní populaci roven penězům, což znamená, že lidé (ne všichni) raději a častěji odpočívají a baví se u filmu než u knihy. Najdou se lidé, kteří pod pojem kniha vidí učebnici, a učebnice je synonymem nutnosti, nudy a trápením se vštěpováním informací. Jsou i tací ignoranti, jež použijí knihu na podpal, jelikož staré noviny už došly. Lidé si pořizují knihovny jako dekoraci. Pokud ale knize, mrtvému materiálu, dámě šanci a obětujeme jí (jejímu přečtení) čas, mnozí z nás v některých dílech najdou jistě zalíbení a někoho třeba chytí za srdce tak jako mě.

Úvod
 Stať: a) Všeobecný názor
 b) Jak mě kniha ovlivňuje
 c) Můj vztah ke knize
Závěr


Můj pokoj

Můj pokoj je 5m dlouhý a 3,5m široký. Jedna stěna je zkosená, protože můj pokoj je v podkroví. Celý pokoj je vymalován zeleně a bíle. Koberec mám béžový. Na první pohled je to klučičí pokoj. Když se vejde do pokoje tak nalevo uprostřed je okno. Vedle okna vpravo, je velká zelená postel, vedle okna vlevo mám rohový psací stůl. Naproti dveřím, kde je skosená stěna mám skřínky na oblečení a hry. Vedle dveří vpravo je velká šatní skříň, vedle ní věšák na oblečení a pak skřínka na TV, DVD, rádio a hry. Na stěnách mám pověšené diplomy a medaile z mých sportovních úspěchů. U psacího stolu visí nástěnka s různými fotkami. Snažím se udržovat pokoj v pořádku, ale občas to tam vypadá jako ve skladišti.


12. prosince 2008
K. Jarolímová
P3b

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho taky nemusel najít.
Osnova. Úvod – V pytli
Stať – Smích léčí
– Dnešní děsy
– Vyjímka potvrzuje pravidlo
– Temno
Závěr – Šedé a monotoní

Smysl pro humor je důležitou součástí života. Kde bychom bez něj byli? V pytli, jednoznačně.
Neznám nikoho kdo by se nerad smál, ale to by bez smyslu pro humor nešlo.
Nedokážu si představit život bez humoru. Já, člověk který se směje každé blbině, jen proto aby se smál.
Neříká se snad, že smích léčí! Ten, kdo s tím přišel, asi věděl, proč to říká.
Ztratit v tomhle zběsilém světě smysl pro humor by se rovnalo sebevraždě. Kolem nás je tolik násilí, krve a bolesti, tolik strachu a hrůzy.
Co bychom asi tak mohli v tomhle světě dělat bez smyslu pro humor?
Pravděpodobně bychom se nedožili moc vysokého věku. Byli bychom nervózní a neurotická stvoření s pesimistickým pohledem na svět.
Jistě jsou v naší společnosti lidé, kterým pojem smysl pro humor nic neříká, ale vyjímka potvrzuje pravidlo. Nebo se dá říct odstrašující příklad. Prostě tu jsou, ale v menšině. A doufám, že se to nezmění, protože pak by byla nuda.
Ale jak ho v těch dnešních dnech neztratit?
Smát se? Snad. Prostě se radovat a smát se každé maličkosti.
Tak to dělám já a není to úplně nejhorší.
Nepochybně přijde nějaké to temno, které se vyskytuje vždy, a v jakékoli době, ale pořád si budu hlídat svůj smysl pro humor. Protože kdybych ho náhodou ztratila, nemusela bych ho najít, nebo by ho mohl najít někdo jiný a nechtěl by mi ho vrátit. A já nechci žít pesimistický život plný nudy.
Bez smyslu pro humor by tu byla nuda. Nikdo by se nebavil a nesmál. Jen strohé tváře pracujících lidí.
Všechno by bylo šedé a monotoní.
Ztrátou smyslu pro humor bychom přišli o víc, než to vypadá.


12. prosince 2008
Tomáš Lejnar
P3b

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho taky nemusel nikdy najít.
Osnova: 1. Co je to smysl pro humor?
2. Humor je koření života.
3. Všeho moc škodí.

Co je to smysl pro humor? Tuto otázku si může položit jen člověk, který si nikdy z nikoho „neutahoval.“ Smysl pro humor má snad každý člověk. Někdo více, někdo méně. Někteří lidé doslova „překypují“ humorem. To jsou ti lidé, kteří berou život s nadsázkou a snaží se „nelámat si zbytečně hlavu“ kvůli příliš nedůležitým věcem. Jiní lidé musí hledat humor jinde. Nemusí ani hledat dlouho, aby našli pro ně ten správný humor. Dnes se humor vyskytuje ve všech mediích. Jak v televizi a v rádiu, tak i na internetu, v časopisech a v novinách.
Prostě se celý svět snaží rozšiřovat humor. Ale proč? Je to podobné jako u jídla. Když si dáte v restauraci obyčejné neupravené maso a brambory, tak to prostě „spořádáte“, ale nijak zvlášť si nepochutnáte. Existuje však koření. Když si maso okořeníte a na brambory dáte také koření, například bazalku, hned vám pokrm bude více chutnat. Jednoduše si „pošmáknete“ a máte radost. Každý člověk potřebuje ve svém životě nějaké to koření. Humor je také koření. Život bez humoru by asi člověk mohl přežít, ale s kořením „chutná“ život lépe.
Ale ne každý člověk má neustále náladu na humor. Jsou určité chvíle v životě, kdy se člověk prostě neusměje. Může to být únava, problémy v práci, problémy v rodině a nebo dokonce smrt blízké osoby. V tomto případě člověk už nemusí najít ten správný humor, ať hledá sebevíc. Smutné vzpomínky bývají často silnější než nějaké „hloupé vtípky“. Prostě by se humor neměl přehánět. Všeho moc škodí. A v případě humoru to obzvlášť platí.


Khmara Sumra, V. B, 07/08

17. října
Vypravování podle obrazku

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova
1) Tři kamarada bruslí na silnici.
2) Srážka s autem.
3) Petr je zraněn.
4) Martin jede, pro pomoc.
5) Martin volá l. 155.
6) Zachranaří ováží Petra.

Petr je rraněn
Petr. Marti a Tomaš jeli na bruslyd na silnici. A jelo přednima jehlo auto srazilo Petra, Martin jel pro pomoc. Volal na číslo 155. Zachranaři přijeli a ovezli Petra do nemocnice.


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1) Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2) Představ si, co se mi stalo... (dopis)
3) Píšu vám... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkala, nebo se ostýchám hovořit)

Představ si, co se mi stalo...

Ahoj Iveto,
dozvěděla jsem se, že jsi onemocněla a tak jsem se rozhodla, že ti napíšu dopis. A abych tě trochu rozveselila a rozptýlila, budu ti vyprávět příhodu, která se mi přihodila o letních prázdninách.
Bylo pondělí odpoledne. Venku pálilo slunce a přímo lákalo k návštěvě koupaliště. A tak jsme se s kamarádkou Janou rozhodly, že se vyrazíme koupat.
Sotva jsme se naobědvaly, sedly jsme na kola a vyrazily. Cesta nebyla dvakrát příjemná, neboť bylo opravdu horko. A tak, když se nám naskytla příležitost zkrátit si trasu přes les, ani na minutku jsme nezaváhaly. Jenomže to byla osudová chyba.
Lesní cesta byla samý kámen a kořen. Ale my, místo abychom sledovaly kudy jedeme, jsme si neustále povídaly a na pěšinu příliš nedbaly. Pak ale z křoví z ničeho nic vyběhla černá kočka a skočila mi přímo pod kolo. Stihla jsem jen zakřičet Pozor! a pak jsem strhla kolo do křoví. Mezitím Jana, která se mi snažila vyhnout a zabránit tak naší srážce, otočila řidítka a najela na obrovský kořen vyčnívající do cesty. Přeletěla přes kolo a dopadla na hromadu kamení, které sem někdo navezl.
Když jsme se zvedly a vrátily zpět na cestu, snažily jsme se zjistit nastalé škody. Jedno rozbitý koleno a píchlá pneumatika u mého kola. Nezbývalo nám tedy nic jiného, než se otočit a vrátit.
Doma jsme Janu ošetřili, spravili mé kolo, a protože slunce stále pálilo, rozhodly jsme se, že na koupaliště vyrazíme znova. Tentokrát ale už bez lesní zkratky.
Podruhé jsme tedy jely po silnici. Minuly jsme les a dorazily k další odbočce, kde jsme zastavily. Najednou se před námi objevila zase ta kočka. Začaly jsme pochybovat, zda máme pokračovat po silnici, nebo si cestu opět zkrátit. A co když nám ta kočka opravdu přinesla smůlu?
Protože ani jedna na pověry nevěříme, a protože horko bylo opravdu sužující, odbočily jsme nedbaje na černé zvíře. Cesta byla neupravená, takže žádná auta na ní už se potkat nedala, a tak jsme jely vedle sebe. Scházel nám už jen necelý kilometr k cíly a my se začaly předhánět, kdo první dorazí k velkému stromu na konci cesty. Nejdříve jsem vedla, ale pak mě Jana předjela a já ne a ne jí dohnat. Když v tom najednou zvedla nohy z pedálu, začala ječet a kličkovat, až skončila ve strouze. V první chvíli jsem nevěděla, co se děje, ale pak jsem spatřila to, čeho se tak lekla. Na silnici se vyhříval had. Ve snaze se mu vyhnout jsem začala také kličkovat. Jenomže ani já jsem se neudržela na kole a spadla do trávy na druhé straně cesty.
Když bylo po všem, zvedly jsme se a začaly oprašovat. Naštěstí se nikomu nic nestalo a protože už nám chybělo jen pár metrů, nasedly jsme opět na kola. K vodě už jsme dorazily bez dalších nehod a zbývající čas jsme si pořádně užily. Jen jsme si slíbily, že až příště někam vyrazíme, budem se vyhýbat všem zkratkám.
Doufám, že se ti moje příhoda líbila, a že ti alespoň zvedla náladu. Přeju ti brzké uzdravení a snad mě pak přijedeš navštívit. Měj se krásně.

					Ahoj Lucka

Osnova: I. Úvod
	 II. Stať: 1) pojedeme se koupat
		 2) vyrazily jsme na cestu
		 3) první zkratka
		 4) návrat domu
		 5) opět jsme vyrazily
		 6) rozhodování
		 7) druhá zkratka
		 8) po nehodě
	III. Závěr


téma: Realita je nudná. Dejte mi nový život.

osnova:

1. Denní stereotyp

2. Důvody k útěkům z reality?

3. Droga jako klíč?

4. Následky

5. Jiná volba

Zpruzelé ráno. Přecpané dopravní prostředky – každý někam spěchá. Začíná nový den, ale ten děsný stereotyp pokračuje.

Vytuhlé obličeje s nepřítomnými výrazy se teprve začínají pomalu probouzet k životu. Znovu a znovu musíme čelit každodenním starostem, opakujícím se stále dokola, a vždy se přitom snažíme na vše zapomenout a najít něco nového. Najít někde v našich myšlenkách tichou oázu klidu a pohody.

To je často dúvodem k<in> útěkům mimo realitu do svých vlastních snů – k drogové závislosti. Vytvoření si vlastního světa v sobě samém, svého nového života, který běží přesně podle našich představ.

Droga může být něco jako klíč od fiktivního světa plného harmonie, ale zároveň zmatku. Vstupní brána, kterou duše vplová do Ráje {ochutnání zapovězeného}<in>. Vždy jen ale na chvíli. Je tohle však cesta k odstranění problémů a zároveň ze stereotypu?

Problémy se jen odsunou, nahromadí a k nim přibydou další. Denní stereotyp nezastavitelně poběží dál. Vše, co vipadá zpočátku jako mírumilovné útočiště, má náhle zcela opačné následky. Problémů a každodennosti vás nezbaví. Může pomoci vytvořit nový život – fiktivní, ale ten skutečný se zhroutí. Realita se stane postupně ještě více stereotypní, čím dál tím víc unavější a bez cílů.

Droga – lichvář, který na chvíli pomůže. Usnadní zapomenout, ale pak si vybere svou krutou daň. Sebere všechno, co pro vás ještě mělo nějakou cenu. Není proto možné si vytvořit nový život, jen ten stávající zkazit. Nezbývá, než ho v té unavné realitě nějak oživit. Jak? To už je jen na každém z nás. Možnosti má každý stejný a na nový život by neměl mít nárok.


Vosí med
(Když dva dělají totéž, není to totéž.)
V klidném městečku, v zapadlé ulici, žil v krásném domečku medvěd brýlatý.
Jednoho slunného dne, se do vedlejšího domu přestěhoval lední medvěd. A v tu chvíli vše začalo: „Hej Brejloune, kam kráčíš?“
„Dostal jsem chuť na med, tak si jdu pro něj do lesa.“ A Bílek si pomyslí: „Hlupák jeden, proč pořád chodit do lesa, když včely můžu mít doma.“ Popadl největší úl, který uviděl a pelášil směrem k lesu. Ani tam nedošel a zahlédl hemžení hmyzu. Jeho srdce zajásalo snadným úlovkem. Vůbec mu nevadilo, že jeho včely mají černožluté zadečky.
Druhý den, jak už bylo zvykem, první pohled zkrátka musel patřit sousedovi. To, co spatřil, mu vyrazilo dech: „Čím potíráš svůj kožich, že se ti tak krásně leskne?“ A Brejloun povídá: „Ničím, ale myslím si, že to možná bude z mé zdravé rostlinné stravy.“ Bílek s opovrhujícím úsměvem pelešil domů, vplul do koupelny a namazal si kožíšek prvním olejíčkem, co mu přišel pod ruku. Myslíc si, že opět souseda přechytračil. Neuvědomil si, co právě použil, byla to totiž jeho ranní cukrová voda na údržbu svého číra. Vyšel vítězně z domu, pochlubit se svým zevnějškem Brejlounovi. To jste ještě nezažili. Celé vosí hnízdo bydlící ve včelím úlu, zatoužilo po chodící, největší sladké cukrové vatě, kterou kdy viděly.
A co z toho plynne? Když dva dělají totéž, není to totéž.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V praze dne 21. 3. 2006
Karolína Racková, II. B
Téma: Jak vidím sam sebe (charakteristika)

Osnova: 1. Úvod: Téma stylisticé kompozice
2. Stať: a) Moje postava
b) Moje oblečení
c) Chování a vlastnosti
d) Koníčky
e) Moje oblíbená hračka
f) Škola
g) Plány do budoucna
h) Vztahy s rodinou
3. Závěr: Jsem ráda taková jaká jsem

Tak. Právě jsme se dozvěděli téma stylistické kompozice: Jak vidím sám sebe. To byla rána, ale dalo se to čekat. Za domácí úkol jsme psali charakteristiku člena rodiny a nejlepšího kamaráda. Bude to těžké, ale jako šikovní žáčci paní profesorky to jistě napíšeme velice dobře.
Jmenuji se Karolína Racková a je mi dvanáct let, tedy v srpnu mi bude už třináct. Moje postava je vysoká a plnoštíhlá. Mám hnědozelené oči a dlouhé hnědé vlasy s černým pramenem, který mám už od malička. Vlasy nosím svázané do culíku, jen občas je nechám rozpuštěné.
Nejčastěji nosím džíny. Mikiny a svetry nemám ráda a tak nosím trika s dlouhým rukávem. Šaty a sukně nosím ráda, ale většinou jen na nějakou lepší událost. Kalhoty a tepláky jsou prostě pohodlnější.
Když jsem byla malá byla jsem prý velice živá a mírumilovná holčička. Niní bych se spíše tipla na tichou a zakřiknutou holku. S kamarády ve škole a s rodinou jsem spiš živější, ale třeba na vystoupení před publikem tréma a zakřiknutost převládá. Podle ostatních a rodičů jsem chytrá, dobrosrdečná, kamarádská, hodná, milá, poctivá a mám smysl pro hůmor.
Mími koníčky je hra no zobcovou flétnu a step. Ráda čtu, kreslím návrhy dámských šatu, hraju šprtec se svou mladší sestřičkou a občas si sednu k počítači.
Mojí oblíbenou věcí je moje myší rodinka skládající se ze tří plyšových myšek. Táta „Míňák“, máma „Mína“ a malá myšička „Mininka“ tu mám ze všech nejraději. Přivezl mi ji strýček z Ameriky k pátým narozeninám.
 Ve škole mě nejvíce baví biologie, chemie, informatika, tělocvik a hlavně matematika. Naopak moc nemusím fyziku, zeměpis, výtvarnou výchovu a nejvíce mě nebaví angličtina.
Mé plány do nejbližších let je získat dvojku z češtiny, která by krášlila mé vysvědčení. Stejně tak bych chtěla přesvědčit paní profesorku na matematiku a dějepisáře o svých znalostech a vybojovat jedničku. Po ukončení gymnázia bych chtěla úspěšně vystudovat vysokou školu. O zaměstnání jsem ještě nepřemýšlela, ale asi bych chtěla dělat něco spojeného s matematikou. Mým velkým snem je vzít si bohatého, poctivého, chytrého a milého muže a mít s ním jednu holčičku.
S rodinou mám docela dobré vztahy se svou mladší sestrou Týnou často hrajeme různé hry, ale někdy se pořádně pohádáme. S tátou často hraji šprtec a pokud nechápu něco ve škole tak mi poradí. S mamkou si docela dobře rozumím, ale někdy se pohádáme kvůli hlouposti.
Myslím, že mě kamarádi berou takovou jaká jsem. Já sama bych na sobě asi něco změnila, ale taková jaká jsem se sama sobě docela líbím.


Osnova:

1. rRáno ve škole

2. Vyrazili jsme na Letiště

3. Přijeli jsme na místo

4. Jeli jsme Letišťním autobusem

5. Vyrazili jsme domů

6. Závěr

Exkurze na Letišti Ruzyně

Hned ráno jsme šli do školy. Dorazili jsme a třetí hodinu jsme vyrazili spolu s 5., 6., 7., a 9. třídou do autobusu.

Konečně jsme vyrazili na letiště. Cestou jsme s Adamem hráli různé hry. Nejvíce jsme hráli přenosné „člověče nezlob se“. Když jsme vjeli na dálnici tak jsme si chvilku zdřímli, aby ta cesta rychleji utekla.

Po hodině jsme dorazili, vystoupili z autobusu a šli jsme do budovy. Tam jsme čekali a zatím jsme se koukali na model celého letiště. O chvilku později nám paní učitelky dali letištní náramky. Když je měli všichni přišel k nám pán který na letišti pracoval. Řekl nám aby jsme šli k modelu letiště a tam jsme se seznámili. O letišti nám řekli všeljaké zajímavé vjeci třeba o tom že má letiště tři Termináli, nebo co dělají sportovci když nežzískají na olympiádě medajle. Prostě zajímavé vjeci. Potom nám řekl že se půjdeme kouknout na letiště. Ale ze všeho nejdřív jsme museli projít detektorem jestli u sebe nemáme něco kovového. U mě jako skoro u všech to zapípalo. Šli jsme do čekárny.

Po chvilce jsme jeli s autobusem po ranveji. Koukali jsme se jak letadla odlétají a přistávají. Moc se nám to líbilo, ale museli jsme se ještě kouknout do Hasičárny. Tam jsme se dozvěděli hodně věcí. Ale baohužel už jsme museli jet domů.

Cesta byla velmi dobrá a zase jsme hráli mnoho her.

Letiště se mi moc líbilo a jsem rád ze sem tam byl.


Je jaro

Když je jaro rázem se oteplí, všichni ptáci se probudí. Jak se probouzejí ptáci nemyslíte vůbec na nic. Když se se vám naskytne štěstí jíd do hlubokého lesa, nikdy nevíte co uvidíte, někdy krásné houby, někdy obří mraveniště, někdy zajíce a tak dál. Les je místo kde se ná nalézá kus přírody. Stromy mají různé velikosti a tvary, stačí mít trochu fantazie a vidíte různé předměty.


V.SOUDNÝ, 3.E
2.KONTROLNÍ PÍSEMNÁ PRÁCE
(REPORTÁŽ)

GENIUS LOCI – BARANDOVSKÉ TERASY
Málokdo dnes asi ví jaké perly skrývá Praha, o které si myslíme, že ji máme tolik prošlou, že již nás nemůže nic překvapit. A na periferiích, kam se nedostaneme, přeci nic zvláštního, co by stálo za pozornost, jistě není.
Když však opustíte hlavní město s nepříjemnou tuchou nepříjemně dlouhé cesty směr Strakonice, když nejste ani na okraji minete budovu více než pozoruhodnou. Barandovské terasy.
Barandovské terasy tedy nalezneme pár set metrů od Barandovského mostu na pravo od Vltavy a dálnice na Strakonice a Písek. Bohužel se ode mě nikdo nedozví, proč a kdy byla stavba postavena a ani proč a kdy došlo k jejímu nynějšímu úpadku.
Mě se zdá, že Barandovské terasy byly vybudovány jako rekreační centrum pro vyšší společnost na konci 1. republiky (jsou ve stylu funkcionalistickém). Osobně bych rozdělil terasy na dvě části. Na dolní (v úrovni Vltavy) – bazén a horní (na Barandovské skále) – stavbu s tanečním parketem, pokoji, restaurací. V současné době je celý objekt střežen bezpečnostní službou, ale jinak chátrá.
Proto, že bazén je ještě zapomenutější než stavba na Bar. Skále (které si jistě kde kdo všiml), jsem se musel prodírat křovisky a hložím po blátivé pěšince. A najednou se mi otevřel úžasný pohled.
Ze samotného bazénu dnes již nešplouchá voda, ale vyrážení již značně vzrostlé břízky, které si neberou servítky ani s betonem ani s hodnotou tohoto místa. Takže si to snažte představit: bazén 40m na 420, oprýskaná běloba, rozpadlé odrazové můstky, obstojný lesík uprostřed. To celé skryté v zeleni a na jedné straně mocně se tyčící Barandovská skála. Téměř mě přepadl strach.
Ke druhé části teras jsem se musel vydrápat po příkrém úbočí skály, a občas se mi už zdálo, že se sesuji s malými kamínky, klouzajícími pod nohami, zpět k bazénu. Po náročném výstupu jsem však otevřel ústa dokořán. Opět oprýskané bílé stěny, mnohé cestičky dokola kolem, které byly jistě postaveny pro začínající známosti. A když měl člověk chuť posadil se nad srázem na lavičku a měl úžasný výhled na Prahu. Známost jste mohli navázat při tanci v sále, který je dominantou celé horní budovy. Je jakoby vystrčený před ní, tudíž na parket proudí po celý den paprsky světla. A pokud jste protančili celý den, mohli jste zůstat i přes noc. Á dva tři dva dva tři otočka a do očí zasvítí vyrojený cíl světel pražských do rozstříknutého inkoustu noci.
Mou procházku a snění o dobách minulých přerušil poplašný výstřel z pistole do vzduchu. Rychle jsem opustil tento prostor. A když o tom tak teď přemýšlím, bazén mě upoutal svou nynější podobou, na samotných terasách jsem se vkrádal do minulosti. A ani nedokážu říci, zda stojím o to, aby tato krása byla zachována, zrekonstruována, nebo zda nechat dále pracovat čas. Jsem nakloněn na obě strany.


Jana Richtrová
5. 11. 2003

1. Písemná práce
Vzpomínka
(vypravování)

Osnova: 1) Úvod – Babička
2) Stať a) pohřeb
b) otcova roztržitost
c) maminka
3) Závěr – památka zesnulých

Bylo mi deset let, když nás opustila. Děda z otcovy strany nám zavolal, že babička umřela. Rázem bylo v našem hlučném domě ticho. Nemohla jsem tomu uvěřit. Pořád jsem opakovala větu: „Vždyť byla zdravá, tak co se stalo?“ Otec měl bohužel odpověď: „měla rakovinu a nechtěla se nechat léčit. Babička pro mne byla jako druhá matka, jelikož v té době byla má první matka v Rumunsku. Babička mi často pomáhala s úkoly a byla u nás velmi často. Bylo mi sice deset let, ale na tento týden snad nikdy nezapomenu.
Týden po tom, co nám děda zavolal, měl být pohřeb. Moc jsem tam chtěla jít, ale otec to nedovolil, kvůli škole. V ten den ale pršelo a děda říká, že by chtěl, aby na "tuhle věc" byl klid. Takže je sobota a já se můžu jít na svého současného nejmilejšího člověka naposled podívat. Opravdu jsem nechápala, že už s ní nikdy nebudu mluvit. Doufala jsem, že se zvedne, přijde ke mně, řekne mi, že mě má ráda a odvede mě domů. Tak se ale bohužel nestalo a já se dívala, jak mi pomalu mizí z očí.
Matka byla stále v Rumunsku a náš dům ovládl trochu zmatek. Otec byl velmi roztržitý, zapomínal a vůbec si s námi nepovídal. Neměla jsem v dosahu žádnou ženskou ruku. Nevěděla jsem, na koho se mám obrátit. Otec ani nevěděl, kde máme každá oblečení. Do školy jsem pravidelně chodila v sestřiných a ona v mých šatech. Jí bylo čtrnáct a mě deset. Na mě její věci plandaly a ona se do mých těžko dostávala. Docela mě udivuje, že si nevšimla, že nosím její věci. Takhle to trvalo skoro půl roku. Pak přijela maminka.
Matka nevěděla o babiččině smrti, takže se velmi divila tomu, co se u nás děje. Vzápětí však pochopila. Našla velmi krásnou fotografii babičky a postavila mi ji na stůl se slovy: „teď ti babička bude na úkoly dohlížet jako dřív.“ Matka nám dala opět dům do pořádku.
Děda chtěl mít babičku co nejblíže u sebe na chalupě. To je ale 50 kilometrů od Prahy. Tudíž se k ní dostanu jen v den památky zesnulých, ale její fotografii mám stále na svém stole.


26. února 2004
Anna Fouani, I.E

2. písemná práce
Soused
(Charakteristika

Osnova:
1) Úvod – seznámení s paní Vostrovskou
2) Stať - a) Její prostředí (byt)
b) její spolubydlící
c) pokusy o vystěhování
3) závěr – rada

- Druhé dveře zleva od těch našich patří ano nejsnámější osobě z našeho baráku. Tato bytost je ženského pohlaví, ne moc hezkého vzhledu, ani její vystupování se v normální společnosti nepovažuje za běžné. Jmenuje se Vostrovská. Vždy, když ji potkám naskočí mi husí kůže. Pohled na šíleně mastné vlasy, potrhané a špinavé oblečení a vražedný pohled neni vždy úplně příjemný. Když se všechny tyto faktory smísí s „vůní“, která se z tohoto nepříjemného tvora line, člověk si rovnou může chystat sáček (přece se nevyzvrací na zem). Ta „vůně“ je něco jako směs všeho, co člověku smrdí (kouř, moč, špína). Tato „žena“, jak jsme se dozvěděli od místní „pavlačové“ zpravodajky, byla před časem částečně zbavená svéprávnosti. Byt tady jí přidělili a dostává nějaké peníze od státu. Byt, ve kterém přebývá je srovnatelný s hodně špinavou stokou. Vždy z dálky je z něj cítit to samé, jako z jeho „majitelky“.
Paní Vostrovská však v tomto bytě-stoce nebydlí sama. Její spolubydlící je muž, který velmi dobře zná policejní uniformu. Dokonce byla moje mámá předvolaná na policejní služebnu k výslechu, aby jim řekla vše o jeho chování. Ale to už jsme trochu odběhli.
Paní Vostrovská je sice nejznámější osobou u nás v domě, nemohu však říci, že by byla osobou nejoblíbenější. Vzhledem k individuům, která ji často navštěvují, k tomu jak vypadá (+ pach), nedávnému podpálení svého bytu a nočním hysterickým výjevům, kdy stojí uprostřed chodby a ječí na cely barák (nejen v noci), se nemáte čemu divit, že jsme se jí (naše rodina + ostatní NORMÁLNÍ sousedé) snažili úřední cestou vystěhovat. Ovšem bez úspěchu. Úřady se tento krok zatím nerozhodli udělat. Bohužel! Jeden nás spolubydlící z patra se o to samé pokoušel i neoficiální cestou. Večer (tak v 8:00) přišel z „krátké“ návštěvy hospody a se dost sprostými slovy (radči je zde nebudu vypisovat) se jí snažil vykopnout dveře. Díky jeho střízlivému bratrovi se mu to nepovedlo a on odešel (pořád jí vyhrožoval zabitím a nadával) do svého bytu. Měl smůlu, že ta ženština nebyla doma.
Ale za tu dobu, co tu bydlíme (2,5 roku) jsme si už zvykli na její přítomnost. Když ji potkám (nezdravím a kolem jejích dveří chodím velkým obloukem (což je dost obtížném, protože na tak velký oblouk, se kterým bych se spokojila, tam není dost místa. Možná kdybychom bydleli na Strahově.)
Až někdo z vás půjde po Vršovické ulici a potká ženu středního věku a s dosti špinavým oblečením z popelnice a ucítíte už zmíněný „MIX“ zápachů vezte, že této osobě je nejlépe se vyhnout, pokud nechcete mít hrůznou vzpomínku, kterou si ponesete celý život.


23. 3. 2006
Lucie Šrámková
2. písemná práce
V prosinci
(Subjektivně zabarvený popis)

Nastal prosinec, poslední měsíc v roce. Venku začíná poletovat sníh, a proto se již od prvních dnů tohoto měsíce můžeme těšit na bílé Vánoce. První sněhová nadílka není ještě však tak bohatá, aby vydržela do Vánoc, jen na chvíli pocukrovala krajinu a rychle se rozplynula. První sníh všem připomněl, že brzy nastane zima.
V prosinci jsou již všechny stromy nahé, bez listů, nekvetou žádné květiny, nikde není slyšet ptačí zpěv, obloha je zahalená šedým povlakem a celý svět vypadá smutně. V tyto dny se každý těší na chvíle, kdy se sluníčko vyprostí z těch šedých mraků a svými paprsky pohladí krajinu.
Ve městě se na sníh nikdo moc netěší, protože se z něj stává nepříjemnost v podobě šedé břečky, které se na procházce nejde vyhnout. Když přes noc mrzne, z roztátého sněhu se stane led, který způsobuje na silnicích kalamity. To je ta špatná stránka zimy a prosince. Prosinec může být i příjemný, když je hezké počasí.
Když se na krajinu sesype spousta vloček a vše je oděné do bílých kabátů, když se obloha vyčistí od šedých mraků a zůstane tam jen slunce zářící do všech koutů, tak to vypadá, jako by se zastavil čas. Nikde nikdo, všude je bílo a ticho.
Stromy zahalené bílým pláštěm, zem pokrytá bílou peřinou a nad tím vším slunce, které se svými dlouhými zlatavými paprsky dotýká bílé sněhové pokrývky. Díky těmto dotykům sníh vypadá, jako by se třpytil, stejně jako se třpytí diamanty v záři světla.
Sněhová pokrývka je tak čistá a hladká, že je skoro škoda porušovat ji svými stopami, které děláme při procházkách, ale nejít se projít zasněženou krajinou, to by byla větší škoda.


Jurečková Eliška

2. písemná práce

Téma: Osobnosti, které mě v životě nejvíce ovlivnily

Osnova: 1) Uvedení dvou lidí, kteří mě ovlivnili
2) Představení mého vztahu s mým nejlep. přítelem
3) Jeho popis
4) Představení, čím mě ovlivnil můj kluk
5) Jeho popis
6) Závěr – srovnání těchto dvou lidí

Existují dva lidé, kteří mě dokázali opravdu v něčem změnit, nebo podle kterých jsem poznala cestu, po které se dát dál. První je můj nejlepší přítel, kterého znám velmi dlouho, už odmalička. Nejdříve jsme byli jen malí kamarádi, kteří spolu třeba jezdí na kole nebo chodí ven, ale postupně jak jsme rostli, rostl a prohluboval se i náš vztah. Nebyli jsme do sebe zamilovaní jako milenci, ale přesto nás spojuje velké citové pouto. Je to člověk, který mi rozumí i bez slov, pozná mi na očích, co si myslím a z mojí tváře vyčte vnitřní bolest i radost. Jsme opravdoví přátelé a měli jsme mnohokrát možnost to ověřit. Myslím si, že nejen on mě, ale oba navzájem jsme si tak blízcí, až se i ve spoustě věcí ovlivňujeme. Ne způsobem rozkazu, ale spíše jako projev sounáležitosti. Oba jsme ale zároveň hrozně tvrdohlaví a hádáme se, někdy máme na věc jiný názor.
Tento člověk je výrazný extrovert, má rád společnost a díky svojí povaze i fyzické rozložitosti se v ní určitě neztratí. I když má spoustu známých, opravdová tajemství říká jen někomu. Protože má ale svojí hlavu člověk si musí dávat velký pozor na to co říká, aby si to tento mladý muž nevzal doslovně a nebyl pak naštvaný nebo uražený, což se stává. Nikdy mu to ale nevydrží dlouho, speciálně když se jedná o mě. Obvykle když se hádáme, už v průběhu hádky, i když padají ostrá slova, víme že za chvilku se to uklidní a budeme jako dřív. Myslím, že asi nikdy nedojde k tomu, že bychom se rozhádali tak, že se neusmíříme ani v důchodu. I díky němu jsem se naučila stát za svým názorem, právě tohle je jedna z věcí, kterou mě ovlivnil a naučil.
Druhý člověk je můj kluk. Tohoto mladého muže jsem potkala asi před pěti lety a od té doby jsem se, i díky němu, dost měnila. Když s někým chodíte, určitě ve vás zůstane kus jeho osobnosti. Ovlivnil mě také v několika věcech. Je hodně zodpovědný a já se té zodpovědnosti od něj dost naučila.
S prvním člověkem se zná a i když na něj nějaký čas i žárlil, rozhodně není tak výbušný a svoje pocity v sobě spíš dusí. Jen člověk, který ho zná, z něj dostane zpověď nějakého problému. Postavou je o dost menší než můj kamarád, ale ve společnosti se neztratí stejně jako on.
Oba jsou hodní a dokáží vyslechnout i pochopit, i proto jsou mezi ostatními oblíbení. Společnou mají věc, že většinou jen u nich mi záleželo na tom, co si o mě myslí.


O myšákovi a vrabcích
(Kdo chce s vlky žít, musí s nimi výt)
Kdesi, Kdysi žila rodinka myší. Jednoho podzimního dne však našel jejich noru hladový kocour a mámu myš i tátu myš sežral. Jediný malý myšák přežil. Za několik hodin jej našel vrabčí pár, a protože jim bylo myšáka líto, tak se ho ujali.
Na jaře když se ostatní vrabčata učila létat, myšák se o to pokoušel také, ale samozřejmě se mu to nepodařilo! Myšák si už nepamatoval na své pravé rodiče, a take byl zřejmě trochu hloupý, protože si nevšiml, že je odlišný od ostatní vrabčí drobotiny. Jedné noci po marném celodenním snažení vzlétnout, se mu zdál sen, ve kterém si děti házely vlaštovky. Ráno se rozhodl, že si také vyrobí vlaštovku. Když byl s prací hotov, vynesl vlaštovku na vrchol stromu, kde bydleli. Nasedl na vlaštovku, odstrčil se a letí. Sám tomu nemůže uvěřit! Tak volá: „Pojďte se rychle všichni podívat, já letím!“
Od té doby myšák léta na své vlaštovce s ostatními vrabci. Z toho plyne – „Kdo chce s vlky žít, musí s nimi výt.“


Chodím do školy s novým prostorným batohem.
Taška je vybavena čtyřmi kapsami a jednou dolní malou. Ta to školní brašna je nepromokavá a je černá jako havran.
Otevřuli první největší kapsu, můžu vytáhnout notebook, když tam bude a menší přístup k učení. Po otevření druhé kapsy mohu si vzít to, co potřebuji do školy. Potáhnu li zipem dostanu se do prostoru pro diskmen a CD dávám si tam bačkory. A do poslední kapsy si doma uklidím svačinu připravenou od mamky. A malinkou kapsičku, kterou skoro vůbec nepoužívám.
Koupil jsem ji v srpnu na začátku školního roku. Slouží dobře a nebolí mě po nosení brašny záda.


Slohová práce školní

Cápalová Olga

2.A								14. ledna 2008

Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí
(Dopis)

 V Krkonoších 7.l srpna 2007
Ahoj, Michale,
zdravim na Moravu. Jak se daří? Asi se divíš, že Ti píšu dopis, viď? V pár slovech Ti vysvětlím proč. Už druhý týden trávím prázdniny na chatě v Krkonoších a snažím se psaním zkrátit si čas, nemám tu pomalu co dělat, proto jsem se rozhodla napsat dopis, ve kterém Tě seznámim s mými úspěchy a neúspěchy.
Na chatě jsem sama, v okolí 5 km nenajdeš ani živáčka. Dá se zde přímo skvěle relaxovat, odpočinout si, zavzpomínat a zapřemýšlet. Jednou navečer jsem přemýšlela, co se mi prozatím v životě podařilo, co naopak a čeho bych si přála dosáhnout, když mám svým způsobem celý život před sebou.
Řekla bych, že největším úspěchem a zároveň i přáním člověka je mít dobrou práci, přátele a rodinu a být celkově zdráv a spokojen. Na to mám ještě nějaký ten pátek čas, když je mi zatím 17. Ale už brzy se budu muset rozhodnout, co a jak. Prozatím jsem toho moc nedosáhla, však taky čeho může člověk v 17-ti letech dosáhnout? Přemýšlela jsem na tím, co se mi podařilo. Vzešlo z toho jen pár sportovních a školních úspěchů i neúspěchů. Ale že by se mi podařilo něco, čím bych si už nějak změnila život se říct nedá.
Každopádně za úspěch považuji, sice jen menší, že jsem prošla základní školu se samými jedničkami, zúčastnila se pár německých soutěží, z toho jednu jsem absolvovala vítězně, a že se mi podařilo dostat na gymnázium. Ovšem zde mě tíží ten fakt, že jsem se přestala učit a projevilo se to na známkách. To považuji za na neúspěch, jelikož moc dobře vím, že to tak být nemuselo. Však to asi taky dobře znáš. Jinak ohledně sportovních úspěchů a neúspěchů se jedná čistě pouze o volejbal. Doma mi leží nějakých 6 medailí, které se nám podařilo získat. Úspěchem minulou sezonu byla úspěšná kvalifikace do ligy kadetek, kterou letos hrajeme. Neúspěchem jsou pro mě prohrané západy, o kterých vím, že se mohly vyhrát.
Ohledně předsevzetí na nový rok řeknu pouze to, že si žádné nedávám, protože ze zkušenosti vím, že je nedodržím. Do budoucna je mým přáním dostat se k maturitě a zvládnout ji. Dále bych se chtěla dostat na policejní akademii. Taky Ti musím povědět, že už od mala je mým velkým přáním pochovat i mládě tygra ussurijského a vidět na vlastní oči Tutanchamona.
Závěrem bych Ti chtěla popřát, ať se setkáváš s řadou úspěchů, ať se Ti plní Tvá přání a neúspěchy se vyhýbají velkým obloukem. Těším se, až se opět uvidíme, můžeme to pak probrat osobně.

 Přeji hezký den,
 s pozdravem Olina
Úvod
Stať: a) přemýšlení
 b) úspěchy a neúspěchy?
 c) co se mi podařilo a co ne
 d) předsevzetí a přání
III. Závěr


ODPOLEDNÍ VÝLET NČA ČLUNU

Šel jsem po ulici. Všude bylo plno odpadků, vlastně se dá říci, že tu byly všude jen odpadky. Takhle jsem se toulal každý den. Mé vztahy s rodiči nebyly zrovna nejlepší. Můj táta byl alkoholik a maminka stále pracovala. Rád jsem chodil do přístavu pozorovat moře.

Ryby byla moje velká láska, nejvíce mě zajímali žraloci, mečouni a hadi. Jednoho dne jsem si řekl, že půjdu chytit největšího žraloka v celém Karibiku. Začal jsem si chystat všechny potřebné věčci, ale asi poprvé v životě se mi táta zeptal „kampak jdeš, měl si dojít na nákup“, musel jsem si něco vymyslet „jo tati jdu nakupovat do večera jsem zpátky“. Věděl jsem, že do večera toho obra nechytnu, ale byl jsem optimista.

Jakmile jsem dorazil do přístavu, vypůjčil jsem si malou loďku. Najednou slyším, že mě někdo volá „haló, haló Nicku“, byl to jediný kamarád, kterého jsem na ostrově měl. Jakmile přiběhl ptá se „ zeptal se „kampak jedeš“, „nevěděl jsem jestli mám říct pravdu „ále jedu na žraloka“ odpověděl jsem. „Rád bych jel s tebou“ řekl „je to ale velmi nebezpečné“ odpověděl jsem. „To nevadí víš přece jak mám rád dobrodružství“.

Na můj vysněný lov jsme tedy vyjeli ve dvou. Když jsme se dostali daleko do od břehu, začali jsme vnadit. Dlouho jsme čekali, mezítím jsem Petrovi vyprávěl jak je to doma zlé „Já to asi tak zlé doma nemám“ řekl Petr. Jak jsem tak poslouchal hučení moře, znenadání se vynořila z moře ohromná ploutev. Podle mých odhadů měl tento žralok aspoň čtyři metry „tohodle žraloka nikdy nemůžeme chytit“ řekl Petr. Měl pravdu, a proto jsme přestali házet návnadu. Začal jsem se bát „Řeknu ti P pravdu Petře já ho ještě nikdy neviděl na vlastní oči“ řekl jsem. Žralok kroužil okolo naší lodi ctět chtěl jsem, aby odplaval pryč a my se mohli vrátit domů. Petr začal plakat „ta příšera nás zabije, protože jsme chtěli zabít ji“ řekl, „musíme zachovat chladnou hlavu“ prohlásil jsem.

Začal jsem mít hrozný strach a stále jsem si opakoval „proč tady jseš, když znáš žraloky jen z vyprávění nebo z televize“. Najedno Petr říká „plave pryč, on plave pryč“. Začal jsem doufat, že se z toho dostaneme.

Žralok opravdu plaval pryč a zmizel v hlubinách. Petr začal hulákat „je pryč“, to neměl dělat. Něco málo jsem o nich věděl a hlavně jsem věděl, že je přitahuje hluk. Najednou hrozná rána „co to bylo“. Zeptal jsem Zhrozil jsem se „ten žralok nám narazil do člunu“. Člun se začal potápět „jsme v pasti“ řekl Petr. Měl jsem srdce až v krku, promítal se mi život před očima. Najednou se žralok řítil proti nám „měl jsem tě rád Nicku“ řekl Petr. Člun šel rychle ke dnu až se úplně potopil a my měli k dispozici jen záchraný kruh. Voda byla hrozně ledová. Petr skučel a brečel, volal svou mámu. Uvědomil jsem si, že za vše můžu já. Blesklo mi hlavou, že v kapse mám shnilé sardinky. Jeden výborný rybář kdysi říkal „tím smradem rybu odeženeš protože má strach“. Roztrhl jsem sáček a shnilé rybky se vysypaly do vody. Petr na to zděšeně koukal. „Funguje to“ zajásal jsem. Žralok se obrátil a plul pryč. Petr říka „Jak tě to napadlo“, usmál jsem se „to je starý trik“. Těď jsem přemýšlel jak se dostat rychle z vody. „To není možné“ zajásal Petr „To snad není možné“, jásá Petřr „člun tam je rybářský člun“. Začali jsme volat, mávat, hluk nehluk. Člun se obracel směrem k nám. Byli to dominikánští námořníci. Zachránili nám život. Po této zkušenosti už jsem na moře nikdy nejel. Uvědomil jsem si, že žádnou zkušenost ne s mořem nemám a se žraloky také skoro ne.


Odborná úvaha
(školní písemná slohová práce)

Můžete volit buď mezi úvahou populárně-naučnou s publicistickými prvky, nebo úvahou s prvky výkladovými (na pomezí textu populárně-naučného a vědeckého). Své pojetí uveďte níže k vybranému tématu.
 Témata:
Jak se bránit manipulativním postupům masmédií
O třč. osobnostech (či dokonce celebritách) v našem showbyznysu
Možnosti mého budoucího uplatnění ve zvoleném vědním oboru
Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince

Číslo vybraného tématu: 4.
Druh úvahy: úvahu s výkladovými prvky

Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince

 V dnešní „moderní“ době se hranice věku, kdy dítě poprvé požije alkohol žalostně zmenšuje. Mladí berou konzumaci alkoholických nápojů jako jakýsi trend, který jim, podle mého, pokud se jím budou řídit, zajistí začlenění do kolektivu starších a souznění s dobou – nemůžou být přece pozadu. Ale proč? Proč si nevystačí bez alkoholu s dětmi své věkové kategorie? Co je vůbec vede k tomu začít alkohol pít?
 Kdybychom se na konzumaci alkoholu podívali z biologického hlediska a zabývali se dopady na lidský organismus, dojdeme k jasnému závěru – alkohol škodí! Při požívání alkoholu se ničí spojení mezi mozkovými buňkami (neurony), což má za následek --- paměti, neboť právě na spojení neuronů je paměť založena. Má tedy cenu požívat alkohol již v raném mládí – ne (Čím dřív se začne, tím hůř se pak dopadá…)
 Pokud se na stejný problém díváme z pohledu psychologie, může být brzká konzumace alkoholu pochopitelná – rodiče daného jedince požívali alkohol a on to dělá po nich, vždyť rodiče jsou vzor! Jenže když užívá alkohol dítě, jehož rodiče jsou „čistí“, jak lze vysvětlit toto – špatná výchova? Zanedbání peče? Kdo ví? Je jasné, že vliv okolí zde také hraje významnou roli, jenže to by si měli ujasnit především rodiče, s kým jejich potomek má tu „čest“ chodit do třídy, s čímž by měla pomoci také škola, do které chodí.
 Konzumace alkoholu v dětství – až na výjimky pro mne nepochopitelná devastace sebe sama, o které většina dětí v době prvního požití alkoholu nemá ani ponětí! Jsou tito lidé hodni opovržení? Máme je zavrhovat? Kdo ví?!


neznámý, V. B, ZŠ Burešova

1) Vymyšlená (popletená) pohádka							23. října

SLOHOVÁ PRÁCE

Hallowenská
párty

Dva dny před Hallowenem si Nataša připravovala párty, už pozvala kamarádky a kamarády. Po škole šla s maminkou koupit díně balónky a tak dále. A nyní už byl nastávající den Hallowenu.
Byla ve škole, všichni teří byly na seznamu už měli v taškách měly kostými. Nastal ta chvíle když se šlo na párty. Světla bylo rozsvícena, balóny byly pověseny, dýně byly na zahradě a ještě se pustila hudba. Děti chtěly vyvolávat duchy, ale Judie měla námytky, že to neni dobrý nápad, ostatní děti nemohly odolat tak Judie šla s nimy vyvolávat duchy. A najednou se zasla světla, děti úplně skamenily.
Balónky spadly Judie stala a začala říkat, že měla pravdu, že jsme neměli vyvolávat duchy. A najednou se začaly ozývat hlasy, děti začaly křičet, pak Judie řekla tak je odvoláme.
Začaly odvolávat a balóny se zase narovnaly na šňůru světla se zase rosvítila a párty byla jak má být. A od té doby už chodily žebrat bonbóny.
<barevně vybarvený nápis „Hallowen“ a pod tím dvě červené dýně, jedna z nich je vydlabaná>


{rekreační středisko}<co> 10 srpna 2010

Čus Adame

mám teď čas tak ti du napsat dopis, dojeli sme dobře a už sme v chatkách.

Za chvilku pojedem do Písku se podívat na kamený most. Je uvás hezký počasí, u nás je ošlivo. Ve čtvrtek deme na pouť.

Čau tešim se až se potkáme.

Adam

P.S. Pozdravuj rodiče.


31.10. 2006
Barbora Řeháková, 2.D
1. písemná slohová práce
Afrika
(mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – Afrika
II. 1) Na požádání	4) Pohoří
2) Hrozba viru HIV	5) Desertifikace
3) Přírodní poměry
III. Závěr – Shrnutí

Dobrý den studenti, ráda bych vás seznámila s druhým největším světadílem a tím je Afrika, jinak se jí říká černý kontinent asi si odvodíte z čeho, že? Její rozloha je 30,3 milionů km2.
Rovník dělí Afriku na severní a jižní a oba obratníky (raka, kozoroha) jí procházejí. Tímto je i dáno zrcadlové uspořádání podnebí ale třeba i vegetace. Obyvatel je zde přes 850 milionů a každým rokem se toto číslo zvyšuje i přes takto vysoké číslo je africká hustota osídlení nízká něco kolem 25 obyvatel na 1 km2.
Obyvatelstvo je zde velmi chudé, nemocné, vystavené vedru a nouzi. V Africe je to, dalo by se říci, největší problém, lidi nemají dostatek financí, aby si zajistili základní obživu a vůbec to kolem, jako jsou například vzdělání, očkování proti nemocem. A zde je další problém, který se týká nemocí a to nejvíce viru HIV, který je zde zastoupen ve velké míře. Afrika jím byla zasažena v polovině 90. let a potýká se s ním do dnes a nejspíše dalších pár let bude, pokud se nenajde vhodný lék pro tuto nemoc AIDS, bohužel v dnešní době proti ní bojuje celý svět a umírají denně stovky obyvatel různých národností.
Afrika byla a pořád je velmi izolovaná a to kvůli přírodním poměrům. Vyskytují se zde náhorní plošiny, velmi úzká pobřeží, vodopády a peřeje. Dvě ze sedmi řek světa jsou v Africe Nil má 6671km a Kongo 4835km. Ani po řekách se nedalo prozkoumávat tento kontinent, jelikož řečiště jsou plné vodopádů a peřejí.
Délka pobřeží je velmi nízká, ale například o proti pohoří v Africe. Jak jistě víte na severozápadě se rozkládá Atlas, jehož maximální výška dosahuje do 4165m. Na východě je Etiopská vysočina a nejvyšší horou Raš Dašem která má 4620m. Na jihu se rozpínají Velké příkopové propadliny, jenž jsou způsobené rozlomením litosferických desek v období třetihor. Určitě také stojí za zmínku pohoří Kilimanžáro s nejvyšší horou Uhuru 5895m a tato hora je také nejvyšší na celém kontinentu Afriky. Ještě abych nezapoměla v příkopových propadlinách vznikla Africká jezera. Určitě některá z nich znáte například jezero Malawi, Tanganika a nebo také Viktoriino jezero.
Více než 1/3 pevniny tvoří pouště. Sama Sahara, která je největším suchým územím země, pokrývá 25% Afriky kolem 9,1 milionů km2. Poněvadž je Sahara vystavěna podnebným změnám a nadměrné pastvině na celém svém okraji, posunují se její hranice ročně přibližně o 5km směrem k pobřeží, toto se nazývá desertifikace. Je to jeden z dalších problémů, jenž se dotýká Afriky.
Shrnutí na závěr, tyto problémy jenž jsem se snažila se vám přiblížit, budou Afriku pronásledovat i v dalších letech. Desertifikace nebo chudoba je dlouhodobý problém, který se nedá vyřešit za rok nebo za 10 let. Bude to tu neustále a my se s tím musíme naučit žít, a nebo něco udělat.
Děkuji za pozornost.


5.prosince 2008
Zeinertová
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Byl to jen sen

Osnova: 1. Popis vnitřku letadla
2. Seznámení s kytaristou
3. Skvělá zpráva
4. Smutná zpráva

Nastoupím již do plně obsazeného letadla. Všude ve vzduchu je cítit pronikavá vuně skořice. Docela příjemné, až na to, že si vůni nemohu užívat už v sedě. Tu ke mně ale hbitě přiběhne usměvavá letuška v modře temné uniformě a s červeným šátkem kolem jejího úzkého krku. Její útlá postava se ladně nakloní nad staršího pána s otázkou, zda ještě něco nepotřebuje a pak už se věnuje jen mně.
S neustálým úsměvem mě prosí ať ji následuji. Dovede mě do úplně jiné části letadla. Luxusnější části letadla. Neustále nás ale provází ta vůně. Snad jsem už začala podezřívat letušku, že je to její parfém.
Konečně spolu najdeme to nejposlednější sedadlo v letadle s číslem 12. Dosednu a s výdechem se rozhlédnu. Všechno taky je čisté, voňavé, moderní a tiché. Všichni lidé se sluchátky na uších se usmívají a jejich ústa se otvírají s textem jejich písně.
Letuška opět hbitě jako včelka zmizí a aniž bych si to uvědomila, mám stříbrná sluchátka s hudbou na uších. Hraje tesklivá rockový balada s nádechem deštivého dne. Když se ale zaposlouchám, ucítím na rameni poklepání. Sejmu sluchátka z uší a pootočím hlavu za poklepáním. Objeví se přede mnou známá tvář. Nad tímto zjištěním se můj úsměv rozšíří. Sedí vedle mě kytarista ze známé skupiny. Na tváři úsměv, velké triko, velké kalhoty a čepici, vše sladěné v zelené. Z vlasů spletené dredy trčící ze zadní části jeho basebolové čepice. Ve skutečnosti bych ale řekla, že tohle je jen jeho druhé já. Představím se mu, ale vypadá to, jako když mě zná. Což jsem nejespíš uhodla, protože se mě začne vyptávat na situaci v mé kapele. Jasně se mi vybaví má silueta a kolem ní další čtyři s kytarami a bicíma. Aniž bych váhala, začnu sálo dlouze vyprávět, jak máme před Vánoci pauzu, aby mé hlasivky odrelaxovaly. Jeho výraz ve tváři značí nadšenost ze všeho, co mu vyprávím.
Když uznám za vhodné proslov dokončit, nahodím výraz s náznakem, že není víc co k tomu říct. Na okamžik se zamyslí a s pevnou rozvahou mi nabídne zazpívat si s jeho kapelou. Ihned jsem kývla na souhlas a na důkaz toho si podáme ruce. Jeho kůže je jemná a horká. Chvilku si ten nepopsatelný pocit užívám a pak se vrátím do reality plné skořicové vůně. Jeho ústa se neustále otevírají s novými a novými slovy, ale já už je nevnímám, protože se unáším v představě, jak strávím dnešní večer. Představuji si tu osvícenou halu, představuji si ten křik statisíc milujících fanoušků, představuji si co všechno se stane až jen vkročím na pódium.
Než si ale dokážu to všechno představit, do očí mi pronikne ostré přímé sluneční světlo. Donutí mě oči ptevřít a probudit se v mé posteli doma, kde spatřím na stolku zeleno-červeně malovaný hrnek se skořicovým čajem...Asi ne vše byl jen sen.