Kántorová, Gymnázium J. Seiferta

Něco o Ježíši a proč vznikla křesťanská víra?

Ježíš se narodil v Jeruzalémě jako syn Panny Marie a syn Boha.
Panně Marii se před jeho narozením zjevil archanděl ---, který jí zvěstoval narození syna, syna Boha a budoucího Židovského krále, přikázal jí, aby svého syna pojmenovala Ježíš.
Ježíš byl vychováván nejen svou matkou Marií, ale i jejím mužem Josefem, který ale nebyl pravým otcem Ježíše.
Malý chlapec již od dětství vykazoval vyjímečné vlastnosti. Jako dvanáctiletý se ztratil v Jeruzalémě a jeho „rodiče“ ho usilovně po tři dny hledali; nalezli ho až chrámu a na otázku: „Proč jsi utekl?“ odpověděl, že neutekl, ale že je v domě svého otce.
Musíme si však připomenout, že Ježíš byl Žid, ale on sám nejspíš cítil, že židovská víra není ta správná, upřímná víra, kterou by si Bůh zasluhoval. Vadilo mu především, že za důkaz správné židovské víry je považováno usilovné modlení a dary bohatých církvi, vadilo mu, že člověk ani nemusel opravdu ctít a vnitřně věřit v Boha, stačilo pouze pár darů a už jste byl žid. Také přísné zákazy i příkazy, které podmiňovaly příslušnost k židovské víře se mu nezdáli správné. Za projev správné víry považoval prostě jen tu „víru“, důvěru a vnitřní oddanost Bohu.
Celý svůj život obětoval této myšlence a kvůli své víře musel i zemřít, ale on věřil až do poslední minuty a nelitoval, že tolik obětoval. Musíme říci, že jeho snaha nebyla marná, protože křesťanská víra je dodnes velmi vyznávaná.


15.prosince 2009
Veronika Kachlíková
P3a

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Úsměv stojí méně než elektřina a dává více

Osnova: 1. úvod: Upřímný úsměv přináší do života světlo
2. Stať: a) Musíme se od srdce smát
b) Někdy nám není do smích
c) Stojí více úsměv, nebo elektřina
3. Závěr: Úsměv i světlo by nás měly provázet po celý život

„Úsměv, vyletí ptáček.“ Už od dětství se usmíváme. Někdy proto, že to po nás jiní chtějí, jako třeba při focení. Ale to není ten úsměv, který nám přináší do života to světlo. Světlo, které dokáže rozsvítit oči našich blízkých. Tohle žárovka nedokáže.
Upřímný úsměv potěší naše okolí, ale i nás příjemně zahřeje u srdce. Je důležité využít každého okamžiku, kdy nás něco rozesměje, nebo se prostě jenom chceme usmívat, a pořádně se od srdce zasmát.
Bohužel jsou chvíle, ve kterých mám do smíchu není. Jenže v takovém okamžiku bychom měli myslet na naše přátele a blízké a oni by měli myslet na nás a přijít nám na pomoc. Když nám je nejhůř, je dobré vidět úsměv lidí, které máme rádi.
Pokud budeme přemýšlet o tom, co úsměv stojí a zda stojí méně než elektřina, je to relativní. Za úsměv neplatíme penězi, ale za elektřinu ano. Takže pokud se na to díváme z tohoto úhlu pohledu, stojí úsměv méně. Jenže k rozsvícení žárovky stačí stisknout vypínač. Úsměv na povel nevykouzlíme, ale znamená pro nás mnohem více. Takhle tedy úsměv stojí hodně. Někdo nebo něco nám musí dát důvod se smát. Za peníze si úsměv nekoupíme.
Úsměv je něco, čeho si musíme vážit. Někdy je i nakažlivý a rozesměje okolí. Vždy by měl být upřímný, protože pokud není, ztrácí to kouzlo a světlo, které přináší do života nám i ostatním. Dává nám najevo pocity, takže hned poznáme, jak se kdo cítí. Proto by nás úsměv měl provázet celým životem. Stejně jako světlo. Takže: „Úsměv prosím“.


29. března 2007
JAN HAMMER, 2.C
2. PÍSEMNÁ PRÁCE

NA CESTĚ DO KRIMINÁLU
Ta místnost mě děsila. Byla plná cigaretového kouře. Těžký vzduch mi stěžoval dýchání. Kolem mě se pohybovaly dvě, solidně oděné, osoby s průkazy tajné policie – Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu. Prý to mělo něco společného s deseti kilogramy kokainu, co jsem pašoval z Peru. Teplota vzduchu stoupala a já si nestíhal otírat orosené čelo. Dech jednoho z vyšetřovatelů se pro mě stal noční můrou. Dva páry ledově chladných očí na mě civěly z šedého dýmu, kterým prostupovaly paprsky ranního slunce. Ten čas se zdál nekonečný. Na pravé ruce mi počínal kmitat prostředníček, ovšem mysl mi nedovolila, zdvihnout ho a říct: „Jste jedničky!“ Snažil jsem se tvářit drsně, alespoň jako Bruce Willis ve svém posledním dobrém filmu, ale připomínal jsem spíš Leonarda DiCapria v Titaniku. Na rukou mi vstávaly chlupy hrůzou z pomyšlení na to, co bude až mě vyšetřovatelé odvedou za mříže. Bolely mě zuby. Můj nos se stával zacpaným, a proto jsem musel použít Olynth, abych si ho uvolnil. Kolem mých nohou pobíhaly potkani, nakažení nejrůznějšími chorobami. Jeden z nich se jmenoval Jirka. Ne však Jirka Štáhl, nýbrž Jirka Paroubek. Má, půl roku nemytá, noha zrovna tohoto hlodavce rozšlápla. Ještě hodinu jsem stíral to svinstvo z chodidla.
Po další hodině jsem ucítil studenou ruku na rameni a mé uši zachytily tajemný šepot. Od hlavy až k patě mi vyrašila husí kůže, mé oči zarudly, mé vlasy zešedivěly. Měl jsem divný pocit mezi prsty na nohou, věděl jsem, že to není plíseň, a tak mě napadaly různé důvody, proč ta noha tak svědí. Když jsem na ni pohlédl, bylo mi vše jasné, měl jsem tam ještě kus Jirky. „Fuj! Špíno tlustá, komunistická!“ vyhrkl jsem a setřel zbytek levicového radikála na zem. V tom jsem se zasnil.
Stál jsem na pódiu na obrovském stadionu v Marylandu v USA a zpíval duet s Elvisem Presleym. Miliony diváků křičely radostí a všude kolem se vznášela vůně trávy. Šedesátá léta. Elvis, oblečený jak do cirkusu, poskakoval kolem mě a myslel si, že zpívá, ale byl tak hrozně opilý, že si nezapnul mikrofon. Vlasy mi vlály ve větru. Hluk z reproduktorů přesahoval únosnou hranici, mozek mi zatlačovaly decibely. Najednou se dalo normálně dýchat, vzduch už nebyl tak těžký, zdál se být takový vysmátý, vlastně všechno se zdálo být vysmáté. Když se po mém boku objevil, s opráskanou kytarou, Jimmi Hendrix připadal jsem jako v sedmém nebi nebo v záloze mého fotbalového týmu ČAFC. Kudrnatý černoch mrskal prsty v nejvyšších tónech. Náladu mi trochu pokazil Martin Maxa, který začal ze zákulisí zpívat „Cest la vie“. Bum!!!
A byl jsem zpět v zakouřené místnosti a vrátil se i tísnivý pocit beznaděje. Dým už přesahoval únosnou hranici, připomínal mi diskotéku v Edenu. „Koho volíš?!?“ zeptal se jeden    z vyšetřovatelů a otřel si nudly z kníru. Pohlédl jsem na rozšlápnutého Jirku a řekl „koho myslíte....“. Tak mě pustili domů.


Helena Veverková, I. E
5. listopadu

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova: 1) Úvod: Prázdniny trávím s rodiči na chalupě
2) Stať: a) Vycházíme na túru a kocháme se přírodou
b) Vracíme se pozdě odpoledne
c) Cestu si chceme zkrátit přes přehradu
d) Led je ale tenký a tatínek se propadne do vody
e) Pomáháme tatínkovi zpátky na břeh
3) Závěr: Všichni se ve zdraví vracíme k chalupě

Chtěla bych zavzpomínat na jednu příhodu, která se sice stala už dávno, ale dodnes si ji živě vybavuji. Jelikož máme chalupu na horách, od malička jezdím na sjezdových lyžích a s rodiči chodíme na výlety na běžkách. Tenkrát mi bylo šest let. Jarní prázdniny jsem trávila, jako každý rok, s rodiči na horách.
Bylo nádherné počasí, a tak jsme se rozhodli, že uděláme běžkařský výlet po hřebenech hor. Vyrazili jsme kolem poledne. Svítilo sluníčko a rtuť teploměru ukazovala -1°C. Kochali jsme se nádhernými údolími i zasněženými stráněmi hor. Šli jsme pomalu a nikam jsme nespěchali...
Pak se ale začalo stmívat. Maminka zpanikařila a podívala se na hodinky. „Vždyť už je půl čtvrté a za necelou hodinu bude tma“, nervózně řekla. Tatínek navrhl, že bychom si cestu mohli zkrátili přes přehradu, kolem které jsme se vraceli.
Maminka měla trochu obavy, aby nás led udržel, a tak na led vstoupil tatínek. „Pojďte, led je pevný a udrží nás všechny“, řekl. Ale najednou se ozývá: „Rup!“ „Křup!“ Led praská a tatínek se propadá do ledové vody. Když už je v přehradě po pás, pronese: „Tak to je v háji!“ a noří se hlouběji a hlouběji. Z vody mu kouká už jen hlava. Já s maminkou stojím na břehu. Nemůžeme nic dělat. Kdybychom šly tatínkovi pomoci, propadly bychom se také. Tatínek se pokouší dostat na břeh, ale marně. Na nohou má stále připnuté lyže. „Podej mi hůlku, Helenko, já se chytnu a ty mě vytáhneš“, prosí mě tatínek. Vzala jsem tedy hůlku a podala ji tatínkovi. Ten se jí chytil a my s maminkou tatínka z přehrady vytáhly. Byl celý promočený a zkřehlý. Maminka mu půjčila své suché oblečení a domů šla jen v tričku. Tatínkovo mokré oblečení jsem si navěsila na hůlky, aby alespoň trochu uschlo.
Všichni jsme byli rádi, že jsme se ještě za soumraku dostali k chalupě. Když jsme tuto historku vyprávěli kamarádům, všichni se divili, že „hrdina“ tatínek přežil tuto nehodu bez nachlazení.


Kristýna Marková 1. C
4. listopadu

1. písemná práce
TÉMA: Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá
(Vypravování)

Osnova: 1) Vzpomínky na tábor
2) Balení
3) Naše známé rčení.

Jupí! Prázdniny se blíží a s prázdninami už je na obzoru i termín 30. 7. - 14. 8. Už po devět let jezdím stále v tomto termínu na ten nejlepší tábor, jaký jsem kdy poznala. Vždycky si tam užijeme spoustu legrace, mám tam také své nejlepší přátele, které však přez rok vůbec nevidím, protože bydlí v úplně jiných koutech naší republiky. Samozřejmě, že si každoročně slibujeme, že se budeme navštěvovat málem 7x týdně, jenže, znáte to, sliby-chyby. A tak jsem štěstím bez sebe, když nastane konec července. Tak tomu bylo i letos.
Večer před odjezdem už si jenom kontroluji věci, které jsem si nachystala na postel, abych si je mohla zabalit. S vítězným úsměvem jsem šla zavolat mamku, aby mi to překontrolovala. Hrozně mě to štve, vždyť už jsem velká holka, ale máma o tom nechce ani slyšet, vždycky před odjezdem mi kontroluje věci, většinou totiž zapomenu nachystat ty nejdůležitější. V duchu jsem si říkala, že tentokrát to vyjde, vždyť jsem ty věci kontrolovala aspoň desetkrát. Z mých myšlenek mě vytrhla máma a triumfálně mi oznámila, že mi chybí ručníky a ponožky a ..., no, bylo toho hodně. Úsměv byl nenávratně pryč.
V sedm ráno mi zvoní budík a já radostí vyskočila z postele, přitom se mi podařilo zabodnout si vojáčka z bratrovy série do nohy, nic už mi ale nedokázalo zkazit náladu. Mámu jsem ještě u snídaně poháněla, aby jsme to stihly.
Nakonec všechno dobře dopadlo a já už seděla v autobuse, který mě měl dovést do tábora. Dobrá nálada mi ani neklesla, když jsem vlastně v celém autobuse měla jediná nad 12 let. Jela jsem totiž z Prahy a ta mí kamarádi nebydlí. Když jsme dojeli, vyskočila jsem z autobusu a běžela vstříc svým kamarádům, kteří mi museli hned zkazit den, když mi připomněli, že přijela i Linda. Bože, už to jméno mi příčí všechny chlupy na těle.
Minulý rok jsem totiž udělala něco, co se mi opravdu nevyplatilo. Jako každý rok jsme měli i minule orientační běh. V duchu jsem si tehdy pomyslela běhat, já? A ještě k tomu se řídit kompasem? Proto jsem se rozhodla, že se budu držet toho, kdo poběží se mnou. Běhalo se totiž po dvojicích, které se pak podle výkonosti rozdělili.
*Co se však nestalo, zavrávorala jsem o vlastní nohy a tak mezi tím co Linda dobíhala rovinku, já se válela v bahně se zvrtnutým kotníkem. Přísloví se vyplnilo takzvaně do slova.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Aneta Juricová, 2. B
Téma: Jak vidím sama sebe
(charakteristika)
1) Úvod: S další slohovou kompozicí přichází další téma
2) Stať: a) Jméno a věk
b) Postava
c) Vztah k lidem
d) Dobré a špatné vlastnosti
e) Volný čas
f) Škola
g) Smysl života
3) Závěr: Jsem jaká jsem, a jiná už nebudu

S další slohovou kompozicí přichází i další téma. Tentokrát máme popsat sami sebe. Je to těžký úkol a tak se o něj alespoň pokusím.
Jmenuji se Aneta Juricová a v pondělí 20. března jsem oslavila své 13. narozeniny. Bydlím v Praze – Letňanech společně s maminkou a mladším bratrem.
Mám středně vysokou, štíhlou postavu, dlouhé hnědé vlasy s odrůstajícím melírem, kulatější obličej s akné, šedomodré oči a pusu, která se téměř nikdy nezastaví. Nejraději nosím dlouhé sukně nebo volné kalhoty a k tomu trička s krátkým rukávem, protože se v tom cítím pohodlně.
Většina lidí si o mně myslí, že jsem tichá dívka, která se neumí smát. Tito lidé mne ale neznají dobře. Jen moji opravdoví kamarádi vědí, že se směju ráda, ale potřebuji k tomu své kamarády. Mám trochu problémy s navazováním nových vztahů k cizím lidem, protože si k nim neumím najít cestu. Proto mi dlouho trvá skamarádit se s někým. Snažím se neodsuzovat ostatní předem a chovat se ke každému tak, jak si zaslouží.
Každý smrtelník má své dobré i špatné vlastnosti, já také. Jsem skromná, poctivá a trpělivá, ale také drzá, sobecká, náladová a občas i lakomá. Snažím se, aby u mne převažovaly dobré vlastnosti, ale nikdo není dokonalý.
Ve svém volném čase si nejraději čtu knihy ze života nebo dívčí románky. Také ráda běhám, jezdím na kole, poslouchám muziku a chodím ven s kamarády. Dříve jsem hlídala mladšího bratra, ale ten už teď dozor nepotřebuje.
Mám ráda kopretiny pro jejich jednoduchost a krásu, černou a zelenou barvu, knihy, přírodu a sladkosti. Naopak nesnáším ovoce, zeleninu, růžovou a modrou barvu, nudu a telenovely. Už od dětství se bojím hadů, samoty a smrti.
Škola mě baví, protože ji beru jako důležitou a cennou zkušenost. Patřím k průměrným žákům a nejvíce mě baví výtvarná výchova, dějepis, biologie a občanská výchova. Až vyjdu toto gymnázium, chtěla bych jít na vysokou školu. Za budoucí povolání bych si vybrala advokátku, abych mohla pomáhat lidem, nebo ekoložku, abych mohla pomáhat alespoň přírodě. Jestliže by mi ani jedno z těchto povolání nevyšlo, lákalo by mě jít ve stopách rodičů a pracovat v armádě.
Skoro všechny mé kamarádky se chtějí v dospělosti vdávat. Já se vdávat nechci a nebudu. Myslím si, že dva lidé, kteří se mají rádi si můžou důvěřovat i bez papíru a prstýnků. Nyní se navíc každé druhé manželství rozvádí, a já bych nechtěla být dalším číslem ve statistikách.
Chtěla bych mít přítele, se kterým bych bydlela a měla s ním jedno dítě. Přála bych si holčičku, která by se jmenovala po mně Aneta nebo Kateřina.
Snažím se o to, aby měl můj život nějaký smysl a cíl. Nechci své šance promarnit čekáním na něco, co třeba vůbec nepřijde. Ve svém životě bych chtěla něco dokázat a zanechat po sobě další generaci.
Jek říká moje maminka: „Jsem, jaká jsem, a jiná už nebudu.“


1.11.2006
Martin Novák, 2.C
1. písemná slohová práce
Česká republika
(referát)

I. Úvod – Česká republika obecně
II. 1) zeměpisná poloha
2) historie a vývoj
3) Praha
4) Průmysl
III. Závěr

Česká republika
Země s 10 milióny obyvatel a mnoha historickými památkami. Nachází se ve středu Evropy. Její přibližná rozloha je 78 000km2. hlavní město je Praha s 1 200 000 obyvatel. Sousední země jsou: Německo, Rakousko, Polsko a Slovensko.

Česká republika je vnitrozemský stát, který je ze všech světových stran kryt horskými masivy, sloužící jako obranné pásmo. Leží v mírném podnebném pásu a vnitrozemským podnebím což znamená, že teplotní rozdíly mezi zimou a létem jsou velké. Teplota v létě činí v průměru 30°C a v zimě se pohybuje kolem 0°C.

Český stát se začal formovat v 10. století, kdy vznikla Velká Morava. Na přelomu 10./11. st. se k moci dostali Přemyslovci. Nejvýznamnější panovník teto doby je svatý Václav, který byl svým bratrem roku 935 zavražděn. Další významný vládnoucí rod jsou Lucemburkové. Z této doby je Karel IV., který nechal postavit Karlův most a založil Karlovu universitu. Byl také císař. V 17. století se Čechy dostávají pod nadvládu Rakouska-Uherska, pod kterou zůstanou až do roku 1918, kdy končí 1. světová válka. Po 1. světové válce vzniká Československo a prvním prezidentem se stal Tomáš G. Masaryk. Začala se rozvíjet demokracie, bohužel né na dlouho. V sousedním Německu se k moci dostává Adolf Hitler a svou politikou nakonec rozpoutá 2. světovou válku. Ta končí roku 1945 kdy Hitler spáchal sebevraždu a spojenecká vojska obsazují Berlín.
Roku 1948 se v znovuobnoveném Československu dostává k moci komunistická strana silně zaujatá Sovětským svazem.
Ke konci devadesátých let se Sovětský svaz rozpadá a k 1.1.1990 vzniká opět demokratické Československo v jehož čele stojí významná osoba, která se výrazně účastnila protikomunistického „odboje“ Václav Havel. 1.1.1993 se Československo kvůli vnitřním rozporům rozděluje na Českou a Slovenskou republiku.

Hlavní město Praha se nalézá ne řece Vltava a je historickým i vládním centrem. Má něco přes 1 000 000 obyvatel a tím pádem je to i největší město České republiky. Co se týče historie, tak Praha má velmi mnoho kulturních památek ze všech období. Mezi nejvýznamnější patří Pražský hrad, ve kterém sídlí prezident a ročně ho navštíví spousty turistů. Uvnitř se nachází chrám sv. Víta, kde jsou uloženy korunovační klenoty a jsou zde pochováni významní panovníci.
V Praze najdeme také Karlovu universitu, která se řadí mezi nejlepší a nejstarší z Evropy.

Průmysl je soustředěn do příhraničních oblastí. Například okolí Ostravy je protkáno sítí dulních tunelů pro těžbu černého uhlí. Mostecko, nacházející se na severo-západě Čech, je převážně známé díky těžbě hnědého uhlí. Jižní cíp Moravy je jediné naleziště ropy a zemního plynu v České republice. Rostliná produkce je soustředěna do oblastí kolem řek Vltavy a Labe, které se u města Mělník slévají a následně pokračují přes Ústí nad Labem a Hřensko dále do Německa. Morava je známá také tím, že se zde pěstuje víno a jsou tu časté vinné sklípky.

Když to shrneme, tak vnitrozemská Česká republika malým státem a převážnou část svých dějin strávila pod cizí nadvládou. Ale přesto se stále výrazně světově prosazuje šikovností svých občanů. Hlavním městem je Praha s mnoha památkami. Průmysl je a příhraničí a zemědělství je v okolí velkých řek, například Vltava, Labe a Odra.


17. prosinec 2008
Teodovik Menšl
V3

1. písemná práce - sloh
Úvaha
Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova:
Úvod: Lidé vnímají realitu rozdílně
Stať:
1) Dnešní doba
2) Osobní názor
3) Jiné možnosti, dvojí život
4) Prohloubení mezi “realitou“ a “skutečnou realitou“
Závěr: Realita je...

Většina lidé vnímá realitu rozdílně, je to velice zdánlivý úkaz, tedy pojmenování. Vnímání barev, vůní, času.. Každý tyto vjemy pociťuje jinak. Jsou to jeho pocity, ovlivněny stářím, rozumem místem, kde se narodil, vzpomínkami. To vše ovlivňuje realitu, realitu jako současný čas – stav, ve kterém se nacházíme. Posuzovat realitu je na úrovni polemizování o uměleckém díle. Autor své dílo snímá úplně jinak než divák. Je to nuda? Nebo právě to nás nutí se vyvíjet, poznávat, sbližovat?
Dnešní doba je na sbližování možná až moc rychlá, proto se stává, že nemáme čas na to někoho poznávat reálně – osobně, ale poznáváme ho přes jiné prostředky, třeba přes internet, fenomén dnešní doby. Můžeme při tom dělat svou práci a ještě si popovídat s lidmi, lákavé, ne? Nebo je to nutné řešení zrychleného světa, či jen pohodlnost, která nás nutí k tomu sedět sám a koukat do monitoru?
U mě se tyto dva fragmenty slučují, samozřejmě mám radši osobní kontakt, ale když to jiné povinnosti neumožňují, a musím například upravovat fotky, je to skvělá možnost, jak být v “kontaktu“.
Někoho, ale tato realita nebaví a hledá úplně jiné možnosti, jak svou “šedivou realitu“ zbarvit do křiklavých barev, právě díky internetu. Hrají doslova dvojí život, tedy Second life s lidmi po celém světě. Mají virtuální ego, image a cítí se lépe skryti, než ve skutečnosti, jsou jistější. Je ale zdánlivý “---„ brána k lepšímu životu? Myslím si, že nikoliv. Ještě více prohlubuje přítomnou realitu a začlenění se do společnosti, horší než sedět v koutu a dívat se do zdi. Člověk se navenek uspokojí, ale je v tom něco hlubšího? Já si myslím, že ne.
Realita je taková, jakou si ji vytvoříme, je to tedy realita?


Kateřina Pěničková
14. října 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek - Vakcína proti žloutence slále není. Čeká se na překlad letáků do češtiny>

Situace v České republice podle slov hlavního hygienika není kritická, jen neobvyklá ve srovnání s minulými lety. Dosud však nikdo nepotvrdil, že by se počet nakažených stabilizoval nebo dokonce zastavil. Nových případů stále přibývá! Hygienici tvrdí, že za současným stavem nedostatku očkovacích látek stojí zbytečná panika lidí. Ale kdo tu paniku rozpoutal? Proč hygienici nevystoupí v médiích a nevysvětlí lidem, aby nepanikařili a hlavně si myli ruce?!
Nevidím důvod, proč hlavní hygienik neinicioval dovoz vakcíny dříve, zvlášť když má ty nejaktuálnější informace. Není ani pravděpodobné, že by vakcíny nebyly k mání proto, že není přeložen příbalový leták do češtiny. V dnešní době přeci existuje řada překladatelských agentur, které jsou schopny přeložit jakékoli texty do 24 hodin. V případě urgentní situace, jako například zmiňované příbalové letáky, by to tedy určitě nebyl problém! Navíc, jak je známo, se vakcíny dovážely do ČR již před epidemií, a tudíž překlad příbalového letáku již musel být dávno hotov.
Tak kde se tedy šíří ty dezinformace a kdy už se konečně místo planých řečí začnou vakcíny prodávat?


Kontrolní slohová písemná práce
(odborný styl – popis)

Témata:
Odborný popis vybraného předmětu <žákem opraveno na „zvířete“>
statický,
dynamický,
staticko-dynamický.
Supernovy
Právo a jeho druhy
Goniometrický, algebraický tvar čísla
Extrémní skupiny
Parlament ČR
Syntax – vytváření grafu
souvětí,
věty.
Architektonicky zajímavá stavba v Praze
Vybrané téma a druh popisu: staticko-dynamický, pokus
Osnova:
Příprava indikátoru fenoftaleinu
příprava směsi
aparatura, zahřívání
filtrace
dokončení pokusu
výsledek

Příprava indikátoru fenoftaleinu

Na porcelánové misce promícháme 0,5 g fenolu s 1,5 g anhydritu kyseliny ftalové. Z pipety přikapáváme koncentrovanou kyselinu sírovou, až je směs vlhká.
Dále si sestavíme aparaturu ze stojanu, kam přiděláme kruh a na něj položíme azbestovou síťku. Misku se směsí položíme na síťku a v digestoři zahříváme nad mírným plamenem několik minut. Zahřívání přerušíme, začnou-li vystupovat bílé dýmy. Reakce je ukončena, jakmile se tavenina zbarví červenohnědě. Ještě teplou taveninu nalijeme do kádinky s vodou, čímž se vyloučí bílý prášek. Prášek v kádince důkladně promícháme a necháme ustát.
Tuto reakční směs přefiltrujeme a produkt na filtru rozpustíme v malém množství ethanolu. Připravíme si tři zkumavky. Do jedné dáme cca 1 ml kys sírové, do druhé roztok hydroxidu sodného a do třetí vodu. Ke každému roztoku ve zkumavce přidáme několik kapek připraveného indikátoru a sledujeme kde dochází k zbarvení. Pokus se vydařil tehdy, když dojde k fialovému zbarvení u hydroxidu sodného. U vody a kyseliny k žádnému zbarvení nedochází.


JITKA

Znáte ten pocit, kdy se potřebujete něco rychle naučit a ono ne a ne se vám to dostat do hlavy? Máte v hlavě ledacos a máte nyní pocit, že víc věcí se opravdu nenaučíte? Podle dnešních průzkumů to prý není možné. Jste jistě velice unaveni, mozek vám stávkuje. Říká se, že se stačí vyspat a poté se to všechno zvládne. Já bych vám ale chtěla vyprávět příběh, který se od této teorie zcela liší. Je to příběh o jedné dívce, které téměř nezbylo nic jiného, než si pořídit hlavu novou. Tento příběh je trochu absurdní, ale věřte, opravdu se stal. Hlava je vlastně takový pokojíček, ve kterém je plno poliček, přihrádek a šuplíčků, a do něj se ukládají vědomosti jako kapesníky do prádelníku. Když nám někdo řekne: „Děti, jezte zeleninu, je zdravá“, naskáče vám to ušima rovnou do tohoto pokojíčku do jisté přihrádky. Když se potom někdo zeptá, jaká je zelenina, nakoukneme do své hlavy a odpovíme celou větou „zelenina je zdravá“. Jistě, že musíme mít v hlavě pořádek, abychom v šuplíčku či přihrádce našli právě to hlavní. Je správné ukládat si do hlavy jenom to, co je důležité, aby nám tam kdejaká hloupost zbytečně nepřekážela. Kdo má v hlavě plno nesmyslů, sám se v nich nakonec nevyzná. Když se ho potom někdo zeptá, např. kolik má pes nohou, chudák kouká, ťuká se do hlavy a stěžuje si, co to s ním dnes je, že to má na jazyku. Má ale v hlavě takový zmatek, že ani s mapou by se tam neorientoval. Také se říká, že bychom si měli dávat pozor, abychom se do hlavy neuhodili. Mohlo by se totiž stát, že bychom si šuplíky a poličky v hlavě vysypali, věci z nich by se rozbily a už bychom je třeba nedokázali srovnat na svá původní místa. Inu, povím vám tedy příběh o jedné slečně, která si, jak se říká, zažila se svojí hlavou své. Jitka byla tehdy osmnáctiletá dívka. Na první pohled to byla slečna jako každá jiná. Měla hnědé, středně dlouhé vlasy, modré oči, byla štíhlá a ve společnosti moc nevyčnívala. Co na ní bylo ale tak zvláštní, byla její paměť. Ve škole měla odmalička samé jedničky, a když po absolvování základní školy přešla na gymnázium, jedničky ji neopustily. Kdo si myslí, že se Jitka hodně učila, že každé odpoledne strávila doma nad knihami a sešity, a nedělala nic jiného, se velmi mýlí. Jitka byla mimo školu vynikající i ve sportu, hrála dokonce extraligu pozemního hokeje a téměř každé odpoledne jsme ji mohli vidět pobíhat na zeleném trávníku stadionu Slavia. Ptáte se tedy, jak je možné, že ve škole byla tak výborná studentka? Jitka byla nadprůměrně inteligentní, mohla bych říci, že byla tak trochu zvláštní. Aby si zapamatovala nějaká fakta, která měla zapsána v sešitu, stačilo jí si jen jednu tyto zápisky přečíst. A tak Jitce stačila 1 hodina denně na domácí přípravu do školy. Vždy si jen přečetla zápisky z minulé vyučovací<in> hodiny a pamatovala si ze sešitu úplně všechno. Je to neskutečné, ale takovou paměť jako ona nikdo ze studentů ve škole neměl. Každý, kdo Jitku neznal, si myslel, že je to obyčejná „šprtka“ a nebo že takové známky, jako má ona, může mít jen ten největší podvodník a prominent ve škole. Ale kdo Jitku znal, věděl, že ona taková není. Jitka byla přátelská dívka, byla stále veselá i když ostatním bylo třeba smutno. Snažila se své kamarádky utěšovat a pomáhat jim, půjčovala jim své sešity a radila jim při písemkách. Při těch si ani nepotřebovala psát nějaké taháky nebo podvádět opisováním ze svého sešitu, měla jednoduše svůj sešit v hlavě, měla ho tam řádně uklizený v jedné z mozkových skříněk. Protože byla Jitka velmi pořádná, věděla přesně, kde co má napsané a uložené, pamatovala si dokonce i celé věty ze sešitu. Věděla, kde má věta začátek a kde je napsaná tečka, pamatovala si i na jakém řádku má určitou věc napsanou. Neskutečné! Jednoho dne jí jedna spolužačka vytrhla ze žárlivosti stránku ze sešitu a doufala, že Jitka dostane z písemky také jednou špatnou známku. Myslela si, že Jitka nepozná, že jí v sešitě chybí zápisky z některé z minulých hodin. Štěstí ovšem bylo v tom, že Jitka už tuto kapitolu měla pevně uloženou ve své hlavě, a jak už jste jistě pochopili, co si Jitka do hlavy naskládala, to jí tam zůstalo až do konce jejího života. Za jejích osmnáct let se nestalo, že by si na něco nemohla vzpomenout nebo, že by si něco nemohla vybavit.

Co se ale jednou nestalo! Když Jitka hravě došla až do čtvrtého ročníku gymnázia, ve kterém do ní dennodenně již tři roky hustili profesoři dvanácti vyučovaných vyučovaných předmětů své látky podle učitelských osnov, náhle jí v hlavě došlo místo. Není se čemu divit, průměrně sedm vyučovacích hodin pětkrát týdně, kdy v každé hodině se popíše minimálně jedna stránka formátu A4 nějakou novou látkou. Připojme k tomu ještě domácí úkol a si přečíst knížku z povinné četby... Sami si to spočtěte, kolik popsaných sešitů a papírů to za tři školní roky je. A kromě tohoto všeho nastává čas maturity, vypracovávání maturitních otázek, kdy ani jedna není stejná jako vyučovaná látka minulých let. Teď to chce vyndat si staré sešity a vytahat z nich fakta související dohromady, poskládat si je chronologicky za sebou a nakonec z nich utvořit jednu maturitní otázku... V Jitčině hlavě to už nevypadalo jako v řádně uklizeném pokojíčku, kde jsou v poličkách naskládané sešity a knížky, kdy v každém šuplíčku jsou srovnané kapesníčky do komínků či ponožky srolované do klubíček. Jitčin vnitřek hlavy teď připomínal přeplněnou<in> popelnici na odpadky, kterou už 14 dní nepřijeli vysypat popeláři. Jitka zrovna seděla nad sešitem z dějepisu a ne a ne si zapamatovat ani ty nejzákladnější fakta. Snažila se neučit zbytečnosti jak která bitva probíhala, kolik tam bojovalo lidí, kolik jich bylo zabito, kdo byl v čele kterého vojska a tak podobně. Chtěla si jen zapamatovat místo bitvy a rok, ve kterém se tato událost odehrála, ale to bylo nad její schopnosti. Měla hlavu tak přeplněnou nedůležitými fakty, které bohužel nešlo vymazat. Nešlo jednoduše zavolat úklidovou službu, aby staré věci z jejího mozkového pokojíku odnesla.

Další den šla Jitka do školy zcela nepřipravená. A naneštěstí byla vyvolaná z dějepisu, psala se písemka z biologie a ke všemu měla mít přečtený román na hodinu rozšířené češtiny. Byl to snad nejhorší den jejího života, nevzpomněla si na jediné datum z historie, při písemce z biologie odevzdala úplně prázdný papír pouze se svým podpisem a při hodině českého jazyka se jí nevybavil ani název románu, který před dvěma dny konečně dočetla. Někteří lidé ze třídy měli obrovskou radost, že Jitka také jednou nedostala samé jedničky, jiní ale tušili, že s Jitkou není něco v pořádku.

O přestávce k ní přišla spolužačka, která zná snad všechny módní obchody v Praze a má přehled, co se v kterém butiku dá sehnat, ví, co právě „letí“ a jaká trička či m módní doplňky kde a za jakou cenu pořídíme. Přišla k Jitce a chtěla jí nějak pomoci. „Hele, Jíťo, a proč si nepořídíš novou hlavu, když v téhle už nemáš místo?“ povídá. Jitka se na ni smutně podívala a říká: „A to jako jde, si vyměnit hlavu?“ Ta spolužačka ji poslala do určitého obchodu v centru Prahy, kde se dá opravdu pořídit za slušnou cenu nová hlava. A protože Jitce nezbývalo nic jiného, vydala se právě do tohoto obchodu. Tam přistoupila k regálu, kde měli vystavené hned tři náhradní hlavy.

Na první hlavě byla cedulka „MATFYZ“. Měla hnědé rovné vlasy zastřižené do mikáda, ofinu a veliké kulaté brýle snad se sedmi dioptriemi. Hlava byla nadaná na řešení matematických příkladů, úlohy z fyziky řešila stylem „kouknu a vidim“ a kalkulačku používala až v opravdu složitých příkladech.

Druhá hlava byla hlava typické blondýnky. Měla dlouhé vlnité vlasy a azurově modré oči s dlouhými řasami. Ale v hlavě nic moc! Jak se říká: „dlouhé vlasy, krátký rozum“. A toto moc daleko od pravdy nebylo. A ještě ke všemu blonďatá! Jitka si nedokázala představit, že by se s ní stala najednou blondýna. Měla by jistě větší šanci u chlapců, jistě by o ně neměla nouzi, ale s tím myšlením by to nebylo o moc lepší než nyní, kdy má v hlavě nepořádek jak po výbuchu či zemětřesení.

Třetí hlava bohužel také nepřipadala moc k úvahu. Byla to hlava závislé narkomanky. Vlasy na této hlavě byly smotané do obrovských dredů a oči byly jak skleněné korálky a úplně nepřítomné. To, na co myslela tato hlava, snad nemusím ani zdůrazňovat.

Jitka byla opravdu nešťastná. Nevěděla si vůbec rady. Přeci si nekoupí jen tak nějakou novou hlavu, která jí vůbec nepomůže. Proč bude ze sebe dělat někoho, kdo vůbec není? Stres z toho, že není schopná odmaturovat a dokončit alespoň studium na této škole, se stále zesiloval. Odešla tedy domů, zavřela se do svého pokoje a začala brečet. Truchlila deset minut, hodinu... dvě hodiny... celý večer, probrečela dokonce i celou noc. Slzy jí tekly malými stružkami od očí, pod nosem se spojovaly do potůčků a na bradě se stékaly v obrovskou řeku. Nad ránem ale samým vyčerpáním Jitka usnula. Ani budík, který jí zazvonil, aby šla do školy, ji neprobudil. Probrala se sama až druhý den ráno.

A protože ji hryzalo svědomí, že nebyla ve škole, že si den před tím nepřečetla své sešity, rozhodla se, že ještě naposledy zkusí naskládat si do hlavy nějaké vědomosti.

Vida! Najednou má v hlavě místo! Ty slzy jí odplavily všechny nepodřebné události, fakta a vědomosti a v hlavě se jí tímto dlouhým spánkem udělal zase pořádek. Jitka měla hlavu jako předtím. Zase jí stačilo si přečíst text a vše si pamatovala. Ale aby zase nezaplnila prostor přihrádek a šuplíků ve své hlavě a vyhnula se tak další nepříjemné situaci, rozhodla se, že se všechno učit nebude a že se bude soustředit pouze na to důležité. Také si řekla, že než aby se učila nějaké nesmyslné věci, kterých jsou učitelské osnovy plné, že si občas napíše nějaký ten tahák jako všichni ostatní studenti školy.

Nikdo přece nemůže vstřebat všechny vědomosti světa a zvláště když je to tak drobná a křehká dívka, jako je Jitka.


Prokop, Michal, kvinta, Gymnázium J. Seiferta

Vážený pane
Je to již deset let od prvního zahájení naší divadelní sezóny. Letošní sezóna nebyla o nic chudší než ty předešlé. Náš divadelní sbor nastudoval a realizoval ojedinělé divadelní vystoupení hry Desdemona.
Představení nadcházely dlouhé přípravy a bez vaší finanční podpory bychom ho nemohli zorganizovat. Sbor se snažil dodat hře profesionální charakter a vytříbenost, důležitá byla i propagace. Naším cílem bylo oslovit domácí veřejnost, ale i zahraniční. Podařilo se nám zaujmout i příznivce z Číny a Vietnamu. Avšak první dojmy publika po premiéře nebyly tak velké, jak se očekávalo. Uznání se nám dostalo až později ve Francii, kde naši hru provázely bouřlivé oslavy, kterých jsme se zůčastnili. Náš sbor si prohlédl krásy Paříže a již netrpělivě očekával předávání cen.
Podle mého názoru můžeme tuto sezónu brát jako velký úspěch i přes neuznání od domácího publika. Máme přichystány plány na další rok a doufáme, že můžeme počítat s vaší finanční podporou. Vřelé díky

V Praze dne 8. 4. 2006


Jdu tak jednou parkem a vidím že se tráva probouzí, ptáčci začínají zpívat, ba, že malé lístečky na stromech jsem zahlédl. Sluníčko začalo svítit a zbytky sněhu byly málo kde. Mraky se však nevzdávají a snaží se sluníčko zahalit. Vypadá, že se jim to daří, protože opět teplota pádá k zemi. Slunce je však chytré a mraky propichne jako by byly k cedníky. Tro Trochu deště nám vždy neuškodí. Teplota vzt stoupá výša výš. A ptáci spívají písně na jaké jen pomyslíš. Zazvonil zvonec a slohu je konec. <img slunce a mrak>


14. ledna 2009
Kořan
V3

1. písemná práce
Úvaha
Téma: Humor je solí života. Kdo je jím dobře prosolený, vydrží dlouho čerství.

Osnova:
Úvod:
Stať: a) Introverze a smysl pro humor
b) Životní styl
c) Co se změní
d) Humor je účinná zbraň
Závěr: Vlastní úsudek

Jedete domů v městské hromadné dopravě, posloucháte, jak si lidé kolem vás vyprávějí nějaké své prožitky, které vám příjdou absolutně nezábavné.
Přijde vám na mysl, že nemáte smysl pro humor a nebo si řeknete, že jste zkrátka příliš unavení z práce. Trpíte nedostatkem smíchu, přátelé vás mají za kořena a je tedy třeba něco stím udělat.
Nastal čas změnit životní styl a ještě jednou přehodnotit o co přicházíte. O sdílnost s přátely, duševní pohodu a harmonii.
Můžeme začít například sportem. Vyražte si s někým, komu důvěřujete, zaběhat do lesa. Mimo to, že se odreagujete od negativních myšlenek a nadýcháte k tomu ještě čerstvého vzduchu, máte plno prostoru popovídat si.
Tímto by se váš dřívější, strohý a obyčejný přednes myšlenek měl změnit v proslov energický a pozitivnější.
Každý z nás v sobě uchováváme smysl pro humor. Jen je třeba otevřít k němu cestu, jelikož je výbornou obranou člověka a jeho nitra. Humor je zbraň, která je velmi účinná. Mnoho zranitelných lidí jej využívá k ochraně vlastního ega.
Z vlastní zkušenosti a pozorování usuzuji, že lidé, kteří se často smějí, jsou svěžejší.


Majda Barancová
VIII. A
4. listopadu 2009
1. slohová práce - charakteristika literárního hrdiny
„Pat a Mat“
Jsou dvě animované postavy ze seriálu „A je to“. Bydlí hned vedle sebe. Jeden má červenou mikinu a druhý žlutou. Jsou to nejlepší kamarádi a spolu vymýšlí spousty a spousty akcí. Jednou uvnitř domu opékají buřty, také stavili domácí posilovnu, skleník ze sklenic, minigolf na zahradě atd. Ale jelikož jsou oba nemehla, tak v každém díle je všechno pohroma i když vlastně nakonci se jim to jakž takž povede.
Ve seriálu se nemluví, pouze hraje určitá melodie. Ani se tam neobjevují jiné postavy. Věčině lidi se to líbí, protože je zábavné pozorovat jak všechno kazí. Proto se říká, když dva lidi něco dělají a kazíto, že jsou jako Pat a Mat. Seriál je pro děti i dospělé.
Obě postavy jsou velice vynalézaví a nešikovní. Jde vidět, že oba mají rádi akci a že asi neznají nudu.
Pata a Mata jsem si vybrala protože je to originální a humorné. U seriálu si člověk odpočine a i se pobaví. Dalo by se říct že seriál „A je to“ nemá protikladné stránky, proto se nejspíš všem líbí.


Stejskalová, Marie, V. B, 07/08
23.10.07
Vymyšlená pohádka o cestovacím balónku.

Jednou byl krásný den, zrovna pouť. A Gulaš byl u dědečka na prázdninách. Tak tam šli. Děda mu koupil létající balón. Tak se s ním vrátili večer domu. A další den s nim jel Guláš domů pro svého bráchu, Knedlika. Normálně se jmenoval Pepík, tak mu říjal knedlík. Tak se spolu jeli proletět. A proti nim letělo hejno čápů. Tak jim probodli jim balón, upekli se a hoši je snědu k objedu když je snědli, tak to všechno --- a bylo po nich. KONEC


Moje školní taška
Každý den s sebou do školy nosím na zádech svoji krásnou školní tašku.
Můj batoh má červeno-černou barvu s velikým nápisem „loup“ a dvěma potřebnými kapsami. První přihrádka je dva krát větší než ta druhá a obě se otevírají černým zipem zakončený ozdobnými jezdci. Tvar tašky připomíná klasický batoh.
Uvnitř větší kapsy jsou srovnány učebnice a sešity, hned před nimy má místo penál se svačinou. V menší kapsičce je položeno lepidlo a kalkulačka.
K této tašce mám velice dobrý vztah. Jsem ráda že jí mám, protože se mi do ní vejde vše co potřebuji.


stůl paní učtelky

Když vstoupíte do naší třídy uvidíte stůl paní učitelky stůl paní ucitelky vypadá jako nový ale ve skutečnosti je velmý starý je nově nabarvený obrousený.

Paní učitelka má spoustu vecí paní učitelka ma velkou pracovní ridli.

Pod {stolem}<ni> pání ucitelky je velký prostor pod stolem paní ucitelk{a} má suplíky<.> Na okně má paní ucitelka kytku.

{na|po} XXX paní ucitelka hrnecky s tuzkam{a|u}<.> Paní ucitelka ma XXX mí suplíky na jedn{e|i} sraně 5 suplíků 4 suplíky konec<.>


Osnova:

1. písmo

2. pravopis

3. rozlišení slova

4. jazyková kultura

Písmo a pravopis

Aby se lidé mohli vzájemně dorozumívat i na dálku nebo aby zachovali své n myšlenky příštím generacím, vytvořili si soubory grafických znaků, kterým říkáme písmo. Naše písmo je hláskové, hlásky zaznamenáváme písmeny. V češtině se píše tzv. latinou.

Postupně se ustálily zásady, jak se mají mluvené projevy písmem zaznamenávat, {zaznamenjí}<ni> se pravopisem. Při stanovení pravopisných pravidel se usiluje o to, aby působila co nejméně potíží při zaznamenání projevů, tj. při psaní a čtení.

Pravopis umožnuje rozlišit slova a slovní tvary, které v mluvni mluvených projevech znějí stejně.

Bezpečné ovládání pravopisných pravidel patří k zdůrazňozvaným požadavkům jazykové kontroly. kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


Kolář, Vojtěch, V. B, 07/08

3. října

Vypravování – reprodukce textu
reprodukce = převyprávění vlastními slovy)

Příhoda z práznin

Tenhle příběh je o hrdinství a o statečnosti. Stalo se to u malého louňovického rybníka. Všichni kluci se tam každé otpoledne chodili koupat. Nejvíc je bavilo skákat z můstku.
Ten den tam poprvé přišel Petr a neuměl plavat. Šel do vody a sklouzl tam po prudkém břehu. Začal se topit a volat o pomoc.
Tomáš na nic nečekal a skočil pro Petra. Chytil ho za vlasy a táhl ho ke břehu. Tomášovi to moc nešlo, protože Petr ho svíral. Tomáš Petra dotáhl ke břehu a tam se o něj postarali ostatní. Všichni mu říkali, že je hrdina, ale on si myslí, že je to normální věc. Chtěl bych být taky statečný.


27. listopadu 2008
Hospodský
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Stalo se to jedné noci

Osnova: 1) úvod
2)

Je konečně pátek a já ukončuji další náročný týden plný školy poslední hodinou, Angličtinou. od začátku této hodiny nemyslím na nic jiného než na to, jak si užiju víkend. Modlím se, aby už konečně zazvonilo a já mohl odejít z té mnou proklínané budovy. Honí se mi hlavou spousta úžasných myšlenek a nápadů, jak bych mohl ty dva dny prožít. „Hurá!“ vykřikl jsem vteřinu po tom, co jsem zaslechl ten líbezný zvuk zvonku.
Jakmile jsem dorazil domů, začal jsem obvolávat všechny moje kamarády ale marně, buď jsem se jim nedovolal, nebo už na víkend měli něco domluveného. Byl jsem opravdu zklamán, nejvíc mě ničila představa, že budu celý víkend sedět doma u počítače a nudit se. Když domů dorazili rodiče, oznámili mi, že chtějí jít večer do restaurace na večeři. Pamatuji si, že mi matka řekla ať jdu brzy spát. Bylo mi hned jasné, že dorazí domů až pozdě v noci. Kolem osmé večer, mi připravili večeři, rozloučili se a šli ven do tmavých, tajemných ulic. Poté jsem začal přemýšlet jak s časem naložím, k počítači se mi moc nechtělo, tak jsem se rozhodl, že si pustím nějaký hororový film. Po pěti minutách hledání jsem našel zapadlé dvd s potiskem useknuté ruky zalité krví, řekl jsem si, že tohle je to pravé.
Z ničeho nic slyším uprostřed filmu zvonek. Pohleděl jsem s vystrašeným výrazem na hodiny, bylo 22:22 a já si v duchu říkal, kdo by v tuhle hodinu mohl zvonit. Pomalým krokem, celý vystrašený jsem se blížil do temné předsíně. Byl jsem vyděšený jako nikdy předtím. Můj strach se ještě zdvojnásobil poté, co jsem v kukátku spatřil siluetu nějaké podivné osoby, jelikož byla zhasnutá chodba, neviděl jsem dotyčnému do tváře. Zakřičel jsem přes dveře: „Kdo je?“ pár vteřin jsem tiše naslouchal, bohužel se nikdo neozval. Najednou zvonek začal zvonit opět a já se tak lekl, že jsem jak malé dítě utekl do svého pokoje. Ve vzduchu jsem najednou zaslechl známý hlas, byl to můj otec, klidným hlasem řekl: „To jsme my synu, zapoměli jsme si klíče.“


ŠKOLNÍK

Kdo by neznal pana Adama, muže na svém místě, muže řádu (toho školního samozřejmě).

Díky svému nepřístupnému, přísnému a vyčítavému pohledu je mezi studentstvem velmi neoblíben, pan Adam má své mouchy, kdo by v jeho kůži taky neměl, sám si pere, sám si vaří (občas to i pěkně voní) a těch puberťáků, co se mu honí po „domě“.

Můj vztah ke školníkovi je velice vřelý, na {ulice}<priv> oproti hlavní budově přezůvky mám a ráda je používám. Takže mi ani nic nestojí v cestě se na tohoto milého člověka usmát a pozdravit ho, on to rád opětuje. Avšak dokážu si lehce představit a občas jsem svědkem těchto situací, potká-li někdo pana Adama zrovna, když jde pozdě do školy a nepřezuje se (nejlépe v deštivém počasí), ze školníkova nitra se nezadržitelně vyvalí drsně znějící hlasitý křik, natož někteří studenti buď nereagují nebo reagují rychlým úprkem, druzí dbají jeho rozkazů a s výmluvou na rtech běží vše napravit.

Na naší škole je prostě odvaha se nepřezout, já bych tomuto bývalému boxerovi oponovat ani utíkat nechtěla.

Ve vztahu s panem školníkem tedy platí snadná rovnice. Přezout se hned při vlezu do školy znamená klid duše školníka i té vaší, komu se pořád také chce číhat na toho druhého (školník na nepřezuté, nepřezutí na školníka). Hlasité nadávání je však<in> slyšet pravidelně, občas i při hodinách, někomu tedy určitě.


Závěrečná slohová písemná práce
Téma: Popis postupu.
Návod na vytvoření vzkvétající provincie na Melior Annisu

Internetová adresa je www.meliorannis.cz .
Zde se nalézá odkaz na registraci.
zaregistrujte se a poté se přihlašte.
První, co musíte udělat, je kliknout na odkaz „stavět“.
Postavte asi 200 „stavitelských dílen“.
Neklikejte na „objevovat nové území“, ale na „vyčkávat do dostavění“.
Pak si postavte „kupeckou gildu, asi sto farem, alchymistickou laboratoř, cech alchymistů, důl, města, taverny, tržiště, sochy a magické věže .“
Kupecká gilda je důležitá pro obchod. obchodovat můžete s územím, nestvůrami, ale i s magenergií. Prozatím zanechte touhy po silné armádě.
Pomocí farem a měst zvyšujte populaci. Optimální je na jedno město, třicet farem.
Daně nastavte zhruba na třicet procent. Až budete vydělávat alespoň 3000 zlata, tak se pusťte do armády.
Provincie s dostatečným výdělkem a armádou, je připravena na boj za slávu a území. Dobýt můžete jiné provincie, nebo brány spojující dobro se zlem.


12. prosince 2008
MICHAELA LUKÁŠOVÁ
P3b

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho taky nemusel najít.
Osnova: 1. úvod – já a humor
2- stať – co je to humor?
– druhy vtipu, jejich použití
– humor – koření života
3. závěr – proč neztrácet smysl pro humor.

Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho taky nemusel najít.
Humor je pro mě osobně nepostradatelný, neumým si představit život bez smíchu, život mezi lidmi, kteří smíchem opovrhují a nepovažují ho za důležitý. Ano, najdou se i tací, ale jejich názor mi přijde hloupý. Mrzí mě, když vídám ty tváře, které se nikdy neskřivý do toho známého optimistického pozitivního úsměvu.
Co je to vlastně humor? Každý člověk považuje za humorné něco jiného, ale v každém případě je to něco, co člověka pobaví, zvedne mu náladu nebo ho jen donutí, aby se malinko pousmál. Humor může mít mnoho podob, může být slovní, psaný, nebo humor o který se postará řeč těla. S vtipem se setkáváme denně a to všude kolem nás, vidíme ho v reklamě, v novinách nebo v televizi, slyšíme ho v rádiu. Dalo by se říci, že humor nás obklopuje ze všech stran, jen si ho uvědomit a vnímat ho.
Jaký druh vtipu je nejpoužívanější? Myslím, že se mezi lidmi nejčastěji vyskytuje slovní humor ve formě vtipů. Vtipkuje se různě. Ovšem jsou i stará témata, které nikdy nezklamou, jako třeba vtipy o blondýnkách, o policii, o politicích, o zvířatech a neméně populární je černý humor. Myslím si, že to s jakým typem vtipu se člověk setkává je ovlivněno tím, v jaké společnosti žije. Vysoce vzdělaní lidé si u večeře jistě nevypráví o tom, jak blondýna na přechodu krmí zebry, ale užívají jiný typ humoru, který třeba lidem méně vzdělaným nepřijde vtipný. Každý jsme jiný a proto nikdo nemáme stejný vkus.
V čem se každý člověk shoduje? Nevím jestli tomu tak opravdu je, ale v každém případě by mělo! Všichni by měli prožívat život na maximum a to bez humoru nelze. Humor je takové koření toho všedního lidského života a je důležité, aby tohoto koření každý využíval. Nejhorší, co se komu může stát je zapadnutí do stereotypu. Lidé na světě nejsou jen proto, aby pracovali a pracovali a pracovali. Relaxace a odpočinek je velmi důležitý. Když člověk vpadne do již zmiňovaného stereotypu a každý den opakuje to samé (ráno vstane, jde do práce, přijde z práce a jde spát), je něco v nepořádku. Je známo, že smích má léčivé účinky, uvolní vás od stresu a dodá vám pohodu do života.
Proč bychom neměli ztrácet smysl pro humor? Můj názor je, že pro člověka, který ho ztratí nemusí být snadné ho znova najít. Takový člověk může být přítěží i pro své okolí. Kdo by se rád díval na stále se mračící obličej? A kdo by rád poslouchal to neustálé remcání při každé snaze o vtip? Myslím, že nikdo o takové chování nestojí. Když člověk chce být morous, tak ho nechme, ale ostatní se smějte! Říká se, že smích prodlužuje život, prý deset minut smíchu je jeden rok života. Ale pozor, pláč má opačný účinek. Deset minut pláče o rok méně života. Tak neztrácejte humor a smějte se.


Franek Milan
VIII. A
4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

„Harry Potter“
Je to chlapec (dospívající) který umí kouzlit pomocí hůlky. Poprvé se jeho schopnosti projevili když nechal, zmizet sklo u terária hada v zoo, tehdy zjistil že umí mluvit s hady. A proto se jeho teta se strýcem a s jejich synem Dadliem přestěhovali na ostrov, kam si pro něj přišel obr Hagryd a řekl mu že to je čaroděj. Harry je velice laskavý a rád (a často) pomáhá lidem. Dost často taky bojuje z draky a různými nestvůrami, ale jeho největším soupeřem je Lord Woldemort a jeho věrní smrtijedi. Smrtijedi jsou čarodějové kteří se dali na stranu temnoty. Harry má ale taky přátele, je ve školní koleji která se nazívá Nebelvír a proti nim jsou Havraspár, Mrzimor a hlavně Zmijozel ze kterého jsou jeho nepřátele hlavně Draco Malfoi a jeho poskoci Creb [kreb] a Goil. Jeho prátelé z koleje jsou Hermiona Grangerová – ta je chytrá a z celé party zná asi nejvíce kouzel (což jí dost pomáhá) a pak Ron Wiesley – to je hrozný nešika a skoro nic mu nejde. Harry se z Lordem Woldemortem setkal už 3 krát – jedno když byl batole, pak když byl ve čtvrtém ročníku a v plátém a to bylo na posledy ale v 6tém ročníku zemřel ředite školy Bradavice Albus Brumbál.


Slohová práce školní

Barbora Mikešová
17. května 2005
1. C

Témata:
1) Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Tak tady žiji.
 Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) Historie města
 b) Památky
 c) Volný čas
 III. Závěr

Tak to jsou České Budějovice. Město jižních Čech obklopené krásnou přírodou Novohradských hor, Šumavy a třeboňských rybníků. Můj domov.
Toto město bylo založeno roku 1265 Přemyslem Otakarem II. na soutoku dvou řek. Malše a Vltavy.
České Budějovice jsou krásným historickým městem s množstvím památek. Procházím-li kolem Samsonovy kašny, radnice nebo Černé věže či náměstí, připadá nám to jako všední věc. Až když uvidíme davy turistů s „foťáky“, uvědomíme si, jaké jsou to skvosty.
České Budějovice jsou klidným městem, ale i městem turistického ruchu. Nabízí se nám mnoho možností k využití volného času. Na okrajích města je mnoho parků, vybízejících k odpočinku, ale i cyklistická stezka do krásného městečka Hluboká nad Vltavou, pyšnící se nádherným zámkem i zámeckou zahradou. Koho neláká sport ani historie, má možnost navštívit multikino, divadlo, muzeum nebo galerii, zdobící střed města.
Bydlím v okrajové části města, kde z jedné strany hledím na hypermarkety a na straně druhé vidím zahrádky a činžovní domy. I když to není zrovna pěkný pohled, i to k městu patří a musí se to tak brát. Přesto musím přiznat, že bych někdy ráda bydlela dál od města, ale jindy jsem ráda, že bydlím právě tady. Vždy, když se vracím do Českých Budějovic, zmocní se mě zvláštní pocit a pomyslím si, jsem doma. Jsem tu hrozně ráda. Mám tu své kamarády, přátele, rodinu, ale i své zájmy a školu.
Tohle město mám velmi ráda a myslím, že se sem budu vždy ráda vracet.


17. prosince 2008
Klára Brožová V3k

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Tolerance – východisko z labyrintu násilí, nelidskosti a disharmonie ke svobodě člověka

Osnova: 1.) Úvod: důležitá vlastnost – tolerance
2.) Tolerovat se nedá vše
3.) Tolerance a svoboda
4.) Závěr – víc tolerance je třeba

Tolerance. Jistě jedna z nejdůležitějších vlastností. Když je tolerance málo, vznikají spory, na druhou stranu, když jí je moc, není to také dobré. Jak tedy přijít na to, kolik tolerance je třeba k dobrým vztahům mezi lidmi?
Téma zní: Tolerance – východisko z labyrintu násilí, nelidskosti a disharmonie ke svobodě člověka. Nemyslím, že východisko z labyrintu násilí, nelidskosti a disharmonie by bylo pouze v toleranci. Není možné určitě tolerovat všechno. Tak například, když muž zavraždí svoji ženu může se to tolerovat? Ano, je třeba zjistit, proč to udělal, jestli není psychicky narušený, jestli ji nezabil v sebeobraně... Ale pokud je zdravý a žena ho nenapadla, tolerovat se to nedá. To uzná každý.
Na druhou stranu, kdyby bylo více tolerance, mohlo by se trestným činům, násilí, neshodám třeba předejít. Opravdu by to ale šlo vždy? Kdyby byli všichni lidé tolerantní, byl by tady lepší svět, lepší společnost, víc svobody? To je nejspíš nedosažitelný ideál, lepší společnost a svět a víc svobody nezávisí pouze na toleranci. Všichni lidé totiž nebudou stejně tolerantní, vždy by se našel někdo, kdo by to pokazil. A když by náhodou byli všichni stejně tolerantní, byli by svobodní? Navíc svoboda jednoho končí tam, kde začíná svoboda druhého. Ale kdo by mohl zaručit že by nikdo nechtěl o trochu více svobody oproti druhému? A když by všichni měli stejně, byli by opravdu svobodní?
Abych to nazávěr nějak shrnula: Ano, myslím, že by mezi lidmi mělo být tolerance víc, mohlo by to předejít některým problémům, neshodám, ale asi ne všem. Důležité je také nějaké omezení – omezení svobody – hranice mezi tím, co se toleruje a tím, co se tolerovat nemůže.


Škrdlantová Jesika
VIII. A
4. 11. 2009
1. Slohová práce – charakteristika literárního hrdiny
Lord Woldemort
Lord Woldemort je fiktivní postavou z prostředí knih o Harry Potterovi. Vlastním jménem Tom Rajval Raddle a narodil se jako syn mudly. Jeho matka byla potomkyní Salazara Zmijozela, po kterém Woldemort zdědil schopnosti. Díky nim může kouzlit bez pomoci zaříkadel. Woldemort je téměř nesmrtelný. Je výrazně zápornou postavou a bere na sebe různé podoby. Jeho úhlavní nepřítel je mladý kouzelník Harry Potter kterého se snažil když byl batole zabít ale nepovedlo se mu to, protože ho zachránila láska jeho matky. Woldemort se proto pořád snaží Harryho zabít aby byl nejmocnější kouzelník na světě.


Relativní dokonalost

Bylo to začátkem jara 1987. Když jdete ven, stačí vám kalhoty a lehká mikina. Není teplo ani zima, slunko však krásně svítí. Ano, snad nejkrásnější odpoledne, které si dokázal představit. Cítil se sám, byl sám, ale tento pocit ho neznepokojoval. Rozhodl se netrávit celý den čtením, jak to u něj bylo zvykem. Miloval ten pocit, když se mohl vzdělávat, proto to činil v každém možném okamžiku. Rád si jen tak listoval v nejrůznějších encyklopediích, až to mnohé udivovalo. Dnes ne, dnes si vyrazí na procházku Prahou. V Praze se nenarodil, pocházel z malé vesnice, žil tu ale od útlých let, proto se rád nazýval Pražákem. Měl to tu moc rád. Obdivoval Prahu a každého přesvědčoval, že není hezčího města. Sám však byl pouze v Berlíně, jinam se nepodíval.

Oblékl si svůj nejlepší oblek. Přípravě na svou vytouženou vycházku věnoval spoustu času, jako||by tušil. Tušil? Možná ano, kdo ví. Cíl si nestanovil, prostě jen přemýšlel a šel. Podél řeky, až k Národnímu divadlu. To je ono, řekl si. Divadlo. Ani chvíli neváhal, rovnou si šel koupit lístek. Představení začínalo až za hodinu, ještě chvíli se tedy mohl procházet.

Vešel do sálu na poslední chvíli. Čtvrtá řada, někde uprostřed. Musel projít okolo mnoha lidí. Jeden za druhým se zvedal, tak, jak se to sluší. Když dorazil na své místo, spatřil ji. V tu chvíli věděl, že je to ona. Nic si neřekli, ale oba to cítili. Vůbec se nemohl soustředit na představení. Cítil jen její teplo, její vůni. Otočit se na ni mu ale nepřipadalo příliš vhodné. Těšil se, až to skončí. Konečně, zaradoval se v||duchu. Ihned ji pozval na sklenku výborného červeného vína do nedaleké vinárny. Pozvání přijala.

Připadalo jim, jako by se znali celá létáa. Rádi se na sebe jen dívali, a a nic neříkali, ale stále bylo co si vyprávět, o čem debatovat. Vedli dialogy o všemožných tématech. Od té chvíle byli pořád spolu. Oběma bylo dvacet tři let. Každý z nich žil svůj vlastní život, nyní měli jen jeden, jeden společný, tak krásný. Romantické procházky, dobrodružné výlety, příroda, sport žili jeden pro druhého.

Po roce ji pozval do oné vinárny. Znovu přípravě věnoval spoustu času. Nyní jen netušil, nyní věděl. Stále byla tak krásná, pro něj byla nejkrásnější ze všech. Objednal nejluxusnější víno, které zděe měli, přinesl jí obrovskou kytici růží. Vše jako z pohádky. V té nejvhodnější chvíli ji požádal o ruku. Se slzami štěstí v očích se sňatkem souhlasila. Ani chvilku neváhala a odpověděla ano.

Připadala si jako nejšťastnější žena pod sluncem. Koupili si malý baráček v okrajové části Prahy. Za několik měsíců porodila malou holčičku. Měla skvělého manžela, který pro ni už skoro dva roky dělal, co jí na očích viděl, krásnou a zdravou dcerušku a žila život, který vždy žít chtěla. Jako malá ráda snila. Snila o dokonalém vztahu, tak jako mnoho žen. Jí se to ale opravdu splnilo. Tohle bylo přesně to, co si vždycky přála.

Vše bylo příliš ideální, začalo ho to nudit. Tak neuvěřitelně nudit. Byl příliš mladý a nyní si to začal uvědomovat. Žena byla pořád doma s dítětem, což ji vyčerpávalo. Když se večer vracel z práce, často už jen usínala u televize. Měl výborně placenou práci, což pro něj bylo prvotní. Žena byla ale na všechno sama, to mu nedocházelo. On byl přeci ten, díky kterému žili tak spokojený život. Nyní mu tak spokojený už nepřipadal. Neužil si mládí. Rozhodl se svůj život změnit. Domů se vracel až k ránu, někdy se nevracel vůbec. Celé noci vysedával s přáteli po nejrůznějších barech. Zanedlouho se stal jeho nejlepším přítelem alkohol. Vše viděl jinak než dřív. Připadal si tak spokojený, hlavně když mohl pít. Když nepil, pociťoval, že ho jeho rodina svazuje, že není svobodný, nemůže dělat, co doopravdy chce. Změnil se, hrozně se změnil. Často hrával karty, veškeré úspory svěřil automatům. Platil za návštěvy nočních klubů, kde si velice rád užíval se ženami. Svou ženu i dítě zanedbával. Nevěnoval nikomu pozornost, myslel jen sám na sebe. Když už přišel domů, byl opilý, agresivní, často ji bil.

Měsíce plynuly, ona byla stále vyčerpanější. Často trpěla bolestmi, horečkami a závratěmi. Nevěnovala tomu příliš pozornost, ani neměla čas. Nemohla zajít k lékaři. Stále tu byla ta maličká, které obětovala veškerý svůj čas. Teď žila jen pro ni. Kdyby jí nebylo, neměla už by pro koho žít. Byla tak nešťastná, nechápala, co tak špatného provedla, proč je na ně manžel tak zlý. Nevěděla, co se stalo a to ji ubíjelo. Nemohla s tím ale nic dělat. Jen trpěla.

Její zdravotní stav se den ode dne horšil. Musela být převezena do nemocnice. Veškeré starosti spadly na něj. Dcerka, kterou téměř rok neviděl, potřebovala neustálou péči. Péče o dítě a alkohol ale moc dohromady nejdou. Doufal, vlastně o tom byl přesvědčen, že se žena rychle uzdraví a on se bude moci vrátit ke svému příteli, ke své lásce, ke svému životu – k alkoholu. Rakovina se jí však rychle rozšířila po celém těle. Lékaři už jí nemohli pomoci. Během čtrnácti dnů zemřela. Bylo 20. 12. 1989.

Vánoce, symbol lásky, štěstí a spokojené rodiny. Vzpomínal na vše, co mu život s ní přinesl a až teď si uvědomil, že je to všechno jeho vina. Nedokázal nyní pochopit, co se s ním stalo, jak mohl být takový, jak mohl tohle dopustit. Vyčítal si vše, co za rok jeho pití zmeškal, o co přišel, co zkazil. Bylo však příliš pozdě. Příliš pozdě na to, aby to mohl vrátit zpět.

Nedokázal se s tím vyrovnat. Alkohol z něj udělal slabocha. Z chytrého mladého člověka se během jednoho roku stala úplná troska. Nemohl dál, neměl na to. Chtěl to vše<in> Vvyřešit to pro něj tím nejjednodušším činem Vzalít život sobě i té malé. Dlouho jen seděl a přemýšlel, jak vše realizovat.

Nedokázal to. Náhle procitl. Sundal černou pásku z očí, prohlédl. Uvědomil si, že tohle nemůže být jeho osud, že mu alkohol nemůže zkazit celý život. Nevěděl co, nevěděl jak, ale věděl, že musí něco udělat. Něco pro sebe, pro malou, ale především pro ženu, kterou ztratil kvůli své hlouposti. Dokázat jí, že není tak špatný, že dokáže d jejich dceru vychovat.

Nebyl sám, měl rodiče, známé a ti mu pomáhali. Překonal nejtěžší okamžiky a opravdu vychoval krásnou a chytrou mladou ženu.


Pašková, B., kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
a) Jaký bych já byl učitel/Jaká bych já byla učitelka

Jaká bych já byla učitelka

Snažila bych si vybavit všechny své učitele, kteří mě kdy učili a jejich schopnosti, klady, ale i zápory.
Učitelé ze základní školy byli velice pohodoví. Tak třeba paní učitelka Volegrovnovová, která mě v páté třídě učila angličtinu. Byla to Ukrajinka a neuměla česky, ale ani anglicky. Nebo paní učitelka Liznerová, kterou jsem měla na matematiku také stála za to. Její syn šel za krádež auta do vězení a my jsme museli snášet její hysterické záchvaty pokaždé, když jí ruply nervy kvůli maličkostem.
Měla bych já dostatek vědomostí a trpělivosti, abych si na sebe vzala takovou zodpovědnost? Jaká bych já byla učitelka? Kdo ví?


1.11.2006
Hodačová Petra, 2.C
1. písemná slohová práce
Volný pád
(Výklad)

Osnova:
I. Úvod – obecné seznámení s tématem
II. 1) Historie objevu volného pádu; hodnota g (tíh. zrychl.)
2) Závislost na hmotnosti? – pokus zda ano, či ne
3) Vztahy související s volným pádem – výpočet rychlosti tělesa a dráhy padajícího tělesa
III- Závěr – shrnutí

Dnešním výkladem se seznámíme s fyzikálním jevem volný pád. Pro začátek si řekneme obecné jevy a pohyby. Jestliže se těleso pohybuje v gravitační poli, působí na něj vždy gravitační síla, která jeho pohyb ovlivňuje. Nejjednoduššími pohyby v gravitačním poli jsou vrh svislý, vodorovný a šikmý. My se však zaměříme na již zmíněný volný pád, který se vyskytuje ve všech těchto vrzích.
Volný pád je zvláštní případ rovnoměrně zrychleného pohybu, kde je počáteční rychlost tělesa nulová, ale počáteční výška je nenulová. Tedy vyjádřeno vztahy je to v = 0 a h <znaménko pro „nerovná se“> 0. Na volný pád a jeho zákony přišel Galileo Galilei, profesor matematiky v Itálii. Díky jeho pokusům a dalším měřením byla určena rychlost padajících těles, která byla nazvána tíhové zrychlení a označuje se malým písmenem g. Toto tíhové zrychlení směřuje vždy směrem svisle dolů, tedy směrem dolů z zemi. Vědci bylo později určeno, že pád v blízkosti zemského povrchu, který byl měřen ve vakuu, je přibližně rovnen hodnotě 9,8 m·s-2. (Jednotky jsou m·s-2, protože je to zrychlení). Toto číslo je zaokrouhlená hodnota takzvané hodnoty normálního tíhového zrychlení gn. * průměr všech naměřených hodnot tíhových zrychlení v různých zeměpisných šířkách, protože v každé části Země je tíhové zrychlení trochu jiné. A pro zajímavost si můžeme říci, že tíhové zrychlení na Měsíci je 6x menší než tíhové zrychlení na Zemi. Při početních úlohách většinou hodnotu g zaokrouhlujeme na 10m·s-2. Ještě se vrátím k tomu, jak byla hodnota změřena. Řekla jsem, že měření hodnoty g proběhlo ve vakuu a to bych nyní ráda vysvětlila proč. Takže tedy, ve vakuu byl pokus vytvořen proto, aby zde nebyl odpor vzduchu, protože to je velice důležité. Dalšími pokusy bylo zjištěno že tíhová zrychlení jsou pro všechna tělesa, která padají ve vakuu, stejná. Z toho vyplývá, že volný pád nezávisí na hmotnosti tělesa. Můžeme to dokázat pokusem. Když pustíme ze stejné výšky dvě tělesa o různých hmotnostech; např. dřevěnou kostičku a pírko, kostička dopadne na zem mnohem dříve než pírko. Když však tento pokus provedeme ve vakuu, obě tělesa dopadnou ve stejnou chvíli. V prvním případě dopadlo pírko později, protože kladlo veliký odpor vlivem vzduchu. Rychlost volného pádu nám udává vztah v = g · t, kde g je tedy tíhové zrychlení a t je doba, za kterou těleso dopadne na zem. Rychlost směřuje směrem dolů. Dráhu volného pádu nám udává vztah s = ½ g · t2, protože dráha je také závislá na čase, stejně jako rychlost – v tělesa.
Na závěr tedy vše shrneme. Volný pád je rovnoměrně zrychlený pohyb, kde na těleso působí tíhové zrychlení g směrem svisle dolů. Toto zrychlení je zhruba 10m·s-2. Počáteční rychlost je vždy nulová a počáteční výška je vždy nenulová. Pokusy ve vakuu bylo zjištěno, že volný pád nezávisí na hmotnosti tělesa. Dráha volného pádu je závislá na čase a je dána vztahem s = ½ g · t2 a rychlost tělesa padajícího volným pádem je také závislá na čase a je dána vzorečkem      v = g · t. Tíhové zrychlení na měsíci je 6x menší.
* Číslo 9,8 vzniklo jako průměr...


D. Bezchlebová, 1. C
4. 11. 2003

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova:
1) Úvod: První den
2) Stať
1. Zážitky
2. Hrůzný den
3. Příjezd domů¨
3) Závěr: Půlnoční probuzení

Vzpomínka
Bylo ráno, zdálo se, že by mohl být hezký slunný den. Za okny poletovaly houfy zpěvných ptáčků a kolem oblohy se sem tam mihnul nějaký mráček. Myslela jsem si, že bych mohla jít ven, ale nechtělo se mi. Něco mi říkalo, že mám zůstat doma.
Po chvíli – nevím, jak je to možné na mě zazvonila kamarádka, která den předtím odjela k babičce na prázdniny. Měla ve dveřích kufry a kousek za ní stála ještě jedna moje kamarádka. Obě na mě spustily: „Tak kdy jedeme na tu chatu?“ V tu chvíli jsem vůbec nic nepochopila. Po chvíli vysvětlování mi to došlo. Bylo 1. července a my jsme měly jet k nám na chatu. Říkala jsem si, že to není možný, protože jsem si byla jistá, že už jsme tam určitě byly. Po chvilce přišel táta a odvezl nás tam, vyložil a řekl: „Tak se tady mějte!“ Tenhle den byl docela zvláštní a hlavně rychle utekl. Večer jsme byly všechny unavené, protože jsem je celý den provázela a ukazovala jim okolí. Vlastně jsme tam měly trávit ještě 14 večerů. Každý den jsme si musely vařit, uklízet..... a vlastně dělat všechno, co obvykle dělají rodiče. Dopoledne jsme trávily ve městech, na hradech atd., odpoledne jsme chodily plavat nebo jezdit na kole. No a navečer jsme hrály ping-pong nebo nějakou hru, večer jsme si už jenom pustily televizy nebo rádio. Takhle uběhlo několik dní. Jednou jsme se ale rozhodly, že se vydáme na takovou menší půlnoční procházku po zahradě a vlezeme k sousedům. Byla to celkem sranda, dokud se před náma neobjevila obrovská, vysoká zeď. Nemohly jsme se dostat zpět. Hrozně jsme se vyděsily. Všude okolo byla tma, nikde nikdo. Za chvilku se rozsvítilo červené světlo. V něm se objevila velká, černá postava, která v mžiku zmizela. Strachem jsme usnuly. Ráno už tam zeď nebyla, ale byly tam po ní zbytky. Tohle jsme si neuměly vysvětlit a tak jsme se těšily na odjezd domů. Den odjezdu nastal. Přijely jsme kolem páte a i když né zrovna se smíchem na ty prázdniny vzpomínáme. Kolem mě byly najednou okna. Podívala jsem se a všude byla tma, jenom půlnoční světla svítila. Koukla jsem se na hodinky a zjistila, že je půlnoc a že to všechno byl jen sen, mísený s jednou mojí hezkou vzpomínkou.


M. Krausová 1. E
5. 11.

1. písemná práce
Jak jsem překonala sama sebe
(vypravování)

Ahoj, jmenuji se Martina a je mi 17 let. Žiji se svými rodiči v rodinném domku na okraji Prahy. S rodiči jsem nikdy neměla nijak úzký vztah. Nikdy jsem si s nimi nepovídala o svých problémech, jako ostatní dívky v mém věku. Také proto, jsem se tak upnula ke svému koníčku – gymnastice. Gymnastice jsem obětovala všechno. Nebyla jsem jako ostatní teenageři. „Necourala“ jsem každý den s holkama venku ani nechodila do kina. Každý den jsem dřela na svém zdokonalení. Měla jsem jasně vytyčený cíl: 1. místo na mistrovství ČR. Pak ale nastal den, kdy se můj život obrátil vzhůru nohama a můj sen se sesypal jako krabička z karet.
Ten den jsme jeli na navštěvu k babičce s dědou. Silnice by namrzlé a tvořily se na nich sněhové jazyky. I přesto, že je táta výborný řidič, dostali jsme na silnici smyk a narazili do svodidel. Pak už si na nic nepamatuji.
Pomalu otevírám oči. Vůbec nechápu, kde jsem a co tu dělám. Jediné, co si s hrůzou uvědomuji, že necítím vlastní nohy. Pak se otevřou dveře a v nich stojí muž v bílém plášti. Představí se mi jako doktor Sova. Doktor potvrdí moje obavy. Řekne mi, že jsem si při autohavárii poškodila páteř, a že je velká pravděpodobnost, že se už nikdy nepostavím na vlastní nohy. Tímhle sdělením se mi zhroutil celý svět. Nedovedla jsem si svůj život bez gymnastiky představit. Bez ní byl můj život tak smutný a děsivě prázdný. Napadali mě otázky: Najdu ještě odvahu žít? Chci vůbec ještě žít, když jsem ztratila jedinou věc, která dávala mému životu smysl? Schoulila jsem se na nemocničním lůžku a brečela. Nakonec jsem usnula vyčerpáním usnula. Když jsem se druhý den probudila, stáli u mé postele rodiče. Začali mě utěšovat, jistě nic jiného než slova útěchy jsem ani nečekala. Byla jsem úplně na dně. Nevěděla jsem jak dál. Byla i chvíle, kdy jsem jako jediné východisko z mé situace viděla sebevraždu. Naštěstí mě hodně podpořili mí přátelé a rodiče. S rodiči jsem se hodně sblížila. Snad nikdy jsem si s nimi nerozuměla, jako právě tady v nemocnici. Teď už vím, že si na nás osud jednoho dne přichystá těžkou zkoušku, a že jí budete muset překonat. Vyrovnat se sama se sebou. Doufám, že se Vám to podaří stejně jako mně.


Ondřej Dědek
4. 11. 2003

1. písemná práce
VZPOMÍNKA

Osnova: 1) Příchod Jirky a prosba o odvezení
2) Zastávka u Tomáše
3) Cesta do nedaleké vesnice
4) Zastávka u Jirkova Dědy
5) Návrat zpátky domu
6) Nehoda při návratu domu
7) Podrobnosti na místě nehody
8) Popis zranení a pocitů
9)

Mám spoustu skvělých vzpomínek, které jsou radostné i neradostné a občas si je s rodiči, ale hlavně s kamarády připomenu. Někdy se u nich zasmějeme a jindy si řekneme, jak sme byly blbí nebo jak špatně to mohlo dopadnout. Tahle vzpomínka, o které budu vyprávět, je ta z těch méně radostnějších.
Byl to jeden úplně normální prázdninový den, kdy za mnou přišel Jirka, můj velice dobrý kamarád, a prosil mě, abych ho odvezl na motorce do nedaleké vesnice, neboť potřebuje mamince natrhat višne do buchet. Neměl jsem námytky, protože sem se chtěl projet, protože zrovna ten týden sem pracoval na motorce co to šlo, nejen aby vypadala hezky, ale aby měla nějaké vlastní "vychytávky". Řekl sem bábince, že tak za hodinu budu spátky, a že potom uklidím to dřevo, což už jí slibuji týden. Vyjeli jsme směrem k té vesnici a po cestě jsme se stavili u našeho kamaráda Tomáše. Po dlouhém plánování, co budeme dělat večer sem namýtl, aby už jsme jeli, že musím být brzo doma. Už jsme konečně vyjeli k Jirkovu dědovi do vesnice, která se jmenuje Želeč. Do této vesnice vede jen jedna příjezdová cesta, která je zakončena strmějším kopcem a párem "ostrých" zatáček. Když jsme dorazili na místo, zjistily jsme, že je Jirkův děda není doma, a tak jsme odjížděly zpátky do naší vesnice s nepořízenou. Jako první úsek trati nás čekal ten strmý dlouhy kopec a jedna ošklivá "vyhazovací" levotočivá zatáčka. Jel jsem pořád a pořád rychleji a ručička na tachometru se posouvala pořád vzhůru, až se ustálila někde kolem 85-95 km/h. V tom se mi před očima zjevila ta osudná zatáčka, najel sem do ní a motorka se dostala do smyku. Hned jsme leželi na silnici, po které jsme se v saltech a kotrmelcích kutáleli asi 14 metrů, než jsme zapadli do asi 4 metry hlubokého příkopu, kde jsme se zastavily v hlíně mezi kopřivami. Při pádu jsme se štěstím minuli 2 stromy a velký betonový patník. Všechno trvalo jen pár vteřin a s děsného randálu se rozneslo hrobové ticho, akorát vlak byl tiše slyšet z dálky. Uvědomil sem si, že se něco stalo a pokoušel sem se zvednout, ale nešlo to, protože na mě ležela motorka vážící asi 140kg. Ohlédl jsem se za Jirkou, a zeptal se ho: „Si živej“?, a slzy se mi sápaly do očí. „Jsem vole“!, ozvalo se odněkud ze křoví. Byl jsem rád, že mu nic není a řekl sem mu: „Sundej prosímtě ze mě tu motorku“, a ozvalo se: „nemůžu vole, hledam botu“.
Bolelo mě celé tělo, a tak jsme se už něak vrátily domu, odkud jsme odjeli s Jirkovo mámou do nemocnice. Jirka dostal límec kolem krku a já sem dostal obvazy skoro na celé tělo a prášky proti bolesti. Dva měsíce jsem se z této neradostné události léčil.


Neznámý2, ZŠ Burešova

23. 10.
Reprodukce textu

Kohoutek na větvi

1. Kohoutek na větvi
2. Sladký hlásek
3. Přátelský polibek
4. Kohoutkova lest
5. Kohoutek vyzrál nad liškou

Liška běžela za kohoutkem do lesa
a chtěla ho sežrat
Ale kohoutek vylezl na strom
Liška říkala že jsou přátelé
Aby sletěl dólu ale kohoutek
Věděl že lže tak tam zůstal
Kohoutek řekl že sem běží psi
Liška se bála a utekla.

<obrázek: obrys kmenu stromu>


Sova a Stonožka
(Nedělej z komára velblouda)
Jednou za sychravého počasí, seděla sova jménem Jula na stromě a dívala se jak se malé stonožky v dešti schovávají pod listy. Najednou vedle July něco zaskřehotá: „Nemohla bych se k tobě schovat?“ Jula se podívá pod sebe a vidí malou žlutozelenou stonožku, která se sápe pod její huňatý, hnědý a teploučký kožíšek, aby se zahřála a schovala před deštěm.
Sova Jula byla tak laskavá a hodná a odpověděla: „Určitě pojď se ke mě zahřát a přečkej u mě v kožíšku to ošklivé počasí!“
Zanedlouho vysvitlo slunko a Jula se seznámila se stonožkou jménem Lenkou, která byla hravá a veselá jako Jula, tak že se k sobě náramě hodili a stali se z nich nejlepší kamarádky.
Pořád si hráli, vtipkovali, skotačili až jednou……si Jula všimla že jí z kožíšku vypadlo pírko, sice je to normální věc, ale pro Julu ne! Jula začala křičet: „Ježiši marja vypadlo mi kus kůže asi umřu pomóc já nechci umřít né já nechci!“ Lenka na ní zakřičela: „Prosim tě přestaň šílet, mě když upadne jedna noha, tak siz toho taky nic nedělám, protože vím, že jich mám ještě 99, tak že přestaň šílet to není kus kůže, ale jedno peříčko, které ti určitě zanedlouho doroste.
Ponaučení pro příště nedělej z komára velblouda!


CESTOVÁNÍ

1) MOŽNOSTI CESTOVÁNÍ

2) STAŘÍ LIDÉ

3) POUŠTĚJTE JE!

Můžeme cestovat mnoha různými způsoby a každý si z nich smí vybrat dle svého vkusu a nálady. Může chodit pěšky – většinou to<in> jsou krátké vzdálenosti, jezdit autem – to jsou největší lenoši, tramvají nebo autobusem – takhle jezdí většina lidí, v přecpaných městech je to nejrychlejší způsob, a už zbývá snad jen letadlo – tak cestujeme většinou do zahraničí, obvykle na dovolenou.

Já osobně nemusím cestování tramvají. Jsou věčně přecpané, lidé se na sebe tlačí a mačkají se, u toho různě nadávají, ale nejhoršími cestujícími jsou ti nejstarší z nás. Komentují počet lidí v tramvaji, nedostatek míst k sezení, málo jezdících tramvají a hlavně ofrnklost mladých lidí. Jak je možné, že si klidně sedí a nepustí je? Na toto téma si toho všichni asi užijeme nejvíc a přitom to nikdo neslyší rád

Tak vás tímto prosím, mladí lidé, na těch pár stanic, co je staří lidé jedou, pusťte ty staroušky sednout. V tramvaji pak bude klid a vy si můžete myslet co chcete Jen je opravdu nechte sednout!


Na Šumavě dne 6. 7. 2010

Ahoj Evo,

jak se máš. Já se mam dobře je to tu hezké. V čera jsme byli na hradě Kašperk, {a|A} zítra {je}<in>dem na Rabí. Pošli mi dopis.

Všechny moc<in> pozdravuj.

Ahoj

Eva.


Nela Husouka, 1. C
4. 11. 2003

1. písemná práce
Propast
(Vypravování)

Každý, kdo ji znal, si myslel, že je divná. Nikdo však nevěděl, co ji trápí. Nikdo nevěděl, co prožila. Nikdo si to nedovedl ani představit.
Její trápení se odvíjelo už od dětství. Všude kolem sebe viděla šťastné rodiny. Chodila do třídy s dětmi, které měly veselý a hodnotný život. To ona nikdy nepoznala. Měla hodnou maminku, ta jí však již v raném dětství umřela. Upnula se tedy na tatínka. Brzy však poznala, že udělala chybu.
Tatínek se změnil. Už ji nevítal každé ráno milým úsměvem. Měl pro ni pouze vyčítavý pohled, který se jí zarýval hluboko do srdce. Očima prosila otce o trochu lásky, ale zdálo se, že otcova láskyplnost umřela i s její maminkou. Jakoby to zavinila ona. Ona, která svým dětským křikem ubírala sil své matce. Ona, pro kterou matka vytrpěla přetěžký porod.
Ano, otec jí vyčítal matčinu smrt. Spatřoval v ní ďábla, který ho připravil o milovanou bytost. Celé dětství i mládí ji provázela otcova nenávist. Chtěla mu dokázat, že maminku milovala a že by jí nikdy neublížila. Chtěla mu říci, že za to nemůže. Otec ji však neposlouchal. Už pro něj nebyla dcerou, byla jen jeho nejhorším počinem v životě.
Jak tedy měla žít s tímto vědomím a zůstat normální? Jak se mohla radovat z obyčejných věcí, když ji tato velká osudová rána trápila?
Tak se tedy utvořila citová propast mezi ní a otcem. To proto nepoznala a ani už nechtěla poznat smích. Příliš by jí připomínal maminku a šťastné okamžiky před životní propastí.
Pod návalem těch hrozných a smutných myšlenek se jí zrodil v hlavě strašný plán. Myslela si, že když už se nemůže pokusit přejít citovou propast, pokusí se aspoň o tu skutečnou, kamennou!
Bydlela v blízkosti nádherné krajiny. Krajiny skal a útesů. Milovala ji. Chodila si do ní pro uklidnění, i když žádného opravdového v životě nedosáhla.
V té oáze chvilkového zapomnění se vyskytovala i propast. Nebyla moc hluboká, avšak byla velmi tmavá a stísněná. Každý z ní měl strach.
Ona však ne. Už ani strach nedokázal ovládat její smutek a beznaděj. Šla pomalu a klidně. Nespěchala. Neměla co ztratit.
Konečně došla k tomu obávanému místu. Zhluboka se nadechla a naposled se rozhlédla po okolí. Váhavě udělala krok, pak další........ Začaly se v ní bouřit myšlenky. Pociťovala totální zmatek, chaos, slyšela změť hlasů.
Vykřikla! Křičela, co jí síly stačily. Začala se zmítat. Nekontrolovatelně se třásla. I při tom zmatku zahlídla koutkem oka jakousi postavu. Obrátila se, aby lépe viděla. Udělala to však tak nešťastně, že uklouzla a nezadržitelně začala padat. Stačila však ještě zahlédnout otce, kterému se přes rty neslyšně dralo slovo: „Odpusť!“


31.10. 2006
Petra Vegnerová, 2.D
1. písemná slohová práce
Kynologie
(mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – Co to je?
II. 1) Vznik
2) Stopa
3) Poslušnost
4) Obrana
III. Závěr – Shrnutí

Milí spolužáci,
Pod pojmem kynologie si určitě každý z vás představí psa. Ano, budete mít pravdu – kynologie je věda o psech a všem jich se týkající. Ale už méně z vás bude vědět, co to je sportovní kynologie. Je to vpodstatě kynologie převedená do praxe, nebo chcete-li odvětví kynologie. A právě sportovní kynologii (výcvik psů) bych vám chtěla blíže představit a možná objasnit, proč se v poslední době stává koníčkem (až závislostí) stále více lidí a psů.
Nejprve bych začala tím, jak sportovní kynologie vznikla. První domestikovaní tvorové byli divocí psi. Lidem pomáhali hlavně při lovu a určitě měli nějaký základní vycvik – poslouchání na zvukový nebo fyzický povel, reakce na podněty. Mnohem později jsme je začali používat i k jiným činnostem – pastevectví, hlídání statků, myslivost. Někdy v 19. století se začaly zakládat různé kynologické organizace, sepsali se plemenné knihy se standarty a vznikaly první zkušební řády, podle kterých byl prováděn výcvik. A po necelých dvou stech letech tu máme dnešní podobu – kynologické organizace s cvičišti potkáváme na každém kroku, standarty jsou již řadu let nezměněné (z čehož bychom mohli soudit, že jsou dokonalé, že?), chovných stanic a zkušebních řádů máma taktéž mnoho (o kvalitě se už ale dá spekulovat).
Sportovní výcvik psa dělíme do tří skupin. První je tkz. královská disciplína a tou je stopa. Tu většinou provádíme na poli či louce. Rozhodčí určí, kterým směrem budeme stopu šlapat. Nášlap (začátek stopy) označíme štítkem a normálním krokem vyrazíme v daném směru, postupně zahýbáme a pokládáme předměty, tak jak je to v řádu. Nejjednodušší má tři úseky, tři sta kroků, dva předměty a je dvacet minut stará. Po těchto dvaceti minutách vezme psovod psa, připne ho ke stopovací šňůře (20 metrů dlouhé), přivede k nášlapu a dá mu zvukový povel „stopa“. Rozhodčí jde přímo za psovodem a hodnotí provedení stopy. Celkově můžeme získat sto bobů. Body se ztrhávají například za vychýlení ze stopy, neoznačený předmět nebo „vysoký nos“.
Další skupinou je poslušnost. Každý z vás ví, že ta obnáší chůzi u nohy, sedání a lehání psa. Cviků je ale mnohem více – odložení v sedě za pochodu, aport (skokem, šplhem, volný), vysílání vpřed s odložením a třeba i dlouhodobé odložení. Řekla jsem tu ale jen zlomek toho, co se vyskytuje ve zkouškách. Ztráta bodů zde je velmi jednoduchá – boduje se správné vykonání cviku, ale i chuť psa k jeho provedení.
Poslední a nejméně oblíbenou skupinou je obrana. Nejdůležitější osobou zde je figurant – člověk do kterého bude pes kousat. Tento muž musí být vybaven ochranným oděvem, rukávem a obuškem. Rukáv musí být opatřen ochrannou vrstvou, kterou pes neprokousne – je to jediná figurantova ochrana. Figurant představuje jakéhosi násilníka, který se ukrývá a pak se na vás pokusí zaútočit. Pes ho musí najít schovaného za jednou z maket (úkryt) a pak štekotem označit. Po našem příchodu nás figurant napadne, pes ho ale bez váhání, energickým a silným zákusem zadrží a na váš povel pustí. Pak se muž ještě pokusí dvakrát utéct, ale pes mu vždy zabrání. Na této části sportovní kynologie většina psovodů prožívá slabé chvilky, jelikož ne každý (ať psovod nebo pes) je obranářsky nadaný. Body se ztrácejí za nesprávný zákus, nepuštění figuranta na povel nebo nezájem psa.
Kynologie se dnes stává velmi oblíbenou – na základní kurz poslušnosti pořádaný mojí základní organizací přichází ročně skoro dvě sta lidí, což je nekolika násobně více, než v minulých letech. Pro psi i lidi je to velká zábava a všichni rádi prožívají ten pocit, když vyhrajou nějaký závod. Doufám že jsem vám sportovní výcvik psa dnes trochu přiblížila, děkuji za pozornost a na shledanou.


Pomsta

Osnova:

I. Město

II. 1. Chlapec

2. Setkání

3. Pomsta

III. Matka

Malé městečko Amon na pokrají lesa je zahaleno tmou. Obyvatelé tohoto dřevorubeckého městečka v klidu spí. Na doškové střechy dopadá měsíční záře. Noční krajině plné záhadných světel a stínů vládne ničím nerušené ticho, jen vítr hýbá korunami stromů.

Náhle je slyšet chůze. Praskání dřeva, šustění listí, lehké oddychování. Kroky se pomalu, ale jistě blíží k městečku. Postava krytá neproniknutelnou hradbou stromů se stále přibližuje okraji města. Vyjde. Postava je malého vzrůstu. Zřejmě nechce být spatřena, protože na sobě má tmavý plášť přepásaný koženým opaskem a přes hlavu širokou kápi. Avšak za svitu měsíce mu je vidět do obličeje. Jedná se o mladého kluka, který má silné, husté, hnědé vlasy. Oči vypadají uhrančivě. Nos je křivý. Obličej na první pohled vypadá ohavně. Přišel k prvnímu domu ve městě. Šel podél zdí, pohyboval se velmi tiše, ale při tom poměrně rychle. Spěchal. Odlepil se od zdí a přeběhl přes dvě ulice. Stále se rozhlížel. Byl neklidný, měl podezření, že ho někdo sleduje. Mířil na druhý konec města. Tam, kam by se normální člověk Amonu ani nepodíval. Ze západu k němu přichází druhá postava. Stejně vysoká, a dokonce i stejně oblečená. Vypadá to na přívržence nějaké zlé aliance. Zamíří za nejbližší roh a potichu spolu rozmlouvají. Není rozumět. Vypadá to, že mluví neznámou řečí. Předávají si záhadné předměty. Snad nějaké kouzelné artefakty a lektvary. Po určité době si vše pečlivě sklidí odchází mimo město.

Za městem na ně čekají tři vysocí lidé. Jeden se opírá o silná kmen, druhý sedí na svém kabátu a prohlíží si listinu a třetí nérvózně popochází sem a tam. „Konečně jste tady,“ ozval se popocházející muž. „Omlouvám se mistře,“ vypravil ze sebe chlapec. Hlas se mu třásl. Mistr a jeho společníci vstali. Každý držel v rukou určitý předmět. Všichni se postavili do kruhu. Obřad, který měl nastat byl výborně naplánovaný. Všechny potřebné věci měli u sebe. Teď byla třeba krev každého. Mistr vytáhl krátký nožík. Každého řízl do malíčku a nechal odkapat pár kapek krve do hliněného poháru, kde už byly i jiné látky potřebné k uskutečnění kouzla. „Teď musíš vypít polovinu a druhá polovina bude pro Behira“, řekl mistr. Oba chlapci nápoj vypili, tak jak jim bylo řečeno. Čekali, co se bude dít dál. Náhle z mistrova těla vyšlehlo modré světlo a jeho tělo se bez života zhroutilo k zemi. Mistrovo společníky potkalo to samé. Chlapci si uvědomovali, že mistr a jeho společníci zemřeli kvůli nim. Předali jim svou sílu. „Tak a teď zbývá to hlavní“, pronesl Erkvin“. „Konečně se pomstímě těm, kteří nám ublížili“, řekl Behir. Každý ovládal určitý druh magie. Erkvin ovládal černou magii a Behir naopak bílou. Obě byli ovšem smrtonosné.

Z náměstí se vydali k prvnímu cíli. Stará dřevěná oplocená hájovna. Otevřeli vrátka. Nečekaně na ně vyběhl pes. Zuřivě štěkal. Erkvin zamumlal zaklínadla, z očí vyletěla magická energie. Pes zakňučel a padl. V oknech hájovny bylo vidět světlo a stín. Za okamžik z dveří hájovny vyšel mohutný barbar. Asi strážce lesa. Každopádně chlapci udělali krátký proces. Behir vztáhl paže, zamumlal pár slov a muž v tu ránu stál na prahu bez života. Chlapci pokračovali v poslání. Namířili si to k dřevěnému srubu. Se zuřivým štěkotem na ně vyběhl hlídací pes. Instinkt mu napověděl, že před ním stojí něco nepřirozeného. Chlapci se jen zlomyslně ušklíbli. Psovi vystříkl z tlamy proud krve a svalil se do prachu. Většina lidí byla vzhůru. V oknech se objevovala světla, několik dveří se otevřelo, několik lidí vyšlo na zahrady, někteří lidé zběsile pobíhali po městě a volali o pomoc. Ta se jim nedostávala. Chlapi chtěli dokončit svůj úkol. Hlasitě vyvolávali kouzla. Erkvin se ušklebačně usmál a zařval: „Zabij“. Z lidí, které chtěl zabít, zbyl jen popel.

Jako malí kluci měli těžký život. Byli mučeni od různých lidí z města, a dokonce byli mučeni i svými rodiči. Poslední komu se ještě nepomstili byla jejich matka. Otec zemřel v boji s černokněžníkem. Mířili k domku, kde žila jejich matka. Ta stála ve dveřích. Prosila je o slitování. Žadonila. Klečela na kolenou, toužebně prosila o život. Břečela. Chlapci nehnutě stáli před ní. Neměli slitování. Ženě se udělalo mdlo, hlavou se jí honily šílené myšlenky, svíjela se v křečích. Po neskutečném trápení zemřela. Chlapci dokončili svůj úkol. Městečko Amon teď bylo mrtvé město. V hospodě U Škrpála se ještě svítilo. Několik opilců řvalo na návsi, ale to byl veškerý život, který tam panoval. Rozednívá se. Nad hlavami chlapců čáp bílý vztekle mavá křídly. Veškeré obyvatelstvo Amonu se hned ráno vydalo na cestu do jiného města. Bojí se těch ďábelských kluků, kteří se po městě pořád potulují.


17. února 2010 {obec}<priv>

Milý Adame,

Jak se máš? Ty mě asi neznáš, protože já jsem z minulosti a píši ti tento dopis.

Posliyš tady je důvod proč ti vlastně píši do budoucnosti.

Pamatuješ si ještě na šestou třídu?

Já do ní teď chodím se tě zeptat co jsi dělal s tím anglickým jazykem?

Ptám se, protože mi teď moc mnejde, a tak se musím zeptat, jak jsi jí vzládl?

V těchto dnech máme psát test a bude tam budoucí, minulý a přítomný čas.

Já je moc nechápu a bojím se, že z nich dostanu špatnou známku.

Dále budu psát písemnou práci z českého jazyka.

Ten mi dělá také problemy, protože mě moc nebaví a skoro vůbec mi nejde.

A teď něco o tvém životě.

Jaké mám povolání? Můj sen od dětství je být velmi proslavený.

Povedlo se mi to? Já pevně doufám že ano. Jestli že ano, tak vežřím, že děláš v nějakém precizním hotelu, nebo v nějaké velmi slavné restauraci.

A kde bydlím? Jsem přesvědčen, že už nebydlím s mojí mámou, já vím že nám hodnou mámu ale ve 22 letech už je asi trapné bydlet s rodiči, protože by se mi kamarádi smáli nemám pravdu?

Ale také věřím, že nemám také tak perfektní dům jako třeba prezidenti, protože oni mají 100x větší plat než já co?

Možná by se mi nelíbilo bydlet v takovém domě, jelikož tak velký dům bych ani nechtěl a mít v každém pokoji televizi atd to by by se mi taky nelíbilo.

Určitě jsem si už našel hezkou dívku. Věřím že už jsme se vzlali a měli hezkou svatbu. A je ta má manželka na mě hodná? Jsem si jistý, že ano.

Také věřím, že nepiji moc alkohol to by bylo příšerné.

Mám jednu otázku, která mi nedá spát. Všude psali, že v roce 2012 bude konec světa, a proto se tě ptám, co se stalo tedy v tom roce 2012?

Velmi mě to zajímá, protože někdo říká, že je to pravda a někdo, že je to lež. Já jsem spíš k tomu, že je to lež.

To jsem tedy zvědavý, jestli napíšeš a vše o roce 2012 popíšeš.

Velmi by mě to potěšilo, a také zajímalo.

Potom mám ještě jednu malou spíše vetší otázku. Jak jsem dokončil školu?

Moc by mi to pomohlo, protože bych rád věděl, jak ukončím školu.

Vůbec mi to nedá spát a pořád na to musím myslet. Kéž by si<in> mi to napsal.

I můj dlouholetý kamarád ve škole chce být kuchařem, a také neví jak mu dopadne škola.

Jen kdybys nevěděl jmenuje se Adam.

Nevím jestli si na něj ještě vzpomínáš, ale to je jedno. Už se nemohu dočkat až mi skončí škola a budu dospělý.

A ještě jedna otázka a tentokrát poslední. Jaké je to být dospělý když mám na krku všechny ty povinosti?

Řekl bych, že to pro mě musí být docela těžké co? Moc se těším až to poznám a budu mít tu zodpovědnost, jako já v budoucnosti.

Můj dopis je téměř u konce.

Co ještě dodat?

Budu velice rád když odepíšeš.

Měj se krásně

Tvůj

Adam


O hroznýši Kaiovy a kobře Gerdě
(Pýcha předchází pád)
V jedné malé ZOO ve městě Příbor žil hroznýš Kai a kobra Gerda. Za teplých dnů se Gerda často slunila na velkém žulovém kameni u své přítelkyně v teráriu číslo 28. Vedle, v teráriu číslo 27, měl svůj příbytek Kai. Protože byla Gerda neobyčejně krásná kobra, Kai se do ní zakoukal. Využíval každé vhodné chvíle, aby s ní mohl prohodit pár slov, ale Gerda vždy jen zasyčela a pohrdavě se odplazila pryč. Dokonce ji pozval na koncert, který měl za týden ve čtvrtek se svou kapelou Příborští hadíci, ale ona pozvání odmítla. Kai byl z toho velice nešťastný.
Pár dní po neslavném pozvání na koncert se Kaiovy naskytla velká příležitost Gerdu zaujmout. Ošetřovateli Jardovi, který se staral o terária, byla jeho práce velikým koníčkem. Jeho dalším koníčkem, možná ještě větším, bylo fandění mužstvu příborských podvodních fotbalistů. Právě toho osudného dne byl jeden z nejdůležitějších zápasů v sezoně. A jak na něj spěchal, nechal otevřené víko Kaiova terária. Jak to Kai zjistil, začal dumat nad tím, jak toho využije. Když už si byl téměř jist, že si udělá malou procházku po ZOO, zatoulala se mu k teráriu nepozorná myš. Kai nelenil a jedním silným stiskem myš usmrtil. Pak ho napadlo, že najde Gerdu a daruje jí myš jako pozornost. Začal ji hledat, a protože byl krásný slunný den, šel se podívat, jestli se Gerda nevyhřívá na svém oblíbeném kameni. Byla tam, a tak spustil: „Ahoj Gerdo, to je dnes krásný den, jako stvořený k lovení myší, a tak sem ti jednu výtečnou přinesl.“ Ke Kainově smůle to ani trochu nezabralo. Gerda se naštvala, protože jí myš přišla moc malá a hubená. Odplazila se ke své přítelkyni a vyjíčila jí, co jí Kai přinesl za malinkou myšičku. Přítelkyně podporovala Gerdino naštvání na nevi-nného Kaie. To byla poslední kapka v poháru trpělivosti s Gerdou. Rozhodl se, že od teď si na Gerdu ani nevzpomene.
Další den se konal zmiňovaný koncert jeho Příborských hadíků. Koncert se velice povedl a Kai získal mnoho fanynek, se kterými se po koncertě bavil. S tolika krásnými hadicemi mu stouplo sebevědomí, a tak se rozhodl, že půjde Gerdě pěkně od plic vysvětlit, co si o ní myslí. Jak si to k ní šinul, Gerda si ho všimla a vyšla mu naproti. Protože byli Kaiovy fanynky moc zvědavé, pošťuchovali se opodál, na okraji terária, a málem na ně spadlo víko, které nechal zapomnětlivý ošetřovatel Jarda ten den opět otevřené. Naštěstí se však jen zakymácelo a mírně přivřelo. Kai Gerdě otevřeně řekl, že je hrozně arogantní, pohrdavá, namyšlená a pyšná a že by se nad sebou měla zamyslet. Také neopomněl zmínit, že jej Gerda právě pro tyto své nectnosti od včerejška již vůbec nezajímá. V Gerdě to začalo bublat a chtěla Kaiovy oplatit jeho výtky, které jí, kvůli její namyšlenosti, přišli příliš drzé. Rozplazila se za ním a z jejích úst se chrlila jedna neslušnost za druhou. Doplazila se na okraj terária, a při své neopatrnosti mírně strčila ocáskem do víka. Chtělo by se říci „…A spadla klec!“, ale zapadlo jen víko, které Gerdu skříplo. Ze všech sil volala o pomoc Kaie, který byl jediný v dohledu, ale marně. On ji neslyšel. Jeho obdivovatelky se totiž překřikovali, která z nich ho více pochválí za to, jak s tou namyšlenou kobrou pěkně vyběhl. Kai v tom rámusu nevěděl, kde mu hlava stojí, a tak se Gerda nemohla divit, že ji neslyší. Naštěstí za pár desítek minut přišel Jarda ze zápasu podvodních fotbalistů, který se výsledkem příliš nevydařil. Gerdě pomohl a zachránil ji. A ponaučení pro Gerdu z našeho příbehu, a nejen pro ni, je zřejmé, „Pýcha předchází pád!“


Slohová práce školní

Vladimír Sova
17. května 2005

Témata:
1) Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Mé setkání s podvodníkem
Určitě jste se již každý setkali s nějakým podvodníkem. Ať už s malým podvodníčkem na ulici snažící se vám prodat cokoli jen aby z toho něco káplo nebo třeba s vychytralým bytovým zlodějem, který nám už může způsobit pěkné nepříjemnosti. Ať už se jedná o kohokoli, pokaždé mají něco společného. Já jsem se dokonce s jedním takovým člověkem spřátelil aniž bych ve skutečnosti věděl co se z něho vyklube. Můj táta si totiž jednoho takového nastěhoval do bytu. Zní to divně jen tak si někoho stěhovat do bytu, ale není v tom nic složitějšího, než že se můj táta ocitl v tíživé finanční situaci. Načež dostal dobrý nápad pronajímat část svého bytu studentům nebo někomu kdo hledá podnájem. Zanedlouho se ozvali první zájemci. Vše probíhalo bez nejmenších problémů celé dlouhé tři roky. Za tu dobu si na ty lidi docela zvyknete a je vám pak alespoň trošku líto, když odcházejí. Byt byl najednou prázdný. Proto táta začal schánět nové nájemníky. Už byl skoro říjen a většina studentů už měla zamluvené koleje nebo internáty či jiná místa. Asi až po dvou týdnech se ozval jeden kluk, mohlo mu být kolem 25 roků. Jak už jsem říkal většina podvodníků má něco společné – je to dar řeči a schopnost získat si vás na svou stranu a dokud si nebudou úplně jistí, že jim plně důvěřujete až pak na vás udeří. Tenhle člověk nevypadal vůbec jako nějaký vagabund, ale byl slušně oblečený, vždy platil včas, nebyly s ním žádné problémy. Zdál se být velice přátelský. A to až do dne, kdy se jeho zdánlivé kamarádství začalo měnit v dotěrnou vlezlost.
Byla to snaha získat si nás a dozvědět se všechno možné, co by se mu mohlo hodit. Táta byl ale nakonec rád že našel opět někoho solidního s kterým nebudou žádné problémy. Takového člověka si pak docela oblíbíte a teď nemyslím žádné bratříčkování s kýmkoli koho neznám. Ale je to takový ten pocit, že přece od někoho mi nemůže nic hrozit. Až jednou jsme přišli na to, že se z kuchyně začalo ztrácet nádobí, z knihovny knížky a lednice byla pořád prázdná. Tím myslím že záhadně mizelo i naše jídlo. Šel na to mazaně, kradl malé věci po celém bytě, většinou drobnosti, protože než si toho všimnete, může už být dávno pryč. Když už sám začínal cítit jisté napětí, nechal klíče v kuchyni a vypařil se nadobro. Až pak většinou zjistíte co vám všechno chybí. Bylo toho víc, věci jako video a rádio musel odnést v noci když byl táta na noční směně. Zanedlouho také přišel účet z telecomu za telefon, že měl zakázáno telefonovat mu asi moc problémů nedělalo. Ztratili se i památeční téměř 100 let staré knihy po babičce. Což asi zamrzí nejvíc. Asi je prodal v antikvariátu. Místo, kde tvrdil že pracuje pochopitelně neexistuje. Kompletně vmyšlená identita. Policie s tím nemůže dělat vůbec nic. Je to jen další malá ryba v moři důležitějších případů. Později se ukázalo že tento člověk byl skutečným profesionálem, známým budějovickým zlodějíčkem, který už tímto způsobem nakradl zhruba 60000 korun. Táta nebyl jediným kdo mu naletěl. To jsou rizika jeho „černého“ podnikání. Teď už nevěřím jen tak někomu a jsem raději opatrnější. Někdo se dokáže pod maskou skrývat velmi dlouho, ale na každého snad jednou dojde.

Osnova:
1) Úvod :
2) Stať:
 Stať 1
 Stať 2
3) Závěr:


Muž, který sázel stromy

Jean Giono

Elzeard Bouffierd byl prátelský a rozdávačný. Co se dá říci k jeho vyjadřování vypadala jako by se teprve učil mluvit. Samozřejmě mluvit uměl, ale jelikož byl osamělý, tak řec moc nepotreboval<.>

Zvlástností byla jeho sebejistota a důvěryhodnost.

Také moc rád pracoval. Vzhledem k tomu že to byl muž, nescházela mu péče o svojí domácnost.

Vždy věděl co chce. Když chtěl něco udělat šel hned. I při takové rychlosti se kupodivu choval klidně, rozhodně to nebyl žádný zbrklý muž. Z toho vyplývá jeho velká cílevědomost.

Vždy se rozhodoval podle sebe, ačkoliv mu pozemek na kterém sázel stromy nebyl nepatřil přesto sázel dál a dál. Jako by byl neunavný, plný síl.


Barbora Šejdová, 2. G
12. 10. 08

1. slohová práce (Diskusní příspěvek)

<novinový článek – (Ne)zbytné očkování>

Pravda o očkování
Všichni jsme přehlceni informacemi o žloutence. Článek o (ne)zbytném očkování to jen potvrzuje. Mou reakcí na článek byla úvaha o očkování. Proč by se nemělo zavést povinné očkování?! Proč má nadále zůstat nepovinné? Hygienici tvrdí, že si stačí mýt ruce…
Michael Vít, hlavní hygienik České republiky, prohlásil, že očkování strážníků nepovažuje za nutné. Přitom právě strážníci se starají o naše bezpečí. Setkávají se také s nejrizikovějšími skupinami, jímž jsou bezdomovci a narkomané. Myslím si, že zamezení šíření hepatitidy typu A by mělo být privilegované, tudíž očkování, jeden ze základních prostředků, má být u strážníků povinné.
Pravdou je, že strážníci a úředníci dostávají očkování od radnic nejčastěji.
Prostředky na nákup vakcíny uvolnila již městská část Praha 2 a Praha 8, na tento krok se chystají také městské části Praha 5, Praha 7, Praha 10. Avšak preventivnímu očkování dětí se brání, nepovažují ho za nutné – nepovažují za nutné vybrat z rozpočtu městské části finance. Tvrdí, že vysvětlením základních hygienických pravidel zmezí výskytu ve školách.
Rodiče a učitelé mají za povinnost vysvětlit dětem, co jim hrozí. Pochopí ale dítě ve 2. třídě základní školy, že si nemá kousat tak dobré svačiny spolužáka, jen proto, že mu paní učitelka říkala něco o nemoci špinavých rukou? Podle mého názoru by se děti očkovat preventivně měly. Avšak určitě bychom za preventivní očkování určitou částku platit měli, určitý manipulační poplatek – levnější než cena očkování. Vždyť do čeho jiného, než do zdraví, bychom měli investovat?!
Vít tvrdí, že když vše přenecháme ošetřujícím lékařům, kteří při epidemii jistě mají plno práce.
Dále prohlásil, že očkováním narkomanů a bezdomovců, zabránili šíření. Jak je ale možné, že kulminace žloutenky přijde až na konci října a přelomu listopadu.
Některé instituce již zavedly určitá opatření, Dopravní podnik hlavního města Prahy více uklízí dopravní prostředky i vestibuly metra, některá nákupní centra začala dezinfikovat rukojeti nákupních vozíků a některé nemocnice dočasně zrušily rehabilitaci v bazénech. Tento vstřícný krok pokládám za nezbytný v obraně proti nemoci.
Do zastavení šíření nemoci špinavých rukou jsou všechna opatření dobrá. Je lepší zavřít rehabilitační bazény dříve než již tak nemocní lidé chytnou další nemoc.
Podle Víta tomu tak není, o šíření žloutenky ve vodoléčbách nemá informace, ale nepokládá za nutné je zastavit.
Faktem je, že počet nemocných nadále vzrůstá. Podle Vratislava Němečka z Národní referenční laboratoře pro virové hepatitidy Státního zdravotního ústavu, je šance nakažení v městských hromadných prostředcích mizivá. Jak se pak mohlo nakazit tolik lidí… Šance nakažení v metru či tramvaji určuje, tak proč si ji nepřipustit?!
Souhlasím ovšem s názorem Němečka, že epidemie se jistě nerozšíří stejně jako v roce 1979. Tehdy onemocnělo více než 30 tisíc lidí. To hrozí jen v případě rozšíření kontaminovanou potravinou.