Petra Fousková, 1. C
23. 2. 2004

2. slohová práce
TÉMA - SOUSEDKA
(Charakteristika)

Osnova: 1. moje vzpomínka
2. láska jejího života
3. obchod s oblečením
4. její oddanost
5. změna
6. poslední ohlédnutí

Moje poslední vzpomínka na letní pobyt u nás na chatě patří mé sousedce. Je jí stará žena okolo 82 let. Je velmi malé postavy, na zádech jí vyčnívá hrb, na nose jí sedí obroučky s prasklými tlustými skly a její úsměv není zrovna hoden obdivu – už totiž nemá moc zubů a zbytek je v dezolátním stavu. Má velmi prořídlou šedou hřívu zvlněnou do malých lokýnek. Láskou jejího života jsou kočky – všechny peníze, co jí zbydou z jejího mizerného důchodu putují do žaludku těmto někdy až otravným kočkám. Vždy, když ji vidím, má na sobě staré odrbané modílky (asi ze secondhandu) a chodí na vysokých polorozšmajdaných lodičkách. Za sebou táhne svoji kárku, na kterém vozí většinou kanistry s vodou, které vždy od někoho vyloudí. Je obklopena hejnem svých milovaných čičinek, a tak se za ní táhne nepříliš voňavý odérn. Někdy zavítá i k nám a hned si začne stěžovat na ten svůj zpropadený život. Začne nám vykládat o svém zvrhlém synovi, který ji prý mlátí, začne naříkat, že nemá žádné peníze. Dokonce někdy chodí od domu k domu a nabízí své úžasné modílky ze secoundhandu a nekupte to za ty peníze, např. sukni byste koupili za 50Kč. Má vedle nás obrovskou parcelu s malou polorozpadlou chatrčí, bez jakéhokoli zásahu civilizace. Potuluje se vždy večer po této hrůzostrašné parcele a už několikrát se stalo, že v ní i zabloudila. Je to taková malá bludička bez světýlka.
Na jednu stranu budí hrůzu, ale nadruhou obdiv – jak je vůbec možné, že člověk tak postižený plynoucím časem, je schopen být i přes všechny stinné stránky svého života schopen milovat. Schopen milovat malé bytůstky, které se láskyplně otírají o vaše nohy a slastně mňoukají při každém dotyku. Nikdy by nebyla schopna nikomu ublížit. Dělá vše pro to, aby všechny její čičinky měly vše, co potřebují. Chodí od domu k domu a prosí o kus žvance jen aby ukojila svůj hlad. Vůbec nemyslí na sebe, není to člověk sobecký. Bývala velice bohatou dámou, vyrůstala v přepychu, chodila vždy upravená a všichni si o ní říkali, že i když je bohatá, má srdce na svém místě. Nastává otázka, co se mohlo asi tak stát, že se z ní stala tato stařenka? Mohli bychom se pouze dohadovat.
Teď jsem charakterizovala ženu, které patřil můj pohled, když jsme odjížděli z chaty.


Téma: Úsměv stojí méně než elektřina a dává více světla.

Osnova: Úvod: O úsměvu obecně

stať: Ironie

Cena úsměvu

Závěr: Ne vše je dobré, ale úsměv ano.

Úsměv je symbol štěstí. Úsměv řekne více než tisíc slov. Úsměv je největší dar, který Vám druhý může dát. Je to krásná a přirozená věc. Nedá se vyčíslit penězi, ani jinnou cenností. Jsou různé druhy úsměvů, například když Vás někdo pobaví, nebo Vám řekne vtip, či vtipnou historku. Takový úsměv zahřeje v srdci každého. Nejkrásnější úsměv je, když se na vás určitá osoba usměje, jen co vás uvidí. Dáva tím najevo, že vás má upřímně ráda. Jsou naopak i špatné úsměvy, jako když se vám někdo posmívá, nebo ten nejhorší, ironický. Ironie je nejhorší způsob, jak se k vám druhý může chovat. Buď ironii poznáte a ublíží vám to, nebo si myslíte, že to ten druhý myslí vážně a je to ještě horší. Úsměv má prostě znamenat jen dobrou náladu a lásku, proto je tak cenný. Každý se radši podívá do tváře, ve které vládne úsměv, než do té, jež se mračí nebo je smutná.

Je zajímavé, že když je na vašem obličeji vidět smutek, tak i osoba, která vám není příliž blízká, se vás snaží rozesmát nebo potěšit. Tak moc si lidé cení úsměvu, že často dělají až neuvěřitelné věci. A přece se lidé moc nesmějí, i když je na tom světě krásně.

Samozřejmě ne vždy vše vychází, ale je potřeba hlavně věřit. Věřit v lepší zítřek a něco pro to udělat. I kdyby to byl jen ten úsměv, tak věřte, že dodá světlo do mnoha životů kolem vás. A přitom stojí mnohem méně než elektřina

Proto smějme se co nejvíce a radujme se i z malých věcí. Svět bude o to lepší


K čemu mi ta škola vlastně je

Podle mého názoru je škola velmi užitečná. Například já do školy chodím opravdu ráda, ale pravděpodobně jsem jedna z mála. Každý, kdo chce v životě něčeho dosáhnout, by měl opravdu pilně studovat. Velkým problémem dnešní mládeže je lenost<.> Většina studentů je schopná se na písemku a na zkoušení naučit, ale všichni zůstanou radši sedět u počítače na internetu.

Samozřejmě, že v určitém věku {nás}<in> některé předměty začnou zajímat více, než ty ostatní. To vede k tomu, že všechny ty ostatní předměty už nás vůbec nezajímají a naše známky jsou průměrné až podprůměrné. Což je velmi zbytečné.

Mě už několik let ze všeho nejvíc baví matematika a jazyky. Proto se jim věnuji i ve valné valné části svého volného času, ale ostatní předměty se snažím nezanedbávat. Sice mě některé předměty vůbec nebaví, ale kdo ví, kdy se mi v životě bude třeba taková biologie nebo zeměpis hodit.

Myslím si, že když ve škole, obzvláště na tomto gymnáziu, někdo pilně studuje, tak má po osmi letech opravdu velký všeobecný přehled a to je důležité. Takový člověk se v životě tak snadno neztratí.


Barešová Michaela 1. E
7. 11. 2003

1. PÍSEMNÁ PRÁCE
JAK JSEM PŘEKONALA SAMA SEBE
(vypravování)

OSNOVA: 1) ÚVOD: Podzimní prázdniny
2) STAŤ: a) Zasněžený les
b) Výjezd na kolo
c) Sjezd
3) ZÁVĚR: Poučení

Začly úodzimní prázdniny, na které jsem se tolik těšila. Oproti ostatním dětem, které měly prázdniny tři dny, jsem si je prodloužila. Jela jsem s triatlonovým oddílem na soustředění. Konalo se na Šumavě v Zadově. Když jsme dorazili autobusem na místo, byla hrozná zima, sníh a všude kolem mě to bylo namrzlé.
První trénink byl až druhý den po příjezdu. Začal ranním během. Když jsem běžela v zasněženém lese, bylo mi krásně. Dále následovala snídaně, kde bylo na výběr nepřeberné množství pamlsků, různé druhy pečiva a teplé i studené nápoje.
Po snídani jsme vyjeli na kolo. Byla jsem málo oblečená, neměla jsem žádnou tyčinku a nevzala jsem si dokonce ani iontový nápoj, protože jsem myslela, že se vrátíme brzy a pití by mi v té láhvi stejně zmrzlo.
Po vyjetí velkých a nekonečných kopců nahoru, u kterých jsem se zapotila, hned jsme jeli velmi prudký sjezd dolů. Bylo všude namrzlo a to mě nenechávalo klidnou. Následoval další kopec nahoru, skupina mi ujela a já začla mít strach. Chtěla jsem je dojet při sjezdu. Když jsem sjížděla, sjela jsem po kmeni, který mě vyhodil o kousek dál, kde jsem uklouzla po kameni. Zahadným způsobem jsem nespadla. Byla jsem zesláblá, neměla jsem žádnou energii, bolely mě ztuhlé a zmrzlé nohy. Zařekla jsem se a dala vše pro to, abych ostatní dojela. Podařilo se mi to. Byla jsem moc ráda, když jsem je viděla. Myslím, že jsem překonala sama sebe, můj strach, moji zesláblost a beznadějnost. Ten den jsme najeli 64 kilometrů v terénu.
Během dalších dnů rozmrzl sníh. Začalo svítit sluníčko, které mi při dalších vyjížďkách na kole dodávalo energii a optimismus. Poučila jsem se, že už nikdy nevyjedu na kolo málo oblečená, bez pití a energetické tyčinky a nebudu riskovat při sjezdech.


3.11. 2005
Kateřina Hamerníková
První písemná práce
Téma: Symboly Egypta

Vážení posluchači,
v dnešním referátu bych vám chtěla více přiblížit v dnešní době velmi známé téma – Egypt. Doufám, že vás můj referát zaujme a nebude vás nudit.
Když se řekne slovo Egypt, každému se jistě vybaví pyramidy, hieroglyfy, poušť, Kleopatra nebo mumie. Ale asi ne každý z vás ví něco více.
Pyramidy – Pyramidy patří mezi 7 divů světa. Sloužila jako hrobka faraonů, která vystřídala mastaby. Prvním zakladatelem pyramidy v Egyptě byl Džoser, panovník, který si pyramidu nechal vystavit již za svého života. Nad stavbou dohlížel faraonův vezír Imhotep. Dnešní podoba této pyramidy je však jiná, než podle původních plánů měla být. Byla zvětšována, rozšiřována a tím se nestává typickou pyramidou. Přesto patří mezi nejznámější. Další neméně známou pyramidou je Cheopsova pyramida. Asi každý z vás to jméno již slyšel, ale víte například, že je to nejvyšší pyramida a v původním stavu měřila 146,7m? Dnes měří o 10m méně. Na špičce pyramidy se dochovalo ještě původní obložení, které vystihuje pečlivost a detailní práci Egypťanů.
Hieroglyfy – Hieroglyfy jsou nejstarším písmem v Egyptě. Napadne vás, co asi v překladu znamená? Asi ne, takže vám mohu podat vysvětlení. Hieros znamená posvátný a glyphis zářez nebo vryp. Toto písmo je velmi složité, jsou jím popsány stěny pyramid, sloupy nebo papyry. Jak jsem již výše zmínila, písmo bylo velmi složité a na psaní zdlouhavé, takže vzniklo písmo nové – písmo hieratické. Zmíněné písmo bylo jednodušší, což mu přineslo větší oblibu. Egyptské písmo bylo pro Evropu dlouho neznámé. Nepodařilo se dlouho nikomu písmo rozluštit. V roce 1799 Napoleonovi vojáci, kteří vtrhli na území Egypta, přivezli do Evropy rossetskou desku, kterou našli u města Rašíd. Až tato deska o velikosti 1m2, napomohla k rozluštění písma. V roce 1822 to Jean Francois Champolion (Francouz) dokázal. Hieroglyfy – známé slovo, ale měli jste tušení, že v Evropě bylo tak dlouho nerozluštitelné? Překvapilo vás, že ho našli až Napoleonovi vojáci?
Mumie a posmrtný život
Egypťané věřili, že po jejich smrti se duše dostane do nového světa (světa podsvětí), kde žije svůj plnohodnotný život. Základem mumifikace je zachování celistvosti těla. Tělo nesmí být poškozeno, aby člověk mohl v klidu odejít. Za poškození těla následoval tvrdý trest. Na uchování vnitřností sloužily nádoby zvané kanopy. Každá nádoba byla charakteristicky označena podle druhu vnitřností. Ty se zde uchovávaly pouze během dlouhého procesu mumifikace. Poté bylo tělo uloženo do hrobky, která odpovídala důležitosti člověka. Jistě znáte bohaté vyzdobení faraonových hrobek a naopak chudé vybavení hrobek obyčejných lidí. Lidé jsou vybaveni věcmi, které budou potřebovat k posmrtnému životu, kde na ně „čeká“ bůh Usirew. Tento poslední odstavec vás asi nepřekvapí, protože jste jistě viděli filmy Kleopatra nebo Mumie.
Závěrem bych vám chtěla poděkovat za čas, který jste mému referátu věnovali. Doufám, že jste se dozvěděli něco nového a že jste se nenudili.


BYLO NEBYLO

Bylo pěkné nedělní odpoledne, všichni si užívali posledních letních dnů. Jen já jsem seděl doma a hloubal nad domácím úkolem z filozofie. Před sebou jsem měl pouze papír s nápisem bylo nebylo, s nápisem nad jehož významem jsem se měli zamyslet. Jenže já jsem nemohl na nic přijít. Přemýšlel jsem nad tím již pár hodin, ale nic mne nenapadlo.
A tak se mé myšlenky stále více upínaly k večeru. Pozval jsem totiž svoji milou do biografu a doufal jsem, že bude opět tak krásná jako minule, když mne poprvé políbila. Tehdy to byl krásný pocit a já si ho přál zopakovat. Když jsem tam konečně přišel, ona tam již stála a čekala na mne. „Ahoj“, pozdravil jsem ji, ale nedostalo se mi stejné odpovědi. Řekla jen: „Už tě nemám ráda, protivíš se mi, už tě nechci nikdy vidět!“ Nevěřil jsem svým uším, nezmohl jsem se na slovo a bylo mi bídně. Kráčel jsem temnými uličkami zpět k domovu a nadával jsem na celý svět.
V tom jsem uviděl ten známý papír, rozhlédl jsem se po pokoji a řekl si „bylo a nebo nebylo“?


Ahoj Adame!

Jak se máš? Co děláš v tom roce 2020? Doufám, že něco pěkného. Já ti píšu dopis. Už jsi šel na tu vysokou školu? Jestli ne, tak tě tam dostanu holýma rukama nebo tě tam dostanu násilím. Doufám, že nekouříš a nepiješ. Kamarádíš se ještě s rukama nebo už se s nimi nekamarádíš? Už máš ten řidičák na to super auto? Doufám, že ano. Jezdíš na výlety někam daleko, třeba na Slovensko nebo jezdíš po celé Evropě? Doufám, že ano, jinak se nic nenaučíš o světě. Miluje tě ta tvá holka nebo už ti dala košem? Doufám, že ne, jinak se jí musíš omluvit. Hraješ ještě ten fotbal nebo děláš něco jiného? Zbyl vůbec v Tropickém deštném pralese nějaký ten strom? Doufám, že ano, jinak tě bude bolet hlava. Žije ta tvá kočička Divoška v roce 2020? Jestli už nežije, tak snad ti ještě zbyly fotografie a videa, na kterých je. Kolik vyděláváš peněz a pracuješ vůbec? Doufám, že nepodvádíš holku s jinýma. Zajímáš se ještě o Olympiádu? Vyhráli jsme nějaké medaile? Jak se má maminka, tatínek a jak se má i můj mladší bratr Adam? Snad se mají dobře. Doufám, že všichni v rodině jsou zdrávi. Žijí ještě babičky? Doufám, že ano. Žije v roce 2020 ještě děda? Nechtěl bych je ztratit.

Ahoj Adame pozdravuje tě tvé mladší Já.


Vánoční příběh

{Osnova:
1) Návštěva anděla
2) Narození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egypta}<dt cp osn>

Před monha tisíci lety žili v Jeruzalémě chudí lidé Marie a Josef. Neměli děti a byli z toho smutní. Jednoho dne se Marii zjevil anděl Gabriel, který zvěstoval, že se jí narodí boží syn. Bude to spasitel světa jeho otcem bude Bůh, pozemským otcem bude Josef.

Josef se musel vydat každý rok v zimě na cestu do Betléma. Tentokrát byla Marie těhotná a on jí nemohl nechat samotnou. Tak se vydala na oslíkovi s ním. Když přijeli tak hledali nocleh, ale hostinský jim mohl {nabídnout}<ni> jen chlév, protože neměl volný pokoj. A tak se v noci Marii ve chlévě narodilo děťátko, které se mělo jmenovat Ježíšek.

Narození Krista oznamovali andělé, aby se pastýři dozvěděli, že se narodil Ježíš Kristus. Nad Betlemém se rozzářila velká Kometa, aby věděli kam mají jít{.}<ni>

Na počest této velké události se vydali všichni pastýři a {dokonce}<ni> i Tři králové popřát malému Ježíškovi. Cestou potkali krále Heroda I., který se bál, že mu Ježíš v dopělosti převezme vládu. A tak od nich vyzvídal kde může Ježíška navštívit. Jednomu z králů se ve snu zjevil anděl, který mu řekl ať to Herodovi I. neprozrazují, protože chce Ježíše zabít.

Krále to velice rozčílilo a proto nechal ze strachu pozabíjet všechny chlapce ve věku dvou let. Josefa před touto hrozbou varoval anděl a tak utekli do Egypta. Když král zemřel, v klidu se vrátili zpět domů.


Kateřina Pitáková
VII. A
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Můj bráška
Člověk kterého popisuji je můj bráška.
Jeho jméno je Petr a je mladší o pět let. Postavu má hubenou, vyšší a drobnější.
Vlasy jsou blond až do melýru, husté a rozcuchané. Menší oválná hlava se krásně hodí k drobnému obličeji. Světlounké obočí společně s modrýma očima brášku dělají ještě roztomilejším než je.
Vypadá sice jako andílek ale po pravdě řečeno je to pěkný ďáblík, když zlobí, oči mu svítí uličnickým výrazem a skoumá co by mohl vyvést.
Jinak je hodný, milý, pracovitý, chytrý a učenlivý. Ikdyž zlobý mám ho moc ráda a doufám že on mě má taky rád.


Vánoční příběh

{Osnova:
1) Náštěva anděla
2) Narožzení Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egypta}<dt cp osn>
6)

Vánoční příběh

Bylo nebylo žila jedna Moarie a Jasef. Jednoho večera je naštívil Marii anděl. Anděl řekl že se jí narodí syn. Rychle to bežela říci Josefovi.

O pár dnů se jí narodili syn {Ježíš}<ni> Kristus. Ježíšek se jim narodil ve chlévku v městě Betlémě. Na seně.

Dozvěděli se o tom dva pastíři. Rožzhodli se, že za nim musí jít. A také mu vzali jako dárek malé jehňátko.

Tři krárálové vyděli hvězdu a osedlali si koně a vyrazili. O podál je zastavil herodes a řekl: najděte Ježíška, až se bůudete vracet, tak se zastavte. Ježíška sice našli, ale vrátili se jinou cestou, ale králi to po nějaké době došlo.

Josefovi se ve spaní zjevil anděl a řekl: Ježíškovi hrozí nebespečí. Josef vzbudil Marii. A rychle utekli do Egipta. Po nějaké době se vrátili.


Můj první krok

Je půl sedmé ráno a mě probouzí kručení v žaludku. I když se mi vůbec nechce vstávat, musím. Abych zahnal ten nepříjemný pocit v břiše, proto začínám brečet. Během chviličky je u mě mamka a vyndava mě z postýlky. Jak já miluju tuto náruč. Moje nejhezčí vzpomínka je, když mě mamča poprvé držela v náručí. Bere si mě do postele a pokouší uspat. No na chviličku bych to možná mohl zkusit. Ale po půl hodině mě stejně od spánku odtrhává hladovění. To už máma poznala, že jde do tuhého a odnáší mě do obýváku, kde mě pokláda na mou nejoblíbenější deku. A honem beží pro přesnídávku. Na přivítání nového dne ke mně přibíhá náš pes Andy, který mě s radostí olízne. Už je tady první lžička v puse. „Hmm ta je dobrá, ta je určitě banánová.“ Po chvilce jsem už nasycený, ale mamka chce, abych ji dojedl, tak říká: „zZa maminku, za tatínka, za Barunku, za Tomáška, za Andíka.“

Po vyškrábání skleničky se opět povaluji na dece a hraju si s hračkami. Zanedlouho jsem nucen protrpět přebalování a převlékání. „Proč nemůžu zůstat celý den v pyžamu?“ Když tu mě během rozčilování zaujme „něco“, co se povaluje na stolku. Je to nějaká nádoba, nádherně barevná. Urychleně lezu, abych se jí mohl dotknout a prohlédnout. Jsem u stolku. „A co dál?“ Nějak tam musím vylézt. Nejprve si kleknu a poté si stoupnu, držíce se pevně stolku. Beru si kelímek do rukou. Je to opravdu hezké. Nádherný pocit zmocnit se ho. „Co se děje?“ Já se už nedržím. „Ne, já nechci spadnout!“ Ale už nemůžu udržet rovnováhu a padám. Bum, to je další modřina na mém zadečku. Ale kelímek za to utrpení stojí.

„Kde je?“ Při pádu se odkutálel do chodby. Lezu za ním, ačkoli mám v cestě překážky jako je třeba židle. S malými problémy prolézám. Najednou mé oči zaostří akvárium s rybičkami. Strávím asi půl hodinu. Během této chvíle zapomínám na kelímek.

Někdo mě chytil za ruce, je setra Bára. Řiká mi, že se spolu půjdem podívat na mamku, jak vaří. Pomáhá mi se zvednout. Drží mě pevně za ruce a já se pokouším pomaučku jít do kuchyně. Sice chodím, ale musí mě někdo přidržovat. Je to tak ponižující. Proto odlézám na svou deku hrát si.

„Ach ne, já vidím oblečení.“ I když se všemožně bránim, nepovede se mi to, jsem navlečen do zimní kombinézy a posazen do kočárku. Ačkoli nesnáším oblékání, teď jsem vdečný za tu kombinézu, protože venku je strašná zima. Tahle procházka je pastvou pro moje oči, protože vidím nové věci. Při mém poznávání světa mě přepadává únava, a tak s úsměvem na tváři usinám. Sen, je velmi chaotický, vidím před sebou barevný kelímek, mé oblíbené hračky a cítim oběd. Ta vůně je stále intenzivnější. Musím zjistit, co to tak krásně voní. Otevírám oči a zjišťuji, že jsem pořád v kočárku. Podle akvária poznávám, že jsem doma. Pokouším se zavolat na mamču, ale z mých úst vychází neidentifikovatelný zvuk. Myslím, že to zabralo. Máma přichází a směje se na mě. Říká mi. „Jak jsi se vyspinkal, ty moje sluníčko?“ Její hlas ve mně vždy vzbuzuje pocit štěstí a radosti, díky tomu se směji na celé kolo.

Po obědě si společně s Bárou a mamkou hrajeme. Až do mé nejoblíbenější chvíle, kdy mě Bára odnáší do koupelny. Svlékne mne, konečně jsem nahý. Ještě před tím, než se jdu vykoupat, se pozoruji v zrcadle. Mám radost, když vidím své nádherné „svalnaté“ tělo. A už si hovím ve vaně. Je to hrozně příjemné mít pocit být volný. Ve vodě se potkávám svoji žlutou kačenku, kterou nejraději koušu. Když mě omrzí kačenka, začínám dělat „kraviny a blbosti“, jak tomu říká mamča. Převaluji se, ale ze všeho nejraději cákám. Bára, se kterou se většinou koupu, je vždy mokrá.

„Ach ne, už mě vyndává z vany“ <img :(> V ručníku mě odnáší na deku, kde nastává nejhorší chvíle, celého dne. Kromě oblékání a nandavání pleny mě ještě musí namazat tělo olejíčkem. „To je hrůza!“ Tentokrát se pokouším výkřiky zastavit toto mučení, ale bez úspěchu. Tuto pakárnu si Bára vyžehlí láhví teplého mléka. Myslím, že jsem se přepil. Musím si chvilku odpočinout.

Ležím na pohovce a dívám se na televizi. Víte, na co se nejraději dívám? Na úvod ke zprávám anebo od Prima vařečky, ta znělka je super. Ale nejvíce upředňostňuji reklamy. Po mém relaxování se jdu seznámit se svojí novou hračkou. Je to nafukovací, je krásně barevný. Myslím, že je k tomu, abych se o něj mohl opírat. Můžu to zkusit. Postavím se a pevně se držim válce. Že bych se pokusil jít? Ale to se budu muset pustit! Pomalu se pouštím, au při prvním kroku padám. Okamžite ke mě přispěchá Bára s mámou, jestli se mi něco nestalo. Ujišťují se že jsem v pořádku. Obě se mnou sedí na dece a sledují, jak se pokouším vstávat, ačkoli pořád padám. Já si ale říkám: „Dokážu to, nejsem žádné ořezávátko.“ Opět stojím, cítím, že teď už to dokážu. Soustředím se. První krok, druhý krok, třetí krok, čtvrtý krok. Pomaloučku kráčím k mamče a Báře.

„Já chodím, já chodím, dokázal jsem to.“ Ony na mě neuvěřitelně hledí. Chvíli ještě trénuji, ale už jsem nesmírně unaven. Maminka mě v náručí odnáší do postele. Chvilku poslouchám pohádku, kterou mi mamka vypráví a pak pomalu usínám.

Prostupuje mnou zvláštní pocit, který jsem nikdy nezažil. Cítím, že jsem dokázal, co jsem chtěl. Jsem zase o kousek blíže světu a všemu, co tam na mě čeká. Vím, že se každé zkoušky s chutí zhostím a budu dělat vše, co bude v mých silách. Krásná představa.

Pomalu se propadám do říše snů.


Milý Adame Jak určitě víš naše škola slavila osm desáté mnarozeníny oslava se skládala ze tří častí<.> V pátek se připravovala výzdiba na zabavní vystoupen<.> Naši záci z náší třídy schaněli bílá trička a cvičili se na vystoupení cvičili jsme i o češtinu. V sobotu nasledovala vystoupen í<.> Nejdřív patá třída zpívala se čtvrtou třídou a jako poslední následoval tělocvik<.> Nejdřív jsem přišel já a rekl jsem pár uvodní vety a potom nasledovalo velké cvičení skakání behaní skákaní pres kozu a tak podobně<.>

Mysim že se to moc pekné povedlo a potom následovala výstava.

Pondělí

V Pondelí následovaldavala soukromá oslava v Paté tríde připrava trvala patnáct minut<.>

 připravovala se dort se šlehačku a s jablečnou naplňí<.>

Moc jme si to užili a těším se až škola oslaví st{é|í} narozeniny a že budu mít skvělé budoučí žáky. <img obrázek>

brzy nashledanu milý Adame<.>


3.11. 2005
Adéla Bártová
1.písemná práce
William Shakespeare
(referát)

William Shakespeare se narodil ve Stratfordu nad Avonou v rodině řemeslníka a obchodníka. Oženil se v osmnácti letech, ale brzy od své ženy odešel hledat štěstí v Londýně u divadla. Divadlo se jmenovalo the Globe, což v překladu znamená zeměkoule a byl jeho spoluvlastníkem.
Záhy se stal velmi známým a uznávaným umělcem a uměl získat přízeň i velmi vlivných lidí.
Shakespearovi tragédie a komedie jsou jedinečnými ukázkami pestrosti divadelního umění. Jeho dílo je vrcholem anglického alžbětinského divadla a výrazně ovlivňuje dramatickou a divadelní tvorbu po celá staletí.
Shakespeare dosazuje do svých her spoustu živoucích postav a postaviček, což spolu s výrazným stylem přispělo k výjmečnosti jeho dramat. Vplétá příběhy postav do historických událostí a jejich osudy probíhají za konání velkých bitev. V pestrosti žánrů a témat jeho dramat rozlišujeme tři etapy.
První, období rané, ve kterém se ale již projevuje jako velký mistr. V tomto období napsal například komedie, jako je Zkrocení zlé ženy a Sen noci svatojánské, nebo tragédii Romeo a Julie, která se hraje dodnes.
Druhé období bylo oproti prvnímu plné hořkosti a zklamání. Vkus diváků se změnil,    politická situace v Anglii se zkomplikovala a tak v Shakesparových hrách přibylo pesimismu a ponurosti. V tomto období napsal dramata, jako je Othello, Macbeth, Hamlet a Král Lear. V těchto dílech vylíčil nejhlubší city, vášeň a smutek.
Po rozčarování, které mu přinesla poslední léta v Londýně, když mu vyhořelo divadlo, nastalo klidnější období. Jeho představy se ustálili, začal psát dramatické romance a pohádky. Konec života strávil v rodném městě. Shakespearovým dílem bylo inspirováno mnoho spisovatelů, režísérů i hudebních skladatelů. Jeden z jeho příznivců je i Victor Hugo.


Jana Nývltová, 1. C
23. 2. 2004

2. slohová práce
Můj oblíbený filmový i románový hrdina
(charakteristika)

Osnova: 1. Seznámení
2. Školní výsledky
3. Vzhled
4. Jenny
5. Vlastnosti
6. Prosťáček

„Dobrý den, já jsem Forrest, Forrest Gump. Nechcete bonbón? Já bych jich mohl sníst kila. Moje máma vždycky říkala: Život je jako bonboniéra – nikdy nevíš, co ochutnáš.“
Těmito slovy začíná příběh mladého muže, který nepřímo a nevědomky ovlivnil chod mnoha událostí. Tato vyloženě kladná postava, lidmi považována za místního magora, se vyvíjí jako neřízená střela. Zcela nekontrolovatelně a nečekaně. Jeho matka ho celých 7 let přesvědčovala, že je stejný jako všichni ostatní a není jiný... „Váš syn je jiný,“ ukončil debatu ředitel s paní Gumpovou o přijetí na školu. Jeho IQ 75 svědčí o všem. Byl to tichý, zakřiknutý a málomluvný chlapec celý život fixovaný na svou matku. Forrest už od malička trpěl onemocněním zad, a proto od doktora „získal zázračné nohy.“ Tyto zázračné nohy částečně znemožňovaly jeho pohyblivost. A ačkoli se tímto stal terčem posměchu a urážek, byl svou matkou stále podporován: „Kdyby chtěl Bůh všechny lidi stejné, Forreste, budou mít všichni na nohou to, co ty.“
Přes toto onemocnění byl vyšší než jeho spolužáci a jeho dlouhé ruce a nohy dávaly předpoklady k dobrým atletickým výkonům. A i když v žádném případě netrpěl hlady, dalo by se říci, že byl kost a kůže. Jeho vzhled neměl co do činění s manekýnem. Vždy nakrátko střižené vlasy připomínaly vojenský sestřih. Forrestovy modré oči těkaly z místa na místo, ale při hlubším zahledění z nich vyzařovala bezelstnost, upřímnost a prostota. Na mě jako pozorovatele nijak nezaujal. Nebyl ani velký, ani malý... prostě normální. Semknuté rty podtrhovaly vzhled člověka, který bere vážně sám sebe. Snad každého na první pohled fascinují mírně odstávající uši připomínající blatníky ze sto let starého kola.
Od školního věku se vždy našel někdo, kdo mu připomněl, co si myslí o jeho inteligenci. Řešení mu nabídla nejlepší přítelkyně a celoživotní láska Jenny větou: „Utíkej, Forreste, utíkej.“ A tak Forrest utíkal. Před svými spolužáky na základní, tak i na střední škole. Tato výjimečná schopnost běhat rychleji než vítr mu otevřela cestu ke vzdělání. Výsledek běhu se tedy nominálně změnil. Pět let běhal za univerzitní, fotbalový tým Alabama, což mu vyneslo nemalé úspěchy a ve finále univerzitní diplom. A Forrest utíkal dál.
K jeho výrazně charakterovým vlastnostem patřila oddanost věci a plnění slibů, které během svého života dal těm nejbližším. Plnil náročné příkazy, aniž by nad tím přemýšlel. A snad i tento instinkt nikoli myšlenka na hrdinství zachránil životy několika jeho přátel ve válce ve Vietnamu. A i když za tento čin dostal medaili, vůbec si neuvědomoval „o co go“. Setkání s nejvyšší hlavou státu bylo skandální pro normálně myslícího člověka... nikoli pro Forresta. Jednou z pozitivních vlastností byla štědrost. Nezapomínal na své staré přátele, na nemohoucí a nemocné a zůstaval věrný své osudové lásce. Dával peníze těm, kteří to nejvíc potřebovali: „O starost míň.“
Jeho zpřízněnou duší byla Jenny. Rozuměla mu a chránila ho před krutou realitou a urážkami. Na druhou stranu Forrest ji bránil před surovci a zvrhlíky. Při tom všem nezapomínal na slušnost a dobré vychování.

Asi nikdo na světě neprožil tolik bláznivých a neuvěřitelných situací jako právě on. Do života si odnesl několik ponaučení od své milující maminky. „Jseš snad hloupej, nebo co?“ – „Pro hlupáka každý hloupý.“
Forrest Gump, dokonalý prosťáček, který už od dětství dělal, co se mu řeklo, beze sporu vyzařuje nevinnost, naivitu a především moře lásky.
Příběh tohoto muže byl pro mě nezapomenutelným zážitkem. Byl to dojemný, úsměvný, nostalgický a okouzlující snímek s řadou vtipů a všudypřítomnou nadsázkou, a proto bych ho vřele doporučila každému, kdo ho neviděl.


Slohová práce školní
Tomáš Lískovec
16. ledna 2007

Střípky z naší školy
Naše starobylá škola má krásnou atmosféru. Osobně si myslím, že naše škola patří mezi ty nejkrásnější školy v Českých Budějovicích. Dýchá zde na nás úžasná atmosféra, kterou jinde nenajdete. Školní budova žije svým vlastním životem, i přes to kolik se zde vystřídalo ředitelů a generací studentů si zachovává svůj osobitý charakter. Během dlouhých let existence této školy nedošlo k žádným radikálním změnám ani v interiéru ani v exteriéru školy – alespoň z mého pohledu. Myslím si ale, že vybavení školy, zvláště nábytek není adekvátní úrovni tohoto ústavu.
Obzvlášť vyjímečný charakter má pro mě školní tělocvična, která není jako každá jiná. Je zde cítit úsilí a námaha při cvičení studentů, mezi nimiž se v minulosti vyskytly i výraznější talenty. Opotřebované sportovní náčiní jen dokresluje tuto atmosféru.
Když ráno vstoupím do školy, dostávám se do zvláštního psychického stavu. Škola mě pohlcuje a působí na mě zvláštní silou. Cítím respekt. Když nejsem delší dobu ve škole, například o prázdninách nemohu říci, že bych se do školy alespoň trochu netěšil. Každý den tam na mě čekají mí přátelé a mí učitelé.
Když skončí vyučování, budova se vylidní, působí škola osamělým a prázdným dojmem. Procházet se po prázdné utichlé škole se spojuje s různými pocity a dojmy. Vysoké stěny, dlouhé chodby, velká okna, dominantní schodiště, to vše ve mně vzbuzuje úctu.
Ve dne při vyučování jsou mé dojmy zcela odlišné. Panuje zde veselá atmosféra, chodby jsou plné studentů, kteří se spolu baví, to mě vždy zaručeně rozveselí a přivede na jiné myšlenky, než na učení.
I když učivo zde bývá občas poněkud obtížnější, celkově jsem rád, že navštěvuji tuto školu, nedovedl bych si sebe představit na jiné škole. Jsem rád, že zde mám svou lavici a své místo.

Osnova: I Úvod: atmosféra školy
 II Stať: 1 - tělocvična
 2 – co pro mě škola znamená
 3 – při a po vyučování
 III Závěr: můj pocit ze školy


Slohová práce školní

Iva Chodurová 12. ledna 2006
2. C

Téma
1) Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
2) Kalamita (Volný stylový útvar)
3) Probouzím se, je neděle ráno (Volný stylový útvar)
4) Dějiny mých úspěchů

Osnova: - téma – Abeceda dnešní společnosti
 Úvod: Dnešní společnost
 II. --- Stať:
Vztah společnosti k penězům a rodině
Prototyp krásy – názor společnosti
Ekologie a příroda z pohledu společnosti
 III. Závěr: pohled do budoucnosti

Abeceda dnešní společnosti
Pojďme se spolu zamyslet nad dnešní společností. Jaká doopravdy je? Někoho tato výzva zděsí a raději předstírá, že řešení této otázky se ho vůbec netýká. Ale každý člověk by se měl nad tím alespoň trochu zamyslet. Společnost je různorodá, nemyslím, že bychom měli každého člověka házet do „stejného pytle“. V každé třídě, skupině i ve společnosti můžeme najít mnoho odlišných názorů. Vždy zde ale najdeme většinu, která svým míněním převálcuje menšinu.
Co znamenají pro nás peníze? Známé rčení tvrdí: „Peníze hýbou světem.“ Když se nad tím zamyslím, nacházím východisko odpovědi, že kousek pravdy v tom vlastně je. Jestli nemáte peníze nemůžete si koupit věci potřebné k životu (jídlo, léky….) a vy se vlastně stáváte tzv. bezdomovcem. Tato sociální skupina je větší částí společnosti zavrhovaná a nechápaná. Nedivme se této většině, když přece každý má možnost vydělávat si peníze. Za to, že se z nich stali bezdomovci si v podstatě můžou sami. Ale nikdo z nás nezná důvody, jak se jim to mohlo stát. Mohli být například zavrhnuti rodinou nebo mít jiné problémy. Co vlastně pro nás znamená rodina? To si uvědomíme jen tehdy, když ji opravdu ztratíme. Rodina je naším zázemím, kde obvykle nacházíme smysl života, a proto bychom ji měli postavit v žebříčku hodnot před peníze!
Každé století společnost určuje jiný prototyp krásy. Je tím posedlá? Ano, do určité míry jistě. Ale opět je zde dokázáno, že společnost je různorodá. Někteří se snaží vypadat přesně, jak diktuje modní trend. Někoho nic takového nerozhází a zůstává vždy sám sebou.
Příroda - nazvaná někdy všeumělkyní. Opatrujeme ji, nebo se ji snažíme zahubit? Myslím si, že společnost si postupem času uvědomila, jak je cenná a ničím nenahraditelná. Pojďme si srovnat předešlá století s tím dnešním. Snížila se průmyslová výroba, která dříve ničila okolí. Rozvinul se obor – ekologie, který chrání životní prostředí. Lidé se jí začali snažit opatrovat (např.: recyklací odpadků, snaha udržovat a rozvíjet zeleň…)
Pohled do budoucnosti z hlediska ekologie je nadějný. Jinak si myslím, že společnost bude nadále různorodá.


Zajíc a Sova
(Devatero řemesel – devátá bída)
Jednoho dne našel malý zajíček na půdě starou truhlu se zámkem.
Zavolal tam maminku a ptal se jí jestli ta truhla jde otevřít.
Maminka mu ale odpověděla že ten klíč co k truhe patří dala kdysi jeho babička staré sově. Ale sova bydlela nedaleko a tak se zajíček vydal na cestu.
Když přišel za sovou a ptal se jestli mu dá klíč od staré truhly sova mu odpověděla že mu ten klíč dá ale musí si ho zasloužit.
Musí splnit jeden moc důležitý úkol.
A králíček jí odpověděl „Je to nutné“?
A sova mu odpověděla „Je to velice nutné a moc důležité.“
„Musíš dojít na vrcholek tohohle kopce co před sebou vidíš. Je tam jedna malá chatrč ve které přebývá paní husa která ti vydá podle tohoto dopisu jeden velice důležitý lék.“
Zajíček souhlasil a tak se vydal na cestu, sova mu předala obálku a šel.
Šel přes pole, přes louky, přes les až došel na vrcholek toho kopce.
Když došel k té chatrči tak byl hrozně vyděšený.
Chatrč byla polorozbořená a všude to tam strašně skřípalo.
No ale králíček sebral odvahu a vešel dovnitř. Ale jakmile vešel do chatrče tak uviděl nádhernou místnos plnou zajímavých věcí a léků.
Najednou z druhého pokoje vešla paní husa a začala se vyptávat co tu králíček pohledává.
Králíček jí odpověděl že ho posílá paní sova a že jí posílá tento dopis.
Paní husa otevřela dopis a už věděla co má přinést.
Donesla králíčkovy předepsané léky.
Králíček poděkoval a odešel.
Když přišel k sově tak jí předal léky a poprosil jí jestli by mu mohla dát ten klíč jestli si ho už zasloužil.
Sova mu ho předala a králíček se vrátil domů.
Rychle spěchal domů na půdu abi ten klíč vyzkoušel.
Klíč přesně pasoval ale když otevřel truhlu tak byl hodně zklamaný co uviděl.
V té truhle bylo staré nářadí, rezavé hřebíky a vyhořelé svíčky.
Od té doby si králíček vryl do hlavy „Devatero řemesel – desátá bída.“


Osnova:

1) Úvod - písmo

2) Stať – a) zásady jak se mají mluvené projevy zaznamenávat

b) pravopis umožňuje

3) Závěr – bezpečné ovládání

Písmo a pravopis

Lidé vytvořili soubory grafických znaků, kterým říkáme písmo. Naše písmo je hláskové a v češtině se píše tzv. latinkou.

Postupně se zásady ustálily, jak se mluvené projevy mají písmem zaznamenávat. Tento soubor označujeme pravopis. Usiluje se o to, aby působila co nejméně potíží při čtení a psaní.

Pravopis umožňuje rozlišit slova a slovní tvary, které v mluvených tvarech znějí stejně (vír x výr, plod x plot), dává možnost poznat, jak je slovo utvořeno (lidský) a jaké jsou vztahy mezi jednotlivými větnými členy (lidé stále mlčeli).

Bezpečné ovládání pravopisných pravidel je nejvíce zdůrazňovaný požadavkům jazykové kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


Marek Luňák
II.C
První písemná práce
Téma: Nejděsivější mučící nástroje
(Referát)

Nejděsivější mučící nástroje
Pro svůj referát jsem si vybral jako téma: „Nejděsivější mučící nástroje“. Hned po přečtení prvního odstavce v časopise Epocha, jsem si byl jist, že to použiju pro svoji slohovou práci. Doufám, že se vám bude líbit a také vám nažene trochu strach <smilík>. Proto jsem vybral jen to nejzajímavější.
Hlodavec ve službách katů
Kdy: 1800 n.l
Co: vyhladovělá krysa
Kde: Čína
Účinek: prokouše se kůží trestanců
Účel: přiznání, vyzrazení, smrt
Odsouzenci, např. za krádeže, jsou několikrát tázáni, zda neměli komplice. Většinou odpovídají, že ne. Kat nechá vše zapsat a dá nahého odsouzence přikovat v pokleku za kotníky, kolena, zápěstí a za krk. Poté mu je k břichu přiložena nádoba se dvěma otvory. Do té dá několik dní nenakrmenou krysu s ostrým chrupem, kterou dráždí železnou rozžhavenou tyčí. Ta se začne dostávat z nádoby jedinou možnou cestou. Po chvíli se dostává do útrob vězně, kde se později udusí. Odsouzenec umírá vzápětí.
Hlava lupne jako kokosový ořech
Kdy: 14. stol
Co: relativně jednoduchý nástroj podobný ramenému lisu
Účinek: jelikož nedochází ihned k usmrcení, obět je většinou s úspěchem vyzvána ke spolupráci
účel: drsná představa rozdrcení lebky donutí mnohé zločince k doznání a spolupráci
Drcení hlavy (v Indii se k němu využívali sloni) zakořenilo ve středověkém Německu. A jak to vůbec funguje? Brada se pevně opře o dolní zařízení a horní část je upnuta do železné čepice se šroubem na vrchu. Dotáčením šroubu se čepice stlačuje směrem dolů. Začínají se lámat zubní lůžka, trhají se dásně, trhá se horní a dolní čelist a nakonec praská lebka. Nejprve vyteče mozkomíšní mok a poté vystříkne šedobílý mozek. Tento mučící nástroj se používá stále v Latinské Americe. „Nechutné, nemyslíte?“
A ještě tu mam přehled některých zemí, kde je mučení na denním pořádku
Bahamy: mrskání, bití holí, hladovka
Bangladéšť: bití důtkama, elektrické šoky
Botswana: utnutí ruky
Čína: trest smrti za obchod s pornografií
Jemen: ukřižování
Pákistán: kamenování
A to je jen zlomek, co se doopravdy děje ve světě.
A co říci závěrem? Já osobně jsem zastáncem trestu smrti. To co se děje ve světě není normální. Smrt za smrt. Je to ale pouze můj subjektivní názor a nikomu ho nevnucuji. Ať si na to udělá každý vlastní názor. Tímto bych můj referát zakončil. Doufám, že se vám alespoň trošku líbil.


Slohová práce školní

Tereza Przeczková
2. A								14. ledna 2008

Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí

Osnova: I. Úvod
II. Stať: a) Mé úspěchy
 b) Mé neúspěchy
 c) Předsevzetí
III. Závěr

Úspěchy, neúspěchy a předsevzetí. Myslím, že každý z nás si prožil to své. Já také. Když o tom uvažuji, vybavují se mi spíše úspěchy. Není tomu tak, že neúspěchů bylo pomálu. Ale na špatné věci se člověk vždy snaží zapomenout co nejdříve a v mysli si uchovává většinou ty nejlepší vzpomínky. Doufám tedy, že nebudu vypadat jako bezproblémový člověk, který má na růžích ustláno.
Největší úspěch. To jsou pro mě hlavně přátelé, bez nichž bych nemohla být. Zde ve 2. A jsem jich našla „požehnaně“, což jsem velice ráda. Mezi úspěchy musím zařadit i mé přijetí na tuto školu, protože jsem si konečně mohla říct: „Já na to mám.“ Kdyby se mě ale teď někdo zeptal: „Co je právě teď váš veliký úspěch“, odpověděla bych asi… Momentálně za mou největší výhru považuji úspěšnou premiéru divadelní hry Rozpaky zubaře Svatopluka Nováka, kterou jsme si „odbyli“ skoro před týdnem. Když jsme začali zkoušet , vůbec jsem si nedokázala přestavit tu trému a to napětí, jenž jsem zažívala před a během představení. Už jsem předtím sice vystupovala před publikem, ale většinou to byly děti školního nebo předškolního věku. Toto byla má velká premiéra před dospělým publikem a vůbec v kamenném divadle. Na začátku jsem byla pesimistická. Můj náhled na věc se změnil ve chvíli, kdy se publikum poprvé zasmálo. Pro mě, jako pro účinkující, proběhlo představení nejlépe, jak mohlo, ale uteklo to strašně rychle. Než jsem se nadála, už probíhala „děkovačka“. Smích a potlesk pro mě byli tím největším úspěchem a odměnou. Dalším úspěchem pro mě je možnost navštěvovat kurzy znakového jazyka, na které jsem se dlouho nemohla dostat, a také úspěšné zvládnutí zkoušek na semináři HIV/AIDS I. stupně, po kterém mohu informovat mé vrstevníky a přednášet jim o této problematice.
Mé neúspěchy? Jam jsem již psala na začátku, snažím se zapomenout na to nejhorší, ale i přesto vím, že z mého života to jen tak vymazat nejde. Mým největším životním neúspěchem budou asi vždy vztahy v naší rodině a naše rodina jako celek. Vím, může to působit špatným dojmem na mě samotnou, ale já to tak cítím. Chtěla bych to změnit… Nejde to. Menších neúspěchů a zklamání jsem zažila více. Mezi ně patří například hra na kytaru, nezapadnutí do kolektivu nebo neúspěchy, co se týče vztahů,…
Předsevzetí. Mnoho lidí se věnuje předsevzetím jen na začátku nového roku a většinou jsou typu: Zhubnu, nebo přestanu kouřit! Já tyto starosti řešit nemusím, a proto se mohu soustředit na ostatní věci jako předsevzetí odmaturovat, úspěšně se dostat na vysokou školu, nají si práci atd… Ale dle mého názoru nejsou předsevzetí až tolik důležitá, protože první věc je naplánovat něco, druhá je potom to splnit. Já osobně mám problém s překonáním to druhé části. Kvůli tomu předsevzetí moc nezastávám.
Myslím, že svět by se neobešel, jak bez úspěchů, tak bez neúspěchů. Co by to bylo za život, kdyby se nám vše jen dařilo? Přestali bychom si toho vážit a neuměli bychom se smířit s neúspěchem. Život by nebyl zábavný. Vždyť: „Jednou jsi dole, jednou nahoře!!!“


28. listopadu 2008
Retlerová Linda
V2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Já v roce 2058

Osnova: Úvod: Snaha o vzpomínku.
Stať: 1) vnitřní charakteristika mé vnučky
2) charakteristika jejích vlasů
3) její vnější charakteristika
4) popis prostředí v kterém žije
5) cesta domů a popis prostoru
Závět: po veliké únavě usíná

Jeden den s Idou
Sedím na houpacím křesle, pohupujícím se tam a zpět v pravidelném kolébavém rytmu, snažím se vzpomenout, co se všechno dělo dnešní den a kdo mě tím dnem provázel. Jsem unavená a v hlavě mi mžikají jen kousky střepů z celého dne. A potom si vybavuji.
Svou sedmiletou vnučku Idu, stále jen běhající a smějící se. Jak z ní září neskutečná radost a energie, kterou já už dnes nemám.
Celé hodiny ji mohu hladit po divoce rozházených vlasech, až se přestanou vzmítat a uspořádají se do pravidelné řady čokoládově hnědých vln. A ty se zase rozdují, jak Ida s úsměvem pospíchá ven.
Její oči jsou zelené a tak příjemné je se do nich dívat, jako dotknout se rosou namočených mechových polštářků. Je tak drobná a přesto ji někdo nepřehlédne. Možná i proto, že na své běhací výpravy se vydává v červeném kabátku a hlasitě křičí jen co jí něco nadchne.
Běhá strmými ulicemi, které na sebe nepravidelně navazují. Svítí na ně prudce sluneční svit a na jejich nerovné cesty vrhá Idy stín, ten se s ránem prodlužuje a z večerem zkracuje. Když slunce zapadne, stíny se míhají pod světlem pouličního osvětlení a Ida stále běhá. Letí jak vítr a míjí různé baráky. Paneláky, domy, obchody a zahrady. Vše už je osvíceno jen svitem měsíce. Domy jsou tajemné, na první pohled působí hrůzostrašně, tváří se nebezpečně a tak je čas aby Ida šla domů.
Necourá se a zase běží. Baráky ubíhají a prchají, i stromy, auta, kontejnery, to vše před ní utíká. Vstoupí velkými dřevěnými dveřmi, které hlasitě zaskřípou a bouchnou, jak je nikdo dlouho nepromazal. Sedne si k velkému starému stolu obestavěném ze všech stran různými židlemi a na stole už je připravená večeře. Voní sladce po jahodách a cukru.
Náhle na talíři nic není. Usne jen co dojí a já ji opatrně odnesu ji pečlivě naducaných peřin.


I. Vodvářková

2. Písemná práce

Osnova:

Znám ji od prvního okamžiku svého života. Je to dívka vysoké postavy – alespoň 175cm, hubená, má hnědé oči, její drobný obličej jí obohacují jemné dlouhé kudrnaté vlasy se zlatavým nádechem.
Tato osoba je velmi složitá a někdy jí ani já nerozumím. Mezi její kladné stránky patří zcela určitě ochota pomoci svým bližním, vždy se snaží s nejlepším úmyslem poradit člověku co nejlépe. Ráda vysvětlí lidem to, co právě ona zná a přesvědčuje je o své pravdě. Když se ale mýlí, dělá jí problémy doznat chybu, nakonec to ale udělá. Jelikož je to dívka trochu stydlivá, dělá jí problémy seznámit se s lidmi. Člověku začne důvěřovat, až když je přesvědčena, že by ji nezradil. Ve společnosti lidí se nesnaží být středem pozornosti, spíše naslouchá, ale v kruhu svých nejbližších přátel je tomu jinak. Je vtipná a dokáže se bavit. Líbí se mi na ní její cílevědomost a neoblomnost. V případě, že se jí něco nedaří, nikdy to nevzdá a naopak začne o to tvrději pracovat a snažit se. Za to si ji velice vážím. Je chytrá a inteligentní, problémy řeší tím způsobem, že se jim vždy postaví a nikdy od nich neutíká. Je velice pořádná a pečlivá, ve všem musí mít jasno. Nerada nechává něco náhodě, bojí se riskovat. Člověk je to velmi realistický, nerada chodí obloukem, když může jít přímo. Je to ale člověk jako každý jiný, který má i své špatné vlastnosti. Přijde mi, že si nikdy nerozmyslí dopředu, co řekne, a když vypustí z úst nějakou větu, která dokáže člověku ublížit, dojte jí to až po půl hodině a začne se cítit hrozně. Také nikdy nedokáže říci, nebo udělat to, co chce. Stokrát si může nacvičovat dialog mezi její nepřítelkyní, které chce vysvětlit, co je nepřítelkyňmi činí, a ví, ale nikdy to nedokáže říct doopravdy. Asi by to stačilo k jejím vlastnostem, ještě bych ráda připomenula to, co má ráda – a není toho málo. Je to velice sportovní typ, neobešla by se bez sportu ani jeden den, nerada se doma jen tak znuděně válí, vždy si najde nějakou činnost. Ráda se chodí jen tak se projít nebo si zaběhat. Také velmi ráda jí, ačkoli to na ní není vůbec vidět, a spí.
Co vím určitě, že nemá ráda – lež, neupřímné a falešné lidi a nepořádek
˂nedokončeno˃


Moje školní taška
Každý den mám s sebou ve škole svou docela malou školní tašku. I přesto se do ní vejde skoro všechno.
Po stranách je krásně červená, ale uprostřed ji vyplňuje černošedá barva. Můj baťoh nosím od začátku druhého pololetí. Pět zipů na kterých se píše značka mé tašky „HUSKY“, oddělujou tři kapsy. A po stranách se dostanu ke dvoum síťovaným kapsičkám, do kterých dávám menší odpadky, které nesmrdí.
V první kapse nosím učení a dole se povalují zbytky různých papírků, pravítka a tužky. Další kapsa obsahuje hlavně svačinu a pití, ale najdou se tam do konce i nějaké sešity a nebo také sušenky. Vposlední nejmenší kapsičce se skrývají hlavně klíče, mobil, peněženka a sluchátka. Najdou se tam taky papírový kapesníčky a sušenka nebo nějaké drobné.
Moji pěknou a moc užitečnou tašku mám moc ráda a za nic bych ji nevyměnila!


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo... (dopis)
3. Píšu vám... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Ptáš se, jak se mi tu líbí.

Osnova: I. Úvod: Jsem u babičky na prázdninách.
	 II. Stať: 1) Práce, kterou zde dělám.
		 2) Chodíme se s bráchou koupat.
		 3) Chodíme do lesa.
	III. Závěr: Děláme si oheň a jdeme spát.

Ahoj Honzo,
píšu ti od své babičky, kde jsem právě teď na prázdninách. Babička bydlí v jedné vesnici nedaleko Strakonic. Moc si to tady užívám, je tu příjemný klid a pohoda na rozdíl od města, kde jinak bydlíme. Je tu krásně, svítí sluníčko a je příjemných 25 stupňů.
Ani trochu se nenudím, babička má velkou zahradu, kde se dá dělat celá řada věcí a her. Nejradši s bráchou, který je tady se mnou, hrajeme badminton nebo si házíme létajícím talířem. Občas nám babička zadá nějakou práci, ale nám to nevadí, mi to uděláme rádi. Babička tu má kurník se slepicemi a chová tu také ovce. Takže každé ráno prohledáme kurník a vybíráme vajíčka, nebo dnes nám řekla ať očešeme třešně ze stromů, co zde rostou. Při trhání jsme jich tolik snědli, až je nám z nich teď špatně. Má tady celý ovocný sad, rostou v něm jabloně, švestky a hrušně.
Pravidelně se každé odpoledne chodíme koupat k nedaleké řece. Buď plaveme po proudu, nebo na nafukovacím člunu sjíždíme do blízkého kempu a potom člun neseme v ruce nazpátek.
Když se vracíme od řeky, asi kolem čtvrté hodiny, hned se převlékneme a jdeme do lesa, kde hledáme houby a sbíráme chrastí a dřevo, které večera u ohně spálíme. Jednou jsme z lesa přinesli plný košík hub a babička nám z nich udělala smaženici.
Okolo šesté hodiny si rozděláme oheň, opečeme buřty, potom ještě chvíli posedíme a jdeme spát. Moc se mi tu líbí a těším se na tebe.
					Ahoj Tom


Moucha, ještěrka a víno
(Jako když hrách na stěnu hází.)
	Sklenka vína se třpytila pod slunečními paprsky. Víno lákalo svou barvou a krásným aroma.
	Lákavé představení přivábilo ke sklence mouchu, která toužila ochutnat zakázané. Opatrně obletěla sklenku a pak začala zdolávat její hladké stěny. Najednou uslyšela za zády jakýsi hlas: „Ahoj moucho.“ Udiveně se ohlédla a co nevidí? Ještěrku! Lekla se, že málem spadla ze sklenky, na kterou se tak pracně vyškrábala. A víte proč? Protože rodiče mouše vždy říkali, že ještěrky jsou pro mouchy nebezpečné. „Copak to tady vyvádíš moucho?“ zeptala se zvědavě ještěrka. „Ále jen chci ochutnat“ stydlivě se přiznala moucha. Ještěrka začala mouchu povzbuzovat, jen ať se nebojí a ochutná. Pobízela ji, vábila a líbivě ji povzbuzovala. Moucha ochutnala a zjistila, že víno je skutečně lahodné. Povzbuzována ještěrkou stále ochutnávala. Po chvíli zjistila, že ještěrka je vlastně velice dobrá kamarádka a vůbec nevypadá nebezpečně. Vesele si ještěrkou povídala a tu najednou, když seděla na okraji sklenice, se mouše zamotala hlava a padala a padala přímo k ještěrce. Ještěrka nelenila a mouchu mrštným jazýčkem jí slupla.
	Rodiče varovali mouchu zbytečně, bylo to jako když házíš hrách na zeď.


17. prosince 2008
Nikola Ivanov
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Tolerance – východisko z labyrintu násilí, nelidskosti a disharmonie ke svobodě člověka

Osnova: 1. Buďme tolerantní
2. Rasismus
3. Církev
4. Nejsem tolerantní

Buďme, prosím, tolerantní. Kdyby jsme se touto větou řídili, tak by jsme v historii lidstva nezažili ty nejkrutější zvěrstva, pramenící právě z obyčejné netolerance. Co je to vlastně tolerance? Lze jí vůbec definovat? Velmi zjednodušeně řečeno, je to schopnost akceptovat druhého člověka, za podmínky, že on akceptuje mě.
Asi největší netolerancí v dějinách byl holocaust. Byl to odstrašující příklad toho, kam může až vést neschopnost akceptovat jinou rasu. Jak mohlo dojít k hromadnému vyvražďování Židů, jen kvůli tomu, že se někomu nelíbili? Zde se totiž ještě k netoleranci přidali jiné „zpřátelené“ špatné vlastnosti, k nimž patří závist, omezenost a demagogie. Od ultrapravicových radikálů můžeme často zaslechnout to, že menšiny naopak netolerují nás „normální“ lidi. Ukazuje se to například na současné situaci v Janově u Litvínova, kde se její obyvatelé za vydatné pomoci Dělnické strany vzbouřili proti Romské menšině. Chápu jejich argumenty, že chování menšiny, páchající výtržnosti, nelze akceptovat, ale zapomínají na pravý důvod toho, proč se to děje. Za chyby, které člověk činí, nemůže nikdy barva pleti, ani jeho původ. A tak ti „normální“ ve své omezenosti odpovídají netolerancí ještě větší, místo toho, aby se snažili o rozumnou domluvu a kompromisy.
Ten z vás, kdo je ve velké skupině menšina má šanci setkat se s netolerancí mnohokrát vyšší. Židé se odjakživa nechávali svazovat dogmaty a pod rouškou např. křesťanství tak nejprve netolerovali nevinné ženy (upalování čarodějnic), jinou víru (Křižácké výpravy), neakceptování vědy a pokroku. Stačí se dnes podívat do Polska na jejich vztah k homosexualitě a interupcím, abychom si uvědomili jaké kolosální netolerance se dopouští morální opora tolika lidí. Čímž nechci Římsko-katolickou církev odsuzovat, neboť bych se sám pak stal netolerantním. Jde o to, mít svojí víru, aniž bych omezoval někoho jiného.
Závěrem ale musím přiznat, že sám tolerantní nejsem a myslím si, že naprosto tolerantní člověk ani neexistuje. Každý v sobě máme něco s čím se iracionálně nedovedeme smířit, ale nesmíme si dovolit, aby se tato vlastnost stala naším hlavním povahovým rysem.


6.3.

Dnes jsem s K Adamem a jeho mamkou jel hrátd bowling do Mercury. Moc mě to tam bavilo.

7.3.

Dnes jsem šel k Adamovi. tam jsme hráli baskebtbal a fotbal<.>

8.3.

Dnes jsem šel zase k Adamovi. Tam jsme hráli basketbal.

9.3.

Dnes jsem jel k taťkovi. Pak jsem šel ke kámošovi. Tam jsme khráli fotbal.

11.3.

Dnes jsem hrátl zase fotbal. Moc mě to tam bavilo. Pak jsem s dědou a taťkou opravovali motorku.

12.3.

Dnes jsem s kámošem jezdil na kole. Moc mě to tam bavilo. Pak jsem s mamkou, jel za kámošem Adamem.

Prazdníiny byli dobrý.


Kontrolní slohová práce
Líčení
Klaudie Petrášová
VIII. B
15. prosince 2008
Mé oblíbené místo
Krajina
Mé oblíbené místo je bíle zasněžená krajina, kde víli rozhazují bíle vločky, sluníčko jasně svítí a mraky se naplňují bílou peřinou. Lesy se přikrývají sněžnými di-amanty a řeka je zamrzlá bílou sklovinou jako umyté zrcadlo.
Když básník knihu otvírá, tak vločky poletují sem a tam a básník je chytá jak se dá. A básník říká „vločky, vločky pojďte zpět však ještě je čas“ – Krmí-tka plná jsou a ptáčci si poletují sem a tam a jako do života. Hory už jdou spát a hvězdné lampyčky se pomalu zhasínají, měsíc vystoupá na nebe a odrazem slunce jasně svítí.

Poznámka: chybné zarovnávání odstavců


1. slohová práce školní

									16. prosince 2004

Témata
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo
3. Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Ptáš se, jak se mi tu líbí
Ahoj Luky!
Píšu ti proto, protože jsi mi v létě psal, jak jsem si užil dovolenou v Anglii.
Rád bych ti povyprávěl, jak jsem si to tam užil, jaká tam byla krajina, a také kolik mě tam potkalo útrap a kolik radosti z toho s kým jsem se seznámil a kolik strastí s dorozumíváním.
Hned na letišti mě potkal problém, protože jsem měl nějaký problém s vízem a tak jsem tam strávil asi dvě hodiny navíc a to mě nebyla zrovna příjemná zkušenost na začátek. Potom, když jsem nastoupil do letadla, do svého pohodlného křesla ve druhé třídě. Cesta letadlem trvala asi dvě hodiny a zapomněl jsem ti říct, že tam byly hezké letušky.
Když jsem vystoupil z letadla, převzala jsi mě tam anglická rodina do péče na celých čtrnáct dní, což bylo dostatek času, abych si celou Anglii prohlídl a navštívil všechny významné kulturní památky.
Po příjezdu z letiště do domku, jsem si vybalil a šel jsem si lehnout, poněvadž jsem byl z letu docela unaven. Druhý den jsme vyrazili do Londýna na procházku a podívat se na památky Londýna, které může nabídnout turistům. Jako první jsme navštívili Tower bridge, coz je most, který se zvedá, aby mohli vysoké lodě proplouvat. Podívali jsme se do strojovny, abychom viděli, jak to funguje. Poté jsme si vyšli až na horní část mostu a měli jsme krásný výhled na celý Londýn. Když jsme vyšli z mostu byl už skoro večer, a tak jsme si zašli do restaurace na dobrý stejk s hromadou hranolek. Další den jsme vyrazili brzo ráno, protože jsme chtěli vidět Stonehange. Dojeli jsme tam právě na oběd, chvíli jsme tam zůstali a prohlídli jsme si kameny. Cestou zpátky jsme se zastavili ještě v jiných městech. A tak to šlo celých čtrnáct dní, a po celou dobu jsem se nenudil a bylo pořád co dělat.
Napsal jsem ti všechno co jsem mohl a na co si vzpomněl.
										René

Úvod: Důvod tohoto dopisu
Stať: a) pocity z Anglie
 b) cesta letadlem
 c) prázdniny v Anglii

Závěr:


Slohová práce školní
„Lavička v parku“
23. května 2006
Luis Moreno

Jsem lavička v parku. Tak prázdná a opuštěná v zimním období. Tak zatížená v letních měsících. Jsem pouhý nábytek státu. Jsem jeden z tisíce a tisíce dalších kusů ve veřejných parcích a cestách, instalovaná státními pracovníky. Pravděpodobně budu existovat nanejvýš devět, deset let. Poté mě odinstalují ze země. Hodí mě bez jakékoli nostalgie nebo soucitu do šrotu a dají na mé místo mladou, krásnou lavičku.
A přitom věřím že jsem jedinečná. Kdyby jste věděli, co vše jsem zažila. Kolika lidským párům jsem posloužila jako nástroj k navození romantické atmosféry. Kolika těhotným ženám k odpočinutí svých unavených nohou nesoucí dvě osoby. Kolika důchodcům k načerpání nových sil pro další cestu městem. Kolika bezdomovcům k zachránění před chladnou zemí nočního města. Co všechno jsem ve svém životě zažila a uslyšela. Proto vše jsem jedinečná. Nechám si to vše však pro sebe. Nikomu nic nepovím.
Nebudu se litovat. Jsem šťastná, že jsem tím, čím jsem. Nikdo by tak statečně nenesl to těžké a pro některé tolik ponižující břemeno. Myslím že svou práci zvládám celkem dobře. I když je to někdy opravdu těžké. Takového stopadesáti kilogramového muže neunese přece jen tak někdo. Na to musíte mít pořádnou a stabilní stavbu těla. Přesto je to unavující.
Občas také přemýšlím o sebevraždě.
Někdy bych nejradši pod lidmi praskla a už se nikdy nenechala spravit. Pak si ale připomenu co vše jsem už zažila a rychle si to rozmyslím. Ta léta výdrže a poctivé práce by byly najednou ztraceny. Byla bych navždy zapomenuta v čase. Lidé jsou totiž nevděční a rychle zapomínají na věci které jim tak dobře po léta pomáhali a sloužily.
Ráda bych vydržela ve službách co možná nejdéle. Smyslem mého života je sloužit. Mám to jednoduché. Lidé hledají svůj smysl celý život. Já ho znám už od začátku.

 I. Jsem lavička, jeden z tisíce kusů
 II. Jsem však jedinečná.
 a) Jsem šťastná, ale mám to těžké.
 b) Někdy bych to nejradši vzdala.
 c) Musím vydržet
 III. Smysl mého života


Slohová práce školní
23. května 2006
Petra Jakubcová

LAVIČKA V PARKU
Nedávno jsem se procházela v nejznámějším a největším parku našeho města. Svítilo krásně sluníčko a lidmi se to zde jen hemžilo. Najednou jsem si všimla středně velké lavičky s opěrkami. Byla dřevěná a několikrát natřená. Nedalo se tedy zcela dobře určit, jakou měla barvu. Jedna věc byla ale na první pohled patrná. Lidé do ní vyrývali různé iniciály a kreslili obrázky. Jelikož jsem měla čas, sedla jsem si kousek od této lavičky a přemýšlela nad jejím osudem.
Zaujala mě dvě jména naspaná v srdíčku a zároveň bylo vše přeškrtnuto. Pomyslela jsem si: Není to divné? Sedávali zde dva zamilovaní lidé a nakonec se rozešli? Nebo se mezi nimi stalo něco vážnějšího? Na tyto otázky odpovědi zřejmě nedostanu, protože lavička mluvit neumí. Jenom ona byla svědkem všeho, co se tu odehrálo.
Bylo zde vyryto i datum. Někomu se tu přihodilo něco veselého, a tak si chtěl toto datum poznamenat? Nebo symbolizuje naopak nějakou tragickou událost? Zajímalo by mě, co předcházelo té době, kdy lidé vyrývali do dřeva. Bohužel je lavička němým svědkem a my se nic nedozvíme. Ani to, kolik toho zažila, co zde není poznamenáno.
Uběhla asi hodina, co jsem byla v parku a sedli si na ni první lidé – starší pán nejspíš se svou manželkou. Vypadali velice spokojeně. Také toho museli hodně zažít. Sedávají tady často? Také tam někdy něco vepsali? Opět otázky, ale bez odpovědí. Bylo velice zajímavé pozorovat lidi , jak na ni sedávají. Neví, kdo tam seděl před nimi, ani to, o čem se bavili a co dělali.
Nikdy předtím jsem se nezamýšlela nad osudem lavičky. Je to vcelku zajímavé. Uvědomila jsem si, že má hodně dlouhý život, zažije toho tolik, co si člověk téměř ani nedokáže představit. Nejdříve musí dělníci pokácet strom, poté se veze do továrny, kde jí dají konečný tvar a nakonec je odvezena do parků, kde čeká na chodce, až si na ni sednou. Možná je to také jako život člověka. Nejdříve se narodí a pak celý život žije s přáteli a pracuje. Jak dlouho asi žije? Kolik lidí na ní zažije své příběhy? Kolik je jich smutných a kolik šťastných? My to nevíme. Pro nás je velice lehké pokládat otázky v tomto smyslu, ale odpovědi nedostaneme. Je to možná škoda, ale budeme se s tím muset smířit.

Osnova: I. Úvod
 II. Stať a) jména
 b) datum
 c) starší pár
 III. Závěr


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Kateřina Lahodová, 2. B.
Téma: Jak vidím sama sebe
(Charakteristika)
Osnova:
1. Úvod: Celkové představení
2. Stať: a) Vnější charakteristika postavy
b) Důvod proč nosím sportovní oblečení
c) Vztah ke kamarádům a moje vlastnosti
d) Škola a koníčky
e) Co mi chutná za jídlo
3. Závěr: Co si myslím o sobě

Nejdříve jsme měli charakterizovat někoho z rodiny a teď sebe. Téma naší kompozice je „Jak vidím sám sebe“. Jmenuji se Kateřina Lahodová a je mi 13 let. Narodila jsem se 6. 10. 1992 v České Lípě. Bydlím s rodiči a bratrem v rodiném domě v Klecanech. Do Klecan jsme se přestěhovali když mi byli 2 roky.
Jsem vyšší štíhlé postavy. Měřím 165cm. Mám stále světlehnědě opálenou pokožku, na které je na obličeji pár pih. Pihy jsem zdědila po tátovi. Kromě pih jsem po tátovi ještě zdědila hnědozelenou barvu očí. Barva očí se mi hodí k odstínu vlasů, které mi trčí všemi směry. K vlasům se mi hodí sportovní oblečení ve kterém se cítím dobře. Nerada nosím sukni, protože se v ní necítím nejlépe. Sukni nosím jen na zvláštní akce, ale i tam si někdy vezmu kalhoty. V létě nejraději nosím šortky, protože jsou dobré proběhání a hraní s kamarády.
K ostatním lidem se snažím chovat příjemně a přátelsky, ale i tak se někdy pohádám se svými nejlepšími kamarádkami. Mám dvě nejlepší kamarádky, se kterými se znám už od 2 let a bydlíme ve stejné ulici a proto jsme si velmi blízké. Všechny tři máme podobné záliby a tak si dobře rozumíme. Snažím se vycházet se všemi lidmi, ale někdy to není lehké. Když si něco usmyslím, snažím se to dodržet. Někdy jsem netrpělivá, když něco nejde tak jak bych si přála, snažím se ji udělat co nejrychleji. Nejvíce je to vidět ve výtvarce, jak ve škole tak v uměleckém oboru. Ale většina mých výtvorů se povede protože mě výtvarka baví. Dále mě baví matematika, fyzika, chemie a tělocvik. Ve svém volném čase se věnuji výtvarce, keramice a volejbalu. Všechny tyto kroužky mě moc baví a chtěla bych se jim věnovat i nadále. Ve výtvarce a keramice vyrábíme zajímavé výrobky. Když jsme modelovali jídlo, všem se sbíhaly sliny. Mím nejoblíbenějším jídlem je pizza, kterou jsem také modelovala.
Ráda jím zeleninové a ovocné saláty, ale zeleninu mám ráda i samotnou. Jahody jsou mé nejoblíbenější ovoce. Protože mi moc chutnají pěstujeme je doma na zahrádce. S pěstováním ovoce na zahrádce ráda pomáhám.
Myslím si že jsem pracovitá a snažím se pomáhat s pracím i ostatním lidem. Určitě mám nějaké chyby ale snažím se nepřetvářet a být taková jaká jsem.


LUCIE HOUDKOVÁ, 1. C
4. LISTOPADU

1. PÍSEMNÁ PRÁCE
JAK JSEM PŘEKONALA SAMA SEBE
(VYPRAVOVÁNÍ)

OSNOVA: 1. ÚVOD
2. VÝLET DO PAŘÍŽE
3. SKLO DOLŮ
4. PŘEKONÁNÍ
5. ZÁVĚR

Já se už od malička strašlivě bojím výšek. Bydlím ve třetím patře, to mi úplně stačí k tomu, abych měla závrať. Co teprve až úplně nahoře nebo někde v lanovce!
Jednou jsem jela se sestrou a rodiči na Velikonoce do Paříže. Bylo krásné počasí. Šli jsme tedy navštívit proslulou obrazárnu v Louvru, Vítězný oblouk, různá muzea a jiné další památky. Když už jsme vše prošli, dostali jsme se také k Eiffelově věži. Stačilo jen se podívat nahoru a věděla jsem, že nahoru nepůjdu v žádném případě. Rodiče mě neustále přemlouvali a říkali mi: „Pojď s námi, určitě se ti to bude také moc líbit!“ Ale já jsem stejně nechtěla. Tak nakonec šel táta pro lístky. Když se vrátil, tak měl lístek i pro mě. Nezbylo mi tedy nic jiného, než s nimi jít, protože ten lístek byl docela drahý. Ale alespoň jsem si prosadila, že pojedeme výtahem. U výtahů byla docela velká fronta, ale mně to vůbec nevadilo. Když se na nás dostala řada, tak jsme konečně vyjeli. Nahoru se ovšem jede alespoň třemi výtahy, jestli si to ještě dobře pamatuji, takže jsem nestála jen jednu frontu. Když už jsme dojeli nahoru, octli jsme se v takové malé místnosti. Na stěnách byly různé obrazy a mapy. Pod nimi byly regály, kde byly různé fotky, další mapy a plány ze stavby a také další údaje o věži. Uprostřed nebylo skoro nic. Bylo tam jen takové sklo v podlaze. Šla jsem k němu, ale když jsem uviděla, že tím sklem vidím až dolů, hned jsem šla od něj pryč. Druhé dveře této místnosti mě zavedly ven, kde se dala tato místnost obcházet kolem dokola a kde byla spousta lidí. Když jsem tudy šla, všila jsem si další místnosti, kde byla figurína pana Eiffela a další dvě figuríny. V tu chvíli jsem se rozhodla, že se vrátím do té předchozí místnosti se sklem a stoupnu si na něj a podívám se dolů. Jak jsem si řekla, tak jsem také udělala, i když mi chvilku trvalo, než jsem se úplně přesvědčila.
Když jsem stála na tom skle a dívala se dolů, všechno bylo tak malinké. Vypadalo to, jako kdybych stála u mraveniště a koukala se na ty malé mravenečky, jak pilně pracují. Když jsme odcházeli, tak jsem si řekla: „Překonala jsem to, sice jen na chvíli, ale překonala!“


7. března 2006
Aleš Matějka, 3.E
2. písemná práce

Nedávno u nás skončili slavnosti olympijských her pořádaných v Turíně na planetě Zemi, Sluneční soustava, pročež čtenářům přinášíme reportáž z 6. Galaktických novoher pořádaných v Mos Espa na měsíci Endoru v Předaleké galaxii. V době věčných bojů a politického hašteření je nesmírně zajímavé se podívat, zda i po letech dokáží galaktické novohry zachovat atmosféru přátelství a míru.
Po příletu ihned upoutá nápadná podobnost s olympiádou. Vše samozřejmě probíhá v ohromné rychlosti, shonu a stresu, ale zároveň je cítit, že zde vládne všudypřítomná pohoda. Pozornost poutají barevné létající billboardy, ale na rozdíl od Mc Donaldu prezentují tyrkysová vznášedla či Mc Vetřelce – vesmírné speciality. Opodál se dav (politicky korektně řešeno) bytostí mačká okolo monitoru, na kterém se zobrazují výsledky právě ukončených disciplín. Zdá se, že ze soutěžících v kategorii „kraul, 200 metrů, pro neplavce“ nikdo nepřežil a mistrem galaxie ve skoku z 8 kilometrů po hlavě do kamení je nosorožcovitě vypadající pětitunová kráska Mrglla! Hlouček fanoušků jí odchází gratulovat, ale v té chvíli se již obsah monitoru mění a popořadě se na něm objevují další, pravě probíhající či připravované disciplíny. Náhle překladatel oznámí, že za chvíli začíná nanejvýš očekávaná soutěž; o vola vyšších vrstev. Jak se dozvídáme, mezi soutěžícími je i prezident Země a proslulý vévoda z Alderanu. Tuto senzaci si nikdo nesmí nechat ujít a tak, zatímco se movitější diváci přepravují na druhou stranu planety teleportem, obyčejní fanoušci zdravého sportování nasedají do tryskových transportérů, které jsou kompletně prosklené, čímž umožňují pokochat se krásami galaktických klání ze vzduchu. Všudypřítomný shon nám nedá ani na vteřinu vydechnout, všude se něco děje, ozývá se hlasitá hudba a kolem dokola krouží informační tabule. Z nich se dozvídáme, že mistrem Galaxie v šachu je potvůrka se dvěma mozky, i to, že lidé zatím nezískali jedinou medaily! Ale to se již blíží transportér k obřímu stadionu, kde ještě probíhá běh na 200 metrů pro bytosti bez orientačního smyslu. Obtloustlý přátelsky vyhlížející červ informuje každého, kdo je ochoten poslouchat, že tato kategorie je nesmyslná, neboť vyhrát lze pouze náhodou, nicméně, že si vsadil a to je již opravdu vidět dvacítka zmatených postav různých ras, kterak pobíhají, motají se dokola a vrážejí do sebe. Než tato disciplína skončí, je možno si u stánků koupit vesmírnou pochutinu – pstruha á la cré na kari, pokud se ovšem protlačíte frontou, která se zdá býti nekonečná, a zaplatíte nehoráznou sumu. Jenže to už se na start chystají závodníci z vyšších vrstev, vévoda z Alderanu, kvejgár don Carlissan, prezident Země, známý přeborník Markus z království Holh a princezna Lea. Startér vystřelí z laseru, načež se všem přítomným zatají dech, bohužel nikdo nevyběhl, startér instruuje soutěžící a ještě jednou vystřelí z laseru, blíží se první překážka, přeskok přes krabičku od sirek, Marcus, Lea a Vévoda vcelku bez potíží překonávají, ostatní mají problémy, další úkol je sundat z krásné dívky podprsenku, tady má především cudný kvejgar problémy, prezident Země se ovšem s ničím nepáře a krajkovanou látku trhá, mezitím se kamsi ztratila princezna Lea, je tu další překážka, nastartovat vznášedlo a přejet důchodce, víceméně bez problémů to zvládá pouze Markus, ostatní mají potíže s přejetím, ale to je již vidět spící soused kterého je třeba probudit, Markus, první, zastaví vznášedlo a zkouší prudce zavřít dveře, leč soused stále spí, vévoda hledá klakson, našel ho a troubí, je jisté, že tak napínavý zápas tu již dlouho neměli, nakonec se soused probudí a soutěžící mohou dál a to se již blíží předposlední kategorie, podlézt pod stolem, princezna to bohužel musí vzdát, ušpinila by si šaty, kvejgár zdolává a je tedy první kdo dostává do ruky nabitou pistoli, to je už poslední úkol vážení! Vystřelit si mozek z hlavy. A kvejgár to úspěšně zvládl, poté, co zastřelil omylem vévodu, a stává se tak 6. Galaktickým volem vyšších vrstev. Blahopřeji! Jiný kraj, jiný mrav.


Povodně 2001

Osnova:

I. Problém

II. a) přívalové deště

b) problemy tábora

c) voda opadává

III. Celkové škody

Vše co zde budu popisovat je staré necelých šest let. Odehrálo se to nedaleko Vyššího Brodu, na řece Vltavě, na přelomu července a srpna roku 2001. Již po čtvrté jsem jel s partou mých kamarádů na vodácký tábor. V době kdy jsme doma horlivě balili a připravovali se na cestu v televizi hlasili, že se blíží přívalové deště, ale nikdo z nás tomu nevěnoval příliš velkou pozornost. Sraz byl jako každoročně v Praze na Císařce v hotelu, kde se nakládaly lodě na vlek a věci do autobusu. V deset hodin dopoledne se už autobus próplétal úzkými ulicemi sSmíchova a mířil proti proudu Vltavy směrem na České Budějovice.

Na místo jsem dorazili asi dvě hodiny po poledni. Vesnička se jmenuje Herbertov. Na druhé straně řeky jsme zbudovali tábor. U nás ještě nepršelo, ale hladina řeky již lehce stoupala a proud sílil. V podvečer obloha potemněla a začalo lehce pršet, ale průtok Vltavy rychle rostl. Na hranice dorazily přívalové deště. V deset hodin byla večerka a tak jsme museli jít spát. Asi hodinu na to nás vedoucí kvapně budili se strachem v očích a táborem se neslo: „Rychle přneste všechny věci na vedlejší louku víc v lese.“ Pršelo celou noc a když jsme se probudili v již přstěhovaném táboře nic se nezměnilo. Z nebe padali k zemi provazy vody. Zabalení do pláštěnek a nejčastěji bosi, jsme se šli podívat na vedlejší louku. Tam, kde včera stály naše stany byla teď řeka. Vltava se vylila z koryta a zvětšila ho asi třikrát, ale průtok vzrustl asi deset krát. To byl ale jen začátek.

Během následujících tří dní se počasí vůbec nezměnilo a my se stěhovali ještě jednou. Během pár hodin jsme měli téměř všechny věci mokré a také byl velký problém sehnat suché dřevo. Tudiš byl velký problém jak nasytit více než čtyřicet hladových krků. Další rána pod pás byla uzavření obou mostů, které nás spojovali s civilizací. Jeden ve Vyšším Brodě a druhý v Rožnberku nad Vltavou {z}<ni> důvodu narušení statiky a možnosti žřícení. A pak tu byl ještě jeden velký problém. Pitná voda! To se naštěstí vyřešilo díky ochotným starším lidem z vesnice na na kopci. I když těžce, ale s velkým úsilím jsme všechny problémy zvládly a po devíti dnech těžkostí a mokrosti začala voda opadávat. jJedenáctý den byla zkontrolována statika obou mostů a my se opět dostali k civilizaci. Do našeho tábořiště rychle přijelo několik jednotek záchranářů aby skontrolovaly náš zdravotní stav, protože něklik set metrů protiproudu došlo k havárii čistící stanice a odpad se dostal do řeky.

Byl to nejtěžší tábor a asi i zážitek v mém životě. Byla to veli těžká životní zkouška. Ale jak jsme se poté dozvěděli, naše útrapy nebyly nic proti tomu co se odehrálo například v Českém Krumlově nebo v Praze. Průtok vody ve vVyšším bBrodě je za normálních podmínek kolem třh kubických metrů za sekundu, ale v době našeho působení byl přez dvě stě kubických metrů za sekundu. Naštěstí vše dobře dopadlo a tak dnes si vybavuji jen ty hezké vzpomínky a příhody. Radši ani nemyslím na to jak jsme mohly dopadnout kdyby jsme nebyly včasně varováni.


Králíčková Lucie I. E
5. 11.

1. písemná práce
Propast
(vypravování)

osnova:
- jak jsme se po dlouhé době shledali
- plánování výletu
- odjezd
- cizí rozhovor
- konečně na cestě do hor
- první překážka
- velký problém
- důležité rozhodnutí
- šťastný návrat

Setkání se starými přáteli je vždy zážitek. Zážitky ze shledání, které se moc často nekoná, jsou vždy nezapomenutelné. Scházíme se vždy tak po dvou letech, jednu dobu jsme se scházeli i ročně. Před setkáním jsme se rozhodli, že tentokrát podnikneme něco vyjímečného. Ale netušili jsme, že nás to poznamená na zbytek života. Nevěděli jsme, jak moc jsme na sobě závislí, když nejsme ve městě, nebo někde, kde by byl někdo, kdo by nám pomohl.
Chtěli jsme uskutečnit náš vysněný výlet do Karpat. A když všichni souhlasili, nebylo co řešit. I se třemi týdy, každý souhlasil. Tři týdny jsou akorát na to, abychom si stačili říct, co jsme zažili za tu dlouhou dobu, co jsme se neviděli.
Nastal čas odjezdu. Na Hlavním nádraží už skoro všichni čekali. U sebe měli zabaleno svých pár nezbytných věcí a mohlo se odjíždět. Petra byla zklamaná: „Je škoda, že nepojedou všichni, určitě by byla sranda, jako pokaždý.“ A nám ostatním nezbylo nic jiného, než souhlasit.
Odjížděli jsme v sobotu ráno. Hned na nádraží vznikl problém se zavazadly. Určitě si to dokážete představit ten shon, nervozita, ale i nadšení! S jízdenkami jsme si nemuseli lámat hlavy, neboť jsme je koupené předem, radši. Uvelebili jsme se v kupé a zpříjemňovali si cestu zpěvem, jídlem, ale i pitím. Po třech dnech vlakem z nás nadšení vyprchalo, ale jakmile jsme spatřili hory, už jsme se nemohli dočkat, až se na ně vrhnem. Na jednu noc jsme se ubytovali v místním penzionu, abychom si odpočinuli a nabrali síly na zítřejší a na dalších 14 dní.
V noci nás probudily zvuky helikoptér, hasičů a všeho možnýho. Samozřejmě, že jsme vyběhli ven, abychom zjistili, co se stalo. Ale nechtěl nám nikdo říct, co se stalo. Už jsme se chtěli vrátit, ale cizí rozhovor nám to nedovolil. Zahlédli jsme dva hasiče, jak se spolu baví a jeden byl patřičně rozzlobený a vystresovaný: „Je to strašný, vůbec se tam nemůžeme dostat, je to strašný neštěstí, nechtěl bych bejt v jejich kůži.“ Zato druhý hasič byl zvědavý: „Ale co se sakra stalo? Nas vzbudili, když sem měl půlnoc a křičeli „že máme výjezd!“ „Stalo se to, co se stát nemělo. A starosta věděl, že se to může stát, dobře to věděl.“ „Tak mi to konečně řekni!“ „Dobrá, dobrá, ta lávka, víš která?!“ „Ta přes tu propast“ „Jé, tak ta spadla, a nikdo nemůže tam a nikdo nemůže zpátky.“ „Ten starosta by si měl uvědomit, co má dělat.“ „Já vím, ty jeho úpravičky, týhle vesničky, stejně žádný neocení!“ pak byla chvilka ticha. A tu se rozpovídal znova: „A to sem ještě neřek, ta lávka spadla s třema lidma!“
Byli jsme z toho v šoku, ale pak se už nic nedělo, a my jsme šli spát. Ráno bylo krásně, a vypadalo to, jakoby se nic nestalo. Najedli jsme se a vyrazili do hor. Byli jsme úplně nadšení, jak jsou Karpaty krásné! Šli jsme asi týden, a bavilo nás překonávat menší propasti i vrcholky Karpat.
Ale pak jsme narazili na propast, kterou jsme nemohli bez horolezeckého vybavení překonat. Chtěli jsme to vzdát.
Po dlouhém přemýšlení jsme se rozhodli, že to vzdáme a vzdali jsme to. Šťastně jsme se vrátili a před odjezdem jsme se dozvěděli, že ta propast se nedala překonat bez lávky. Měli jsme štěstí.


28.11. 2005
Tereza Janulíková
1. písemná práce
Historie Večerníčka
(referát)

„Dobrý večer, děti.“
Ano! Přesně takhle nás zdravil a stále ještě zdraví malý chlapec s novinovou čepičkou na hlavě.
Tímto bych ráda zahájila svůj referát ohledně historie Večerníčka. Kdo vlastně je ten chlapec, co nám vypráví pohádky? Jak a kdy vznikl nápad s touto realizací? A na podobné otázky se vám budu snažit odpovědět v následujících řádcích.
Jak to všechno vlastně začalo? Televize v Čechách začala pravidelně vysílat 25. února 1954 a večerníček se začal „klubat“ na svět již v roce 1963 pod jménem Stříbrné zrcátko, což byly nedělní podvečerní pohádky s nepravidelnou stopáží. Večerníčkem se nedělní pohádka stala až 2. ledna 1965 a první pohádkou byl Kluk a kometa režiséra Ludvíka Ráži za účasti Černého divadla a Štěpánky Haničincové.
Duchovním „otcem“ myšlenky Večerníčka a jeho prvním dramaturgem je Milan Nápravník, známý surrealista, výtvarník, básník a prozaik. S večerníčkem jsou však pevně spjata jména jako Irena Povýšilová, Marie Kšajlová, Kateřina Krejčí či Jan Kutálek, kteří měli na starost jeho dramaturgii.
Proslulá večerníčkovská znělka, která je vůbec nejstarší českou televizní znělkou a jednou z nejstarších v Evropě, vznikla v létě roku 1965. Výtvarníkem je Radek Pilař a režisér Václav Bedřich, který svěřil animaci Antonínu Burešovi. Hudbu zkomponoval Ladislav Simon a hlas Večerníčkovi propůjčil tehdy pětiletý Michal Citavý. Nad realizací znělky, tehdy ještě černobílé, bdělo pozorné oko produkční KF studia Bratři v triku, paní Zdenky Deitchové.
Večerníčka z vás viděl snad každý několiksetkrát, ale když se vás zeptám, co všechno se v oné znělce odehraje, na moc věcí si asi nevzpomenete. Pojďme ji tedy spolu trochu rozebrat.
Večerníček napřed přilétá z dálky, jako by z pohádky. Během čtyř vteřin se přitom sedumkrát otočí kolem dokola, ukloní se, dokonce zvedne špičku pravé boty a řekne : „Dobrý večer.“ Pak Večerníček najednou vyběhne dvacet schodů, které se tam z ničeho nic objeví a u toho začne rozhazovat noviny, které má v podpaží. Pak skočí dolů a při letu se čtyřikrát zhoupne do rytmu a poté přistane na houpacím koni, na kterém se čtyřikrát zhoupne a koník se přemění v auto, které jede ihned dál. Z auta se stane známé jednokolo, na kterém čtyřikrát změní směr a odhodí poslední list, kde je logo České televize.
Již jsem řekla, že Večerníček vyběhne dvacet schodů. Hvězdiček jsem napočítala přesně dvě stě, papírů, které rozhazuje dvacet jedna a celá znělka trvá okolo tři čtvrtě minuty.
Prvním Večerníčkem, jemuž předcházela znělka s dnes známou postavičkou Večerníčka, byla pohádka Václava Bedřicha O televizním strašidýlku.
Neodpustím si malé shrnutí. První barevný Večerníček mohli diváci sledovat v roce 1973 a jediným čistě hraným Večerníčkem jsou Krakonošské pohádky režisérka Věry Jordánové. Nejdelším seriálem Večerníčku je s počtem padesáti dvou dílů Bob a bobek na cestách z letošního roku (2005) režiséra Ivo Hejemana.
Za dobu čtyřiceti let Večerníčkovy existence bylo vytvořeno asi tři sta seriálů, od roku 1991 do roku 2005 bylo odvisíláno sto dvacet premiér.
Večerníček je nejžádanějším programem ČT při prodeji, kromě všech evropských zemí se dostal i do vzdálených zemí jako je Austrálie, Malajsie, Spojené arabské emiráty, Turecko, Japonsko, Čína, Keňa, Zimbabwe, Island a další.
Tímto bych ráda Večerníčkovi popřála dalších čtyřicet let úspěšného vysílání.
„Dobrou noc, děti,“


Slohová práce školní
Pavla Syrovátková
16. ledna 2007

Kniha – přítel člověka?
… přítel člověka … Tato dvě slova si téměř každý spojuje se psem (či jiným živým tvorem), s bankovním kontem… ale s knihou? Lidé mající ke knihám vztah existují. Nemám ponětí, kolik jich může být, ale myslím, že málo jich není. Ovšem, když se kolem sebe rozhlédnu, mám pocit, že slovo kniha velká spousta lidí považuje za „archaismus“.
V dávné minulosti si lidé předávali vědomosti ústní formou. Časem si některé národy vytvořily písmo a s písmem různé tabulky, na něž své myšlenky zaznamenávali. Vynalezením papyru a později papíru dospělo lidstvo k ohromnému vývojovému pokroku. Knihy byly velice váženým majetkem do doby, než Johanes Gutenberg sestrojil první knihtisk. Knihy byly v jedné době ceněné, v jiné pálené, ničené, zakazované… Jezuité, nacisté, komunisté – to byli velcí nepřátelé knih. A jak je to dnes?
Já osobně jsem kouzlu knih propadla už jako malý prvňáček, který se snaží rozluštit „klikyháky“ v čítance. Malé děti se učí číst, protože musí. Ale domnívám se, že ve většině případech malé děti chtějí umět číst, jelikož si myslí, že pak budou dospělejší. Shrneme-li první „krůčky“ člověka ve vztahu ke knihám, musíme uznat, že v počátcích má člověk k četbě vztah více méně kladný.
O pár let později „jdou knihy stranou“, jelikož žák objeví časopisy, komiksy, televizi, počítač a spoustu dalších věcí, které se stanou v životě člověka důležitější, než knihy. Proč? Je to jinou dobou? Možná…
Povinná četba. Postrach studentstva i profesorů. Když studenti (a mnohdy i jejich rodiče) slyší o povinné četbě, vstávají jim vlasy hrůzou, zhrozí se, propadnou depresi, „protočí oči v sloup“, znechuceně pomyslí na zbytečně strávený čas nad kdejakým „blábolem“, který napsal někdo, kdo je nezajímá! Toto jsou „příznaky choroby“, kterou by měli zařadit do seznamu celosvětových nemocí. Povinná četba je lidem „proti srsti“ z velice vážného důvodu – je přeci povinná. V dobách, kdy lidem číst zakazovali, se každý po nějaké knize sháněl. Neexistovala by snad nějaká „zlatá střední cesta“? Nemohla by četba být dobrovolná?? Upřímně si přiznejme, že kdyby byla dobrovolná, většina žáků by ani netušila, že nějaká četba vůbec existuje, což by ovšem časem dospělo k totálnímu chaosu. Každý člověk by mluvil nejen nespisovně, ale i by úplně pozbyl svou slovní zásobu. A tak učitelé, profesoři a rektoři oprávněně bojují se studentstvem.
V historii lidstva byly knihy, jež měli velkou moc – Bible, Korán, Učení Budhovo…Dnes je už jejich moc oslabená, ale…Sousta děl byla zneužita. Například myšlenky Karla Marxe byly zneužity komunisty. Z těchto důkazů vyplývá, že vlivná kniha ve špatných rukou se stává mocnou zbraní.
O pár století zpátky bychom se dostali do doby, v níž si lidé knih vážili. Proč tomu tak není i dnes? Ano, je jiná doba. Doba televizí, biografů a počítačů. Nikdo čtení knih nezakazuje, ba naopak. A to je nežádoucí. „Zakázané ovoce“ chutná nejlépe.
K závěru bych chtěla dodat jen toto: „Je úplně jedno, z jakého důvodu a kdy si někdo přečte jakoukoliv knihu. Podle mého názoru to člověku jenom prospěje. Čtením knih se rozvíjí naše představivost a slovní zásoba, vlastní názor a kulturní přehled.“

1) Úvod
 2) Stať: a) Minulost
 b) Prvňáci
 c) Jiná doba
 d) Povinná četba
 e) Zneužití knih
 f) „Zakázané ovoce“
 3) Závěr


Kamila Königová, I. E

1. písemná práce
VZPONÍNKA
(vypravování)

Osnova:
1. ÚVOD: letošní prázdniny
2. STAŤ: plán výletu
Výlet

Letos v létě jsme byli na prázdninách v Itálii. Jezdili jsme autem na různé výlety a nikdy se nic nestalo, až jednou k večeru.
Byl to úplně obyčejný den jako každý jiný. Svítilo slunce, bylo horko a všechno nasvědčovalo tomu, že to tak do večera zůstane. Proto jsme si také naplánovaly výlet na pobřeží ke skalám, na kterých leží malý dřevěný kostelík a trochu níž rybářská vesnička. Kostelík stál nahoře na vrcholu skal a k vesničce se jelo po strmé, kamenné a klikaté cestičce. Všude jen samé kamení, hlína, traviny, takže cesta nebyla moc bezpečná. Přijeli jsme po silnici k nízké dřevěné brance, otevřeli jsme ji a vjeli na polní cestu. Po chvíli jsme zastavili a prohlédli si kostelík. Chtěli jsme už jet nazpátek, protože cesta byla vážně dost úzká, vratká a hlavně neohraničená, takže stačilo špatně zatočit a mohli jsme sjet po srázu dolů do moře. Ale máma trvala na tom, abychom si ještě jeli prohlédnout vesničku, tak jsme jeli dál. Rybářská vesnička byla krásná, vypadala jako z fotografie nebo z obrazu, takže jsme ji celou prošli a pak jsme se pomalu vraceli k autu. Bylo na čase, protože se obloha začala zatahovat a stmívalo se. Když jsme došli k autu, už hustě pršelo a na obzoru se blýskalo. Po pár minutách se strhla silná bouře, moře se rozbouřilo a cesta byla čím dál mokřejší a tím víc nesjízdnější. Vyjeli jsme tedy směrem nahoru k silnici. Ale bylo to ještě horší než jsme čekali. Kola se nám bořily do hlíny a auto se nechtělo hnout z místa, a tak nám došlo, že se v nejbližší době na silnici nedostaneme... Chtěli jsme se tedy vrátit do vesnice a někde se tam schovat, ale cesta byla ještě víc kluzká a úzká, takže jsme se nemohli ani otočit, natožpak sjet zpátky dolů.
˂dokončeno v konceptu˃
V autě jsme ale také zůstat nemohli, protože nestálo na bahnité cestě zrovna stabilně. Tak jsme se vydali dál od pobřeží, abychom se schovali alespoň tam někde v lese. Snažili jsme se jít co nejrychleji, ale bránil nám v tom silný vítr a déšť. Z posledních sil jsme došli na kraj lesa a chtěli se schovat mezi stromy, aby na nás tolik nepršelo a vypadalo to, že lepší možnost stejně není. Ale najednou jsme objevili kousek dál v lese dřevěný srub a odemčený! Byla to bouda pro turisty, kde se dá zadarmo přespat, takže nám nakonec přišla vhod. Spali jsme až do rána a do té doby přešla bouřka, moře se uklidnilo a po cestě se také dalo jet. Auto přežilo a my také.


Odysseia

Tato kniha vypráví o návratu Ithackého Krále Odyssea z Trojské války. Po porážce Trojanů se Odysseus vydal na deset let trvající cestu domů.
Jeho první cesta však vedla do země Kikónu, stoupenců Tróji. Ti však přivolali posily a začali s Odysseem bojovat. Ti, kdo z Odysseovy družiny přežily se vydali doplnit vodu a zásoby.
Celou posádku pak uvěznil lidožravý kyklóp Polyfénos se stádem ovcí ve své jeskyni. Na noc Polyfénos zavalil vchod do jeskyně obrovským balvanem. Odysseus a jeho druhové se snažily kámen odvalit ale ten se ani nepohnul. Poté, co Odysseus poznal, že uniknout za pomoci síly je nemožné, se uchýlil k použití lsti. Opil Polyféna a představil se mu jako nikdo, poté mu ostrým kyjem probodl oko. Polyfénos zařval, a když se ho jeho druhové ptali, kdo ho vraždí, řekl, že nikdo. Ráno, když Kyklóp vyháněl ovce na pastvu, Odysseus i jeho muži se schovali pod ovce a uprchli.
Druhého dne zakotvily na ostrově krále Aióla, krále větrů. Král Aiól je dobře pohostil a Odysseovy dal kožený měch, do kterého svázal všechny zlé větry. Odysseovy druhové však byli zvědaví, měch rozvázali a vypustily bouři, která je oddálila od Ithaky.
Po jedné bouři zakotvili na Ostrově --- a žily sedm let u nymfy Calypsó.
Pak se konečně dostal na rodnou Ithaku, zde jeho žena Penélopein odolávala ženichům.
Děj se odehrává chronologicky až na vzpomínky Odyssea a prolínání děje na Ithace a příběhy odyssea.
Děj se odehrává na bitevním poli u Tróje a na ostrově Ithaka, na moři a ostrovech i v textu jsou pohádkové a mythologické motivy. Kniha je napsána spisovným českým jazykem s archaismy a metaforamy, kniha je psána Ich-formou.


Hruška Jakub
VII. A
22. února

2. slohová práce (Charakteristika)

Moje maminka

Moje maminka je menší, širší postavy. Nevím, jaké má vlasy, protože si je ráda barví. Její oči jsou modré a pod nimi se nachází ani né moc velký nos. Její rty jsou červené i přes to, že si je celkem často maluje. Moje maminka se vlastně maluje docela hodně často, ale jen když jde mezi lidi.

Je celkem milá i přes to, že mi chvílemi nadává, ale tvrdí, že to tak nemyslí. Také výborně vaří, ale pořád nám říká, jak kuchyni nenávadí, ale já zase nenávidím nové recepty, které pořád někde nachází. Také není moc spokojená s mimy studijními výsledky, ale já doufám, že mě má ráda.


Jazyk Stevena Leacocka

Přitažlivost Leacockova textu závisí především na takzvaném „textappealu“ (skládání hlásek a slov do určitého pořadí které mě mimochodem velmi zaujalo.).

Ve směs platí, že Steven Leacock používá jazyk hovorový, zřídkakdy s infantilními výrazy. Podle mě svým jazykem Steven Leacock mírně předběhl svou dobu.


Recenze – Deník Bridget Jonesové

V roce 2003 přišel do kin snímek, který se silně lišil od „klasických“ amerických komedií dnešní doby. Paradoxně nepředstavuje příběh mladé dívky toužící po lásce, která nachází životní hodnoty a na konci svého příběhů nachází tu pravou lásku, se kterou se v závěrečné scéně políbí. Deník Bridget Jonesové je příběh plnoštíhlé třicátnice, která už netouží po princi na bílém koni, ale po „normálním“ chlapovi, se kterým by mohla strávit život.

V prvé řadě je nepochybně na místě vyzdvihnout hlavní roli, kterou stvárnila Renné Zellweger. Bez této drobné herečky s osobytým hlasem, která kvůli roli Bridget musela přibrat až deset kilogramů, by celý film ztratil kouzlo, které má. Vždyť už prvotní scéna, kde Bridget sedí na svém gouči, v ruce drží lahev vína a zpívá „All by myself“ spolu se Celine Dion, se hned stala doslova legendární. A to je jen začátek. Následuje doslova smršť scén z Bridgitina života, které Bridget jako vypravěč uvádí a komentuje s humorem velice blízkým divačkám nejen jejího věku. Bridget so totiž dostává do trapných situací, které jsou ale povětšinou velice uvěřitelné a mohly by se stát kterékoli z nás. To bude i jeden z důvodů, proč je Deník Bridget Jonesové tak oblíbený zvláště u žen. Dámy se u filmu zasmějí, dostanou i vyžadovanou dávku romantiky a přitom se<in> v pohodlí svého křesla těší z pocitu, že to nejsou v Bridgitině kůži.

Nebyla bych žena, kdybych v souvislosti s romantickou komedií nezmínila jméno miláčka ženského publika totiž Hugh Grant. Hugh Grant alias Daniel Cleaver je Bridgitiným šéfem a přesným prototypem muže, kterého Bridget nehledá. Ale která z nás by neodolala jeho šarmu? Ano, šarm a charisma to je to, v čem Hugh Grant vždy vynikal a vždy bude. Podle mého názoru mu role “záporáka“ sedí možná i lépe, než nev role nevinného chlapika jako například ve {chybí kus textu}<co para> málo rolí, ve kterých by Hugh Grant neexceloval a postava Daniela Cleavra k nim rozhodně nepatří!

V roli zprvu nudného právníka Marka Darcyho ztvárnil ne tak slavný, ale podle mého názoru o nic horší herec Colin Firth. Ze suchého třicátníka ve svetru se sobem se nakonec vyklube zamilovaný, vášnivý, upřímný, chytrý, věrný... no prostě rečeno ideální chlap. Colin Firth, kterého můžeme také vidět ve filmech jako Láska nebeská nebo Co ta holka chce, je v roli Marka Darcyho naprosto přirozený a jeho výkon ve mně vzbuzuje myšlenku, že byl Mark Darcy napsán Colinovi doslova na míru. Těžko si v roli Marka představit jiného herce.

Nedá se tvrdit, že by ve filmu byla jasně nejlepší scéna. Najdeme zde mnoho vtipných cen. Vtipy často vyplývají ze vzniklé situace, do které se Bridget dostává a poněkud po svém je řeší. Její řešení je povětšinou to, co jí první napadne a tak dopadá komicky. Samozřejmě, že se ve filmu objevuje množství sprostých slov. Ty ale nemají úkol pobavit publikum, ale způsobují, že scény, kde se Bridget baví se svými kontroverzními přáteli nebo kde s Bridget mluví proutník Daniel, vypadají přirozeně a všem postavám, které jsou, jak se říká „od rány“ dokreslují jejich charakter.

Film Deník Bridget Jonesové podle mě patří mezi ty, které si můžete pustit i několikrát za sebou a vždy vás zaručeně dobře pobaví!


1. listopadu 2005
Hana Výborná, 3.E
1. písemná práce
„Čtení pro vědomí, že nejsme sami“
(úvaha)

Podle několika průzkumů, anket a podobně je všeobecně známé, že lidé čtou mnohem méně než v minulosti.
Podle mě je dnešní společnost rozdělena na „čtenáře“ a „nečtenáře“. Nečtenáři jsou podle mě ti, kteří naposledy na základní škole přečetli „Dášenku“. Čtenáři, to jsou jenom ti, kteří hltají jednu knihu za druhou, ale i ti, kteří mají alespoň všeobecný přehled, které čtení baví a neobtěžuje je. Nečtenáři si myslí, že o nic nepřicházejí, naopak, že mají více času na jiné aktivity. Čtenáři, ti s nimi nesouhlasí. Co jim tedy kniha dává? O co jsou podle nich nečtenáři ochuzeni? Proč je čtení stále baví?
Podle mého názoru a vlastní zkušenosti, si myslím, že kniha je pro čtenáře relaxací, díky ní může zapomenout na povinnosti a problémy, které má.
Největší zážitek je ale pro čtenáře samotný děj knihy. Proč? Protože díky příběhu knihy může prožít několik dobrodružství, životních příběhů, lásek, strastí a podobně. Postavy z knihy jsou pro něj přáteli, jejich život čtenář prožívá s nimi a oni se mu odplácejí tím, že pokaždé, když knihu otevře budou na něj čekat.
Samozřejmě, že nečtenář řekne „vždyť tohle všechno mám, když si pustím film?“ Podle mě má svým způsobem pravdu. I on prožije dobrodružství, odpočine si a podobně. Přesto není to to samé. Ve filmu je vše dané. Prostředí, hlavní hrdina, zkrátka vše. Ale v knize si můžete díky své fantazii vytvořit svou vlastní podobu hrdiny, svou vlastní představu o přírodě, zkrátka svůj vlastní svět, který nikdo jiný nepozná. Toto je podle mě jedna z nejkrásnějších věcí na knize. Kniha je potřebná k lepšímu vyjadřování, k lepšímu pravopisu a ještě mnoha dalším věcem. Na to by určitě mnohem lépe odpověděli odborníci. Ale určitě tohle není účel knihy. Prostřednictvím knihy chtěl její autor předat nějakou myšlenku, či nějaké poselství. Pochybuji, že svou knihou chtěl někomu rozšířit slovní zásobu.
Pro mě a mnohé z nás má kniha kouzlo. Jaké kouzlo? Pro každého jiné. A většina z nás cítí ke knize úctu. Ale proč úctu? Snad proto, že je některá na světě tak dlouho, někdo ji dlouho před naším narozením napsal a my máme možnost si ji přečíst. Nebo je některá kniha krásně nová a my máme tu čest číst ji mezi prvními. A nebo k ní cítíme úctu úplně z jiných důvodů. Podle mého názoru kdo ke knize nic necítí a nic pro něj neznamená je barbar.
Přestože čtenářů ubývá, můžeme pevně doufat a věřit, že knihy přežijí i dnešní moderní dobu v takové podobě jako je známe. Že v budoucnu nebudou převažovat internetové knihy, či třeba knihy v mobilu, či jiné vymoženosti moderní doby. Ale i kdyby se tak stalo, tak přesto čtenář nepřijde o zážitek ze čtení. Kniha pro něj zůstane věrným přítelem. A přestože si na ni třeba dlouho nevzpomene, bude na něj čekat a když se rozhodne ji otevřít, dovolí mu prožít svoje dobrodružství.


17. 12. 2008
Šandová Martina
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Tolerance – východisko z labyrintu násilí, nelidskosti a disharmonii, ke svobodě člověka

Osnova: Úvod – násilí plodí násilí
Stať 1) Cynismus
2) Počátek je ve vztazích
3) Jak to vidím já?
Závěr – Pokud bude tolerance, bude svoboda

Ne nadarmo se říká, že násilí plodí zase jenom násilí. Denně se dozvídáme o skutcích, jež jsou označovány jako nelidské. Čteme o trestných činech, jejichž podnětem byl jiný trestný čin.
Znamená to tedy, že se neustále motáme v kruhu? A je vůbec možné najít nějaký způsob, jak z kruhu vystoupit a nějaký čas v něm nebýt?
Pokud tak budeme chtít učinit, musíme začít v samém počátku, a to ve vztazích. Nesčetněkrát jsme nejspíš slyšeli, jak vztah, plný harmonie a vzájemné tolerance vydrží na věky a že tyto dva faktory jsou stavebním kamenem celého vztahu. Je tedy možné, že i když nám byl dán návod na to, jak žít, je většina lidí netolerantních a žije v nefungujících disharmonických vztazích?
Problémem nejspíš bude to, jak každý z nás „ono“ slovo tolerance vnímá. Pro mě je nejspíš nejvhodnějším synonymem ohleduplnost. Tolerantní, tedy ohleduplný by měl člověk byt ke zvykům, chování a především k názorům druhého člověka, a to i za předpokladu, že mu zrovna daný pohled na věc nesedí. Hlavně o tom tolerance je. Důležité také je se snažit být objektivní a uvědomit si, že každý může mít nějaké problémy.
Pokud si toto člověk uvědomí, bude tolerantní a poskytne tak druhému jistou formu svobody.
Pokud to mám tedy vše shrnout, vyjádřila bych se, alespoň pro mě, jasným a zřetelným způsobem
harmonie + tolerance = svoboda


Panešová, Kristýna, V. B, 07/08

17. října
Slohové učivo
Vypravování podle obrázků

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova:
1. Tři kamarádi bruslí na silnici.
2. Srážka s autem.
3. Petr je zraněn.
4. Martin jede pro pomoc.
5. Martin volá l. 155.
6. Záchranáři odvážejí Petra.

Příběh: Petrovo zranění
Dva kamarádi bruslí a jeden jezdí na skejtbordu. Petra porazí auto. Petr se zraní. Martin jede volat pomoc. Zavolá linku 155 a jede zase zpátky za Petrem. Chvíli to trvá, ale zanedlouho přijíždí sanitka. Muži ze sanitky naloží Petra a odjíždí do nemocnice.
úkol 4: V nemocnici zjistili že Petr má zlomenou nohu. Po měsíci už Petr zase jezdí na bruslích ale už ne na silnici.


Zuzana Holubová 1. C
5. března

2. slohová práce
Soused
(Charakteristika)

Osnova: 1) „má přítelkyně“
2) a) popis charakteru
b) oblíbenost
c) popis vzhledu
3) proč ji popisuji

Žena z mého okolí, kterou potkávám každý den, ale přesto není z mých nejbližších se jmenuje Anna.
Ikdyž by se někomu na první pohled mohlo zdát, že je to malá nevýznamná stařenka, které byste si všimli, jen kdyby na sobě měla svítivě růžové šaty a při tom by hodně nahlas křičela, tak je svým způsobem docela zajímavá a nenahraditelná součást mého života. To, co na ní nejvíce obdivuji je její chladnost a rozhodnost. I v té nejhorší situaci, ze které by se normálnímu člověku vrhaly slzy do očí nebo by se zvedal žaludek dokáže Anna zachovat chladnou hlavu a problém dokáže lstivě a s úsměvem vyřešit. Když jí ráno potkám na chodbě našeho domu a mám špatnou náladu, je to jedině ona, kdo mi svou ranní čilostí dokáže do tváře nahnat úsměv. I přes to, že to není zrovna mladice, tak je plná energie a lidem, které už delší dobu zná, dokáže vždy dobře poradit a pomoci. Kdybyste jí ovšem potkali tam, kde není mezi svými známými zapůsobila by na vás jako věčně se mračící, nepřístupná stará dáma, která nemá nikoho ráda. Opak je však pravdou. Je to jedna z nejmilejších osob, které znám.
Protože svou lásku nemůže rozdávat své rodině, kterou nemá, tak ji rozdává všude tam, kde jen to jde. Anna je u svých známých a přátel velice oblíbená. Bez své rodiny se nemusí cítit sama, protože je u ní asi dnem i nocí nějaká návštěva.
Anniny dlouhé šedivé vlasy, většinou stočené do drdolu působí velice staromódně, ale na druhou stranu působí i elegantně. Většinou nosí tmavé oblečení a to hlavně kalhotové kostými. To, co by si v životě neoblékla, je minisukně, protože se jí tenhle způsob odhalování zdá být přespříliš vyzývavý. Má tmavé zelenohnědé oči, které dávají viniknout jejím vystouplým tvářím. Anna je menší postavy. Není štíhlá, ale není ani tlustá. Má štíhlá ramena a dlouhé, studené a vrásčité ruce. Její rozklepaná, pomalu mluvící ústa jsou stejně jako ostatní části jejího těla velice vrásčitá, ale mají velmi tmavou barvu.
Mojí milou sousedku Annu popisuji, protože jí mám velice ráda, jak už jsem řekla a je to podle mého názoru nejzajímavější osoba, kterou znám.


5. prosince 2008
Kotová Kateřina
P2

1. písemná práce – slohová
Charakteristika, popis
Téma:

Osnova:

Já v roce 2058
Za padesát let se bude psát rok 2058. To mi bude 67 let. Je to doba velice dlouhá. Kdo ví jestli se toho mnozí z nás ještě dožijou.
Budu mít za sebou dlouholetou pracovní kariéru a následně si budu užívat důchodu. Koupím si malý domek na okraji Prahy, kam za mnou bude jezdit moje velice početná rodina. Všichni se tam budem scházet a povídat si o životě. Každý mi bude říkat své problémy a já jako správná babička v nejlepších letech jim budu dávat rady do života. Máme velice hezké vztahy.
Vzhledem k tomu, že se vývoj moderní techniky posunul zase poněkud dopředu, tak nikdy nezůstávám pozadu. Jezdím v autě na vodu a volat své rodině i přátelům z mobilního telefonu, který bude velký jako můj palec, ale abych nebyla tak moderní babičkou, tak také trávím čas na zahrádce.
Můj obličej je pokryt už několika plastickými zákroky přidělané peroxidně blonďaté vlasy mám smotané až po útlý pas v copu. Růžové tepláky mám obepnuté přes již svěšené pozadí celková postava se opět zmenšila o několik málo centimetrů.
I když jsem nedokázala přenést přes srdce to, že už nejsem nejmladší a že má pleť je stále víc a víc vrásčitá, přesto zůstávám milující babičkou všech mých vnoučat.