Písmo a pravopis.

Aby se lidé mohli vzo

1. úvod – vznik pravopisu

2. sStať a) – zásady pravopisu

3. Stať b) – rozlišování pravopisu

4. závěr – ovládání pravopisu

aAby se lidé mohli vzájemně dorozumívat na dálku nebo zanechat své myšlenky príštím generacím, vytvorili soubory grafických znaků, kterým ríkáme písmo. Naše písmo je hláskové, hlásky tvoří písmena. Čeština píše latinkou.

Vytvořili se zásady, jak se budou projevy písmenem písmem zaznamenávat, zásady a pravidla nazýváme pravopis. Stanovením pravidel se usiluje o působení co nejmenších potíží, např. při čtení.

Pravopis rozlišuje slova a tvary znející stejně (vír x výr).

Bezpečné ovládání pravidel je nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury<.>

Zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


Umění

Ze všeho nejraději mám malování, protože vyjadřuje lidské city. Toto umění je pro mně dává radostí. nNěkdy když hledám na internetu hezkej obrázek, tak ho třeba nenajdu ale místo toho najdu ňáke vtipné video a koukám naněj třeba půl hodiny. A potom hledám dál a najdu to. Tak to namaluji a něco k tomu dodělám a potom to znám z paměti. Hodně maluju doma protože potřebuju klid. Ve škole taky maluju ale ne tak dobře jako doma. Umím docela dobře malovat i na počítači. jJednou jsem namaloval na počítači auto z profilu a bylo docela pěkný.


Jak Oxana ke štěstí přišla

Budu vám vyprávět příběh o jedné malé a velmi nadané holčičce jménem Oxana. Tato holčička to neměla ve svém životě vždy jednoduché, ale rvala se s ním zuby nehty a nakonec ve svém boji, i přes nepřízeň osudu vyhrála a našla klid v duši.

Vše to začalo v jednom malém městečku na Ukrajině, kde se Oxana narodila a kde také žila se svou maminkou. Měli velice skromné živobytí. Maminka byla učitelkou a Oxana chodila na základní školu. Oxany velkou láskou bylo krasobruslení, což zdědila po své mamince a babičce, které byli dobrými ukrajinskými krasobruslařkami. Na tréninky chodila každý den a co si budeme namlouvat zprvu jí to příliš nešlo. Mezi dětmi se jí říkalo „Ošklivé káčátko“. Ne kvůli vzhledu, ale spíše kvůli nemotornosti. Přesto v ní dřímal obrovský talent. Jejím trenérem byl Oleg a ten už od prvního setkání s malou Oxanou věděl, že z ní bude dobrá krasobruslařka. Oxana byla vždy na závodech nervózní, a tak jí doprovázela maminka. Nedalo se ale říci, že by to bylo malé Oxaně pomohlo. Ze všech obtížností a skoků padala jako hruška. Oleg se však nevzdával a tvrdě s ní dále na tréninku pracoval, až se začala den ode dne zlepšovat.

Oxanina životní křivka stoupala čím dál tím výše a její srdce zaplavovala vlna nadšení. Jednoho rána se ale probudila a našla svou maminku ležíc v posteli a ne a ne se probrat. Byla mrtvá. Oxana si během jediného okamžiku sáhla až na dno svých psychických sil. Najednou se cítila tak osamělá a klepala se jí kolena. Při návštěvě v nemocnici se posléze dověděla, že její maminka byla nemocná už delší dobu, jen ji s tím nechtěla obtěžovat. Jen jediný člověk, kterého Oxana znala a zůstal s ní doposavad v dobrém i zlém, byl její trenér Oleg. Oxaninou náplní života se i na další léta stalo krasobruslení. Začínala se stávat poměrně dobrou krasobruslařkou a vyhrávala už i menší soutěže. Jen co se stačila během plynoucích let vzpamatovat z matčiny smrti, přišla jak blesk z čistého nebe do jejího života další tragédie.

Její trenér Oleg, který se jí za ta léta stal nejlepším přítelem, dostal velice výhodnou nabídku trénovat v Kanadě. I přes Oxaniny slzy a naléhání nabídku přijal a Oxanu opustil i poslední člověk na tomto světě, kterého ze srdce milovala. Oxana se pár měsíců protloukala životem a nevěděla co dál. Ve svém srdci měla tolik ran, které nebyly zahojené. A nebyl po ruce ani nikdo, kdo by jí utěšil. Rozhodla se proto, že existuje na světě jen jediná věc, kterou miluje a to je krasobruslení. Usmyslela si, že se stane nejlepší ukrajinskou a posléze i světovou krasobruslařkou. Začala tedy znovu tvrdě trénovat pod uznávanou krasobruslařskou trenérkou. A jak čas plynul, začala nacházet znovu své ztracené štěstí a i „maminku„, kterou se jí stala její nová trenérka. Byla jí jak dobrou trenérkou, tak i přítelkyní.

Za dva roky od počátku jejich spolupráce Oxana vyhrala juniorské mistrovství Ukrajiny. O rok později se stala seniorskou přebornicí a kvalifikovala se na Mistrovství světa, které se konalo v Praze.

Její rány v srdci se začaly hojit, ale sama moc dobře věděla, že jedna tam má své stálé místo. Za celé ty roky od matčiny smrti neuplynulo dne, ba ani noci, aby si Oxana nevzpoměla na svou milovanou maminku. Do svého prvního Mistrovství světa dala Oxala celé své srdce a duši a za pomoci všudypřítomné lásky své zesnulé maminky získala zlatou medaili.

Srdce se jí už navždy zalilo štěstím a ona se po dlouhé době cítila opravdu šťastná.

A co bych k tomuto příběhu jen závěrem dodala? Že život je jak horská dráha. Jednou je člověk nahoře a jindy zas dole a jediné co nás může udržet nad propastí je naše víra v to co milujeme a myšlenka na to, že vše zlé je k něčemu dobré a že vše se zas v dobré obrátí.


Slohová práce školní
Stanislav Rataj
16. ledna 2007

Problém, který mě zajímá
Přibližně před rokem jsem psal slohovou práci na téma „Problémy současného světa“, ve které jsem se zaměřil především na problematiku globálního oteplování, jelikož důsledkem je alarmující rychlost odtávání horských ledovců především v Evropě. Ve zmíněné slohové práci jsem uvažoval spíše o obecných problémech, které s sebou globální oteplování přináší, avšak současná situace, která se tohoto jevu týká, mě inspirovala k napsání jakéhosi pokračování. Tou situací myslím velmi nestandardní průběh letošní zimy, která je podle některých zdrojů nejteplejší za posledních 500 let.
Ve společnosti je toto téma zvlášť aktuální kvůli tomu, že každý srovnává loňskou rekordní zimu, která byla v Evropě naopak za posledních 500 let nejchladnější, s tou letošní. Střední Evropu tehdy „přepadly“ sněhové bouře, při kterých napadlo na některých místech i okolo jednoho metru sněhu za 2 až 3 dny. Důsledkem toho se hroutily křehké ploché střechy supermarketů a zimních stadionů. Naopak lyžaři a vůbec všichni příznivci zimy, včetně mě, si přišli na své. Nejvíce na loňské sezoně vydělali horští hoteliéři a vlekaři.
Teď jim ale nezbývá nic jiného než oči pro pláč. Provozovatelé vleků a horských zařízení, kteří vloni investovali mnoho peněz do nákladných projektů jen počítají ztráty. Soutěže ve sjezdovém i běžeckém lyžování se kvůli nedostatku sněhu posouvají na neurčito. Důkazem toho je například zrušený úvodní závod lyžařské etapové soutěže Tour de Ski v Novém Městě na Moravě na konci prosince. Na neurčitou dobu se posouvají či úplně ruší školní lyžařské kurzy, protože školy i samotní rodiče se nemohou dovolit nákladnější pobyty v Alpách.
Avšak ani tam není situace o nic lepší. Ještě v předvánočním období se teploty ve známých rakouských střediscích Schladning, Flockau či Zell am See pohybovaly kolem +15°C a tamější meteorologové vydali zprávu, že se jedná o nejteplejší prosinec v rakouských Alpách za posledních 1300 let! Za poslední měsíc se situace příliš nezlepšila. Ba naopak. Poslední týden je překonáván jeden teplotní rekord za druhým a ani v nejbližších týdnech se na tom zřejmě nic nezmění.
Faktem je, že se většina lidí ze současné situace těší. Parky jsou zaplněné maminkami s dětmi či relaxujícími studenty. Na první pohled by se zdálo, že v podstatě ani o nic nejde, vždyť je přece krásné procházet se ve slabé blůze parkem v téměř jarním počasí.
Po stávající suché a teplé zimě by mělo přijít suché jaro a horké léto. Nedostatečná vlhkost půdy, která je způsobena prakticky nulovou sněhovou pokrývkou a minimálními úhrny srážek právě v tomto období, povede podle prognóz ke snadnějšímu vzniku požárů v letní sezoně. Nejdůležitějším faktorem, který komplikuje nastalou situaci je nadměrné spalování fosilních paliv, které jsou vypuzovány do ovzduší a spolu s oxidem uhličitým se dostávají zpět na zemský povrch a způsobují dobře známý jev – skleníkový efekt. Celá planeta se tak neustále otepluje.
Letošní zimu chápejme spíše jako ukázku, v budoucnosti zcela běžného reálného počasí a jako hrozbu celému lidstvu, které by mělo urychleně přehodnotit své priority v mnoha hospodářských odvětvích.
Za pár let by se mohlo totiž klidně stát, že si budeme o sněhu jenom zdát!

Osnova:
1. úvod – stručné shrnutí současných problémů, které s sebou přináší globální oteplování
2. stať – hospodářské a současné změny způsobené letošní zimou
příčiny globálního oteplování
3. závěr – letošní zima jako obraz budoucnosti


Vojtěch Procházka
VIII. B
4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

„Robinson Crusoe“
Robinson Crusoe je kladná postava. Už v mládí měl sen se stát námořníkem a to se mu také podařilo. Prožíval na moři různá dobrodružství a při útěku z pirátské lodi ztroskotal a ocitl se na pustém ostrově. Uvědomil si, že se musí přizpůsobit přírodním podmínkám a obstarat si základní věci k přežití.
Zpočátku se začal pomalu zabydlovat, našel si jeskyni, která mu zajišťovala úkryt před divou zvěří. Díky jeho stavitelským schopnostem si časem vybudoval dřevěné obydli, které mu zajišťovalo veškeré pohodlí a ochranu. Pozorováním Slunce a Měsíce si vyrobil kalendář a sluneční hodiny. Věnoval se zemědělství, pěstoval obili a různé plodiny. Projevily se jeho lovecké schopnosti. Lov zvěře a ryb mu poskytoval obživu i kůže a kožešiny k dalšímu užití. Z opracované kůže si ušil kalhoty podle svých starých kalhot a kabát, sandále měl z kůry a slunečník z banánového listu, který ho chránil před slunečním zářením.
Díky své odvaze získal nejvěrnějšího přítele svého života Pátka. Zachránil ho ze spárů lidožroutů, kteří ho chtěli obětovat bohu. Crusoe mu poskytl svůj přístřešek a také se stal jeho učitelem. Učil ho jazyk, kterým sám mluvil, jak hospodařit atd.
Po návratu do New Yorku se Crusoe a Pátek oženili. Zůstali v obchodě otce Robinsona. Byli známí po celé Anglii jako dobrý yorský obchodní dům Crusoe & Pátek.


Vánoční příběh

{Osnova:
1) Návštěva anděla
2) Narození Krista
3) Pastýři
4) tTři králové
5) Útěk do Egypta}<dt cp osn>

Marii, manželce tesaře jJosefa se jednoho dne zjevil anděl a řekl: „brzy porodíš syna. Bude se jmenovat Ježíš. bBude to syn boží ale Josef bude pouze jeho pozemským otcem. Pak museli jet do Betléma zaplatit daně. Marie chtěla mít Josefa u porodu a tak jela s ním. Kdyšž přijeli neměli se kde ubytovat. V každém {hostinci}<ni> jim řekli že místo nemají. Marie poprosila d dali je do chléva a tam se v noci narodil Ježíš.

Pastýřům se zjevil anděl a řekl aby šli do bBetléma a poklonili se synu božímu.

Tři krále viyslal Herodes, aby zjistili, kde je Ježíš. kKdyž tři králové viděli Ježiše, dali mu dary. Nechtěli, aby Herodes tomu neviňátku ublížil {a tak se}<in> vrátili domů jinou cestou. Jednu noc se zdál Josefovy sen, kde se mu zjevil anděl a řekl: „Herodes má zlé úmysly, utečte do Egypta“. Josef se probudil a Marii také a pak vyrozili.


29. března 2007
Michaela Bebová, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě životem a školou

Jako každému tak i mně začala cesta vlastním životem narozením mé matce. Je tomu už skoro 17 let, co mě doslova „vyvrhla“ z břicha, dívala se na mě, brečela a zároveň se smála a poprvé na mě promluvila. Tenkrát jsem byla dítě bez subjektivních pocitů a vlastností. Zajímalo mě jen jídlo, spánek a mateřské objetí. Avšak s postupem času jsem začala svět vnímat o něco více. Chtěla jsem být středem pozornosti rodičů, mít všechny hračky, sníst každou sladkost a mít splněná všechna dětská přání.
S nástupem do školy však nastaly změny. Našla jsem si nové kamarády, poznávala jsem nové věci, získávala zkušenosti a měla také více povinností. Do teď si pamatuji ten šok, když jsem nepřinesla domácí úkol a paní učitelka mi udělala do notýsku černý puntík. Pocit strachu, když jsem ho šla ukázat mámě, aby mi ho podepsala. Avšak ta se jen usmála, naoko mě pokárala a bezeslova to podepsala. Jo, to byl tenkrát ještě bezstarostný život.
Přišel čas přejít na druhý stupeň. Byla jsem nadčená – jsem už přece velká holka! Jsem v šesté třídě! S úctou jsem vzhlížela k „dětem“ z devátých tříd a moc si přála být už konečně mezi nimi. No a když jsem se přehoupla přes sedmou a osmou třídu a dostala se konečně do deváté, přišlo zklamání. Vždyť to není tak super, jak to vypadalo. Učitelé po nás chtějí mnohem více učení, a tak jsem pomalu začala litovat, že jsem si těch osm let více neužila. Avšak když nad tím tak přemýšlím, nic bych neměnila. Měla jsem spoustu zájmů, spoustu kamarádů, skvělé prázdniny, dobrý rozvrh, prima učitele a spoustu zážitků.
No a je to tu. Mé momentální „zaměstnání“. Střední škola. Až tady mi úplně došlo, co je to pořádně na sobě zapracovat. Poznala jsem, co je to učit se, protože na základní škole jsem to moc nepotřebovala. Známky jsem měla dobré i bez učení. Teď jsem se teprve cítila být dospě-lá (v jistém slova smyslu). Říkala jsem si: „Ach, ta zlatá základka.“ A vlastně si to říkám do teď, i když jsem už ve druhém ročníku. Avšak každé pro má své proti a naopak. Opět jsem poznala spoustu nových kamarádů a zároveň nezapomněla na ty staré.
Ať chci nebo nechci školní atmosféra se nese i mimo školu. A to v podobě učení a domácích úkolů. Avšak není to střed světa, jak si někteří kantoři myslí, a tak si každý určitě našel ve svém volném čase zábavnější program. Cítím, že i když na školu v jednom kuse nadávám, budu na ní vzpomínat ráda.
Má cesta životem je teprve na začátku. Ještě se nacházím v bezstarostné etapě. Ale stejně si myslím, že za těch 17 let se toho hodně stalo, a i když si říkám, že to hrozně rychle uteklo (což je pravda), nedá se říci, že bych to vše neprožila naplno. Jsem zvědavá, jak má cesta bude pokračovat dál.


Horváthová, Karina, V. B, 07/08
17. října

Vypravování podle obrázku

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

17. října
Osnova
1) Tři kamarádi bruslí na silnici.
2) Sražka z autem.
3) Petr je zraněn.
4) Martin jede pro pomoc.
5) Martin volá l. 155.
6) Záchranáři odvážejí Petra.

17. října
Tři kamarádi
Byli jednou tři kamarádi a ti se rozhodli že půjdou bruslit. Ale bruslili na silnici. a na jednou jelo auto a to auto Petra srazilo. A tak Martin rychle běžel pro pomoc. A volal na záchranou službu a číslo znělo 155. Záchranáři přijeli a odvezli Petra do nemocnice a naštěstí to dopadlo dobře.


Michaela Rucká, 2. G
15. října 2008

1. slohová práce
(Diskusní příspěvek)

<Pražské gymnázium i přes spornou maturitu přežije>

Projde už i podvod?
Proč tedy máme ministerstvo školství? Nejspíše jen pro legraci. Lepší varianta mě nenapadá, vzdyť se bojí zavřít jedno pražské gymnázium, kde se při maturitní zkoušce podvádělo! A to i přesto, že školní inspekce potvrdila mnohá pochybení, například že dotyčný žák neměl být k maturitě vůbec připuštěn. Inspekce, podle mě, správně doporučovala vzít škole oprávnění poskytovat vzdělání.
Ministerstvo místo toho rozhodlo, že gymnázium může touto metodou pracovat i nadále. Protože podle náměstka ministra Jindřich Kitzbergera byly prohřešky sice závažnější, ale ne takové, aby to bylo na zavření školy. Bez urážky, ale je zcela jasné, že ministerští úředníci se bojí soudního sporu s firmou, která tohle vykutálené gymnázium provozuje.
Tohle „zajímavé“ rozhodnutí ze strany ministerstva bude vést, tak akorát k uvolnění podmínek pro získání maturity.
Nakonec jediným řešením bude státní maturita s jejími pevnými pravidly, ale do té doby si budou moci nejspíš soukromé školy dávat nebo prodávat vysvědčení prakticky komukoli. Vždyť je to pouhé „závažnější porušení“ pravidel.
Uvidíme za dva roky…


SOBOTA 5.3.
Přišla babička Eva s pejskem Endym na návštěvu. Endy lítal po zahradě s naší Peggy. K večeru jsem šla s babičkou k ní domů. Kde jsme se koukaly na televizi a hrály různé hry jako například: šibenici, město, jméno,... a slovní fotbal.
 NEDĚLE 6.3
 Ráno jsem šla s babičkou a s Endym do obchodu. Já s Endíkem jsem čekala před vchodem. V půl jedenácté jsem šla k Evě. Spolu jsme šly na hřiště, kde jsme lezly po prolejzačkách. Po obědě jsme s Evou hrály různé hry, nakreslily jsme si mapy pokladu, potom jsme kus mapy odtrhly, přesně tam, kde je poklad. Obě dvě jsme šly schovat poklad a utržený kus mapy. Setkaly jsme se u rybníka, kde byl START. Od rybníka jsme šly podle vyznačené trasy. Já jsem našla utrhlý papírek na návsi a poklad v křoví. K večeru jsem šla domů, protože mi byla ZIMA.

CESTA DO NEDABUZ MAPA<img kresba mapy>
PONDĚLÍ 7.3
 Ráno jsem šla zase k Evě. Měla tam kámošku Evu, skterou jsem se seznámila a hrály jsme si.
 Hrály jsme „Člověče, nezlob se“. Po obědě jsem šla s holkama na hřiště. Potom jsme zamířily k Evě domů a hrály na schovku. Pak jsme šly ke koníkovi, který je blízko hřiště. Hladily jsme si ho a krmily trávou. K večeru mně babička odvedla domů do {obec}<priv>. Vzaly jsme sebou i Endíka.
 <img 2 letící draci>
 <img fotka dívky se psem>
 Já s Endíkem
 <img menší srdce, velké srdce – uvnitř nápis LOVE, menší srdce>
 STŘEDA 9.3.
 Ráno nás (mě a Adama) vyzvedla babička Eva s dědou a jeli jsme se podívat do {obec}<priv> na půl ročního Adama což je náš bratříně. Když jsme přijeli zrovna spinkal, ale netrvalo dlouho a vzbudil se. Eva což, je Adamova maminka nám ho přinesla, aby jsme si sním mohly hrát. Přivezli jsme mu dáreček který si sám rozbalil což bylo krásný jak trhal papír. Potom jsme se naobědvali, i Adam papal polívčičku, oblékli se a šly jsme vozit malého v kočárku. Objely jsme skoro celé {obec}<priv> a povídali si jak už se moc těší až pojedou s malým domů do Anglie za taťkou. Když jsme se vrátily z procházky, byli puštěni pejsci Dak a Bady. Bady si mně nějak oblíbil a pořád po mně skákal. A žužlal mi bundu. Tenhle den stál opravdu za to.
 <img fotka dívky s miminkem> Já s Adamem

<5 namalovaných srdcí, uvnitř nápis LOVE>
 SOBOTA 12.3.
 Večer jsme jeli k babičce do {obec}<priv>. Kde jsem si hrála s pejsky. Babička mi ukázala co už má zaseto ve skleníku. Taky mi na zahradě ukazovala Bledule a Sněženky. Zpáteční cesta domů byla pěkná<.> Byla tma. A poslouchaly jsme v autě písničky. Cestou nám přeběhl přes silnici zajíc. Taky jsme viděli na stromech krabičky které odpuzovali zvířata aby nechodila přes silnici! Byl na ně hezký pohled, protože v dálce svítily modře.


Tak tady žiji

Osnova: 1) Úvod – Které místo označuji za domov

2) Stať – Porovnání venkova z velkoměstem

– Výhody Českých Budějovic

3) Závěr – Moje představa domova

Označením tohoto místa jsou pro mě jednoznačně jižní Čechy a konkrétně České Budějovice i přesto, že celá moje rodina pochází z Moravy. Můj otec z malého městečka na beskydsku – {město}<priv> . A rodina z matčiny strany pochází z Ostravy. Já osobně jsem se narodil v {město}<priv> , ale celý můj život se doposud odehrával v „Budějicích“. Takhle se hovorově říká mému městu. Mluvím o nich jako o mém městě, protože pro mě neznamenají jenom dočasné bydliště, které při první příležitosti opustím, ale místo, ve kterém jsem zpokojený a cítím v něm zázemí.

Nemohl bych žít v nějakém o mnoho větším městě, jako například v Praze, kterou trápí problémy se smogem, s přelidněností a já nevím, co ještě všechno dalšího. Kromě toho je tam úplně jiný životní styl. Lidi jsou tam hnáni za kariérou a úspěchem, ale podle mě neumí na chvíli vypnout a relaxovat. Na mě by tam bylo příliš uspěchané životní tempo. Naopak na venkově by všechny tyto problémy zmizely, ale zase na vesnici nemůžu mít vzdělání na úrovni, kterou bych si představoval a kvůli nevelkému pracovnímu výběru bych musel dělat něco v zemědělství. Takže pokud b chci mít vysokou školu nebo možnost vybrat si z velkého množství zaměstnání, bylo by pro mě jediné řešení do města dojíždět a později by to stejně vedlo k přestěhování<.>

V Českých Budějovicích se tyto dva protiklady slučují. Neříkám však, že to v jiných městech není, ale myslím si, že České Budějovice jsou v tomto směru skvěle vyrovnané, protože zde nepřevažuje ani prvek velkoměsta ani prvek venkova. Tomu odpovídá optimální počet obyvatel – 100 000, slušný výběr škol a zaměstnání, mnoho kulturních a společenských míst. Co se týče venkovského faktoru, tak například krásná a málo znečištěná krajina jižních Čech. Pravým opakem je sever České republiky. Dále je okolo Budějovic {mnoho}<in> okrajových částí. Mezi ně patří Dobrá voda, Suché vrbné, Srubec a další. Zde je život hodně podobný jako na vesnici, ale dostat se odsud do města je otázkou pár minut, a proto je zde vzdělání a pracovní příležitost stejná jako ve městě.

Hodně lidí, jako například já, žije na sídlištích. Pozůstatek z dob minulého režimu. Máme tu sice o něco nižší životní úroveň, ale nestěžuji si. Panelák, ve kterém žiju je na kraji sídliště, a proto je to tam o mnoho klidnější než uprostřed sídliště. Mým snem je přestěhovat se do nějakého rodinného domu blízko Českých Budějovic a tam si žít spokojený život.


Kateřina Lundáková 1. C
4. 11.

1. písemná práce
Vzpomínka

osnova: 1. poslední den před prázdninami
2. v kabinetu
3. Petrovy vzpomínky

Ve škole se rozdrnčí starý zrezlý zvonek, jenž oznamuje konec hodiny. Ozve se ohromný randál lavic a sunutých židlí. Petr si hází tašku přes rameno. Je to štíhlý vytáhlý chlapec s černými vlasy a jiskrnýma černýma očima. Je už ve třetím ročníku střední školy a je zrovna předvánočními prázdninami. Chystá se vyjít ze třídy, ale mezi dveřmi ho zastavý mladý profesor literatury: „Promiň, ale nemáš chvilku?“
Za chvíli už jde za svým profesorem po dlouhých chodbách. Kam ho asi vede? Nejspíš do kabinetu. „Ale co jsem provedl?“ Poslední dobou byl Petr spíše zamlklý než aby vyvedl něco nepřípustného. Učitel ho vede dál a na konci jedné z chodeb otevře dveře. Před Petrem se objeví malý kabinet osvětlený jen malým okénkem, za nímž jemně padá sníh. „Posaď se prosím,“ přeruší náhle ticho profesorův hlas. „Chci se tě zeptat na ty básně. Včera jsi nechal svůj blok v lavici.“ Oznámí studentovi. A pak dodá skoro omluvně: „Nebudeš se zlobit, když ti řeknu, že jsem si je přečetl. A docela s chutí.“ Usměje se. „Psal jsi to sám? Nevěděl jsem, že takhle píšeš. Je to o tvých rodičích?“ Petr vysvětlí, že básně opravdu napsal, ale své rodiče nepoznal, zemřeli, když byl ještě malý. Jenže profesorovi to udajně nestačí. Posadí se naproti Petrovi a vyzve ho, aby pokračoval. Petr chvíli hledí na profesora, ale pak se nadechne a začne vyprávět:
„Všechno začalo, když mě, jako malé dětsko přivezli k mé babičce do chalupy nedaleko za městem. Po rodičích byla babička jediná příbuzná. První vzpomínky mám ze svých tří let a něco mi vyprávěla babička, ale rodiče jsem nepoznal a tak jsem si je začal představovat a taky o nich psát. Proto vlastně píšu básničky.“ Profesor dál napjatě sedí a poslouchá. „Když moje babička zemřela, není to tak dávno, bylo mi patnáct let. Dali mě do sirotčince, a tam jsem do teď.“ Uzavřel Petr vyprávění.
„Doufám, že ti nebude vadit, když ti řeknu, že jsem dal tvé básně do vydavatelství. Pan Sova by se na ně rád podíval.“


CO JSEM SE (NE)NAUČIL O HODINÁCH ZSV

Odložil dýmku, noviny a přísně se podíval, v jeho očích bylo vidět nadšení, ale přesto ho skrýval a vždy se zachoval jako by se nic nedělo. Petr to vždy poznal a snažil se dělat totéž, ale nikdy to nevydržel, odejmul svého dědu. Přítele kterého znal vždy jen pár dní o prázdninách. Přesto si mě vždy posadil vedle sebe a pozorně naslouchal každému mému slovu. Tak mohl Petr vyprávět o všem možném a mohl se svým dědou strávit celé odpoledne, aniž by si oba všimli ze už je večer.

Dnes bylo venku podzimní odpoledne. Petr měl za sebou cestu z domova až sem na tu starou pohovku na kterou se vždy těšil a celou cestu vlakem přemýšlel co bude to první co dědovi řekne. Ten teď sedí u okna a kouří svoji oblíbenou dýmku kterou mu zakazuje doktor i babička.

Když se znovu zakousl do babičtina koláče a po chvilce chtěl dál pokračovat ve vyprávění uvědomil si Petr, že už celý týden nemůže dostat z hlavy, pro dosti páťáka zásadní otázku. Řekl tedy dědovi o jedné z posledních hodin přírodovědy kde zrovna probírají vesmír. Ta důležitá věta, která se mi vryla do hlavy a stále tam ještě je, zahrabána mezi všemožnými všedními problémy, školními úkoly a nespočtem maličkostí dodnes. Byla vyřčena mladou paní učitelkou na čtvrteční hodině. Její znění bylo následující: „...protože vesmír se stále rozpíná, nikdy nezjistíme, kde končí a kde začíná.“

Na první pohled větě nic není, ale pro Petra to byla v té době přímo otázka života a smrti. Stále dokola přemýšlel nad tím, kde vesmír končí, kde začíná a co je za ním?

Když dědovi vyložil pro většinu dospěláků pomíjivou otázku, děda se na mě usmál. Popravdě jsem očekával, že udělá stejné gesto jako můj otec a začne se vykrucovat, že to nikdo neví a jak je to těžká otázka. Kdežto já chtěl odpověď, ne další otázky.

Děda se na chvíli zadíval ven z okna, nevím kam, možná na podzimní třešeň a možná na oblohu. Petr sice nevěděl, kde přesně hledal děda odpovědi, ale teď měl konečně naději, že se dozví víc. Po chvilce se děda opět obrátil na Petra a poslal mě do stejného třetího šuplíku, kde si schovával tabák před babičkou. Vždycky mě pro něj posílal sedíce ve svém koženém křesle. Měl jsem přinést staré karty, potkával jsem je tam, ale vždy jsem se bál jen o ně zavadit.

Petr opatrně položil karty na stůl a začal je vyndávat zpočátku to nešlo moc dobře, bylo vidět, že už s nimi dlouho nikdo nehrál. Byly to staré, ještě předválečné karty. Na jedné z nich byl Masaryk. Toho jsem dobře znal, visel na protější stěně. Když byly všechny karty na stole, děda začal stavět jednu kartu na druhou. Divil jsem se, že tu hru zná. Žil jsem v přesvědčení, že je to poslední karetní novinka. Jak jsem později zjistil děda byl velmi obratný stavitel a tak po několika nezdarech se nám povedlo postavit docela vysokou a stabilní věž. Petr si všiml úsměvu v dědově tváři. Byla na něm vidět taková ryze dětská radost. Právě v té chvíli se ze starých dědečků stávají znovu malí chlapci.

Petr s dědou stanul před svým výtvorem, ale mě stále vrtala hlavou ta myšlenka, kdy už konečně budu vědět odpověď na otázku, kde končí vesmír. Znovu jsem se tedy dědy zeptal. Odpověď byla nečekaně rychlá a velmi překvapující. Děda klidným hlasem řekl: „Támhle za těmi dveřmi je ten tvůj velký konec.“ Petr si v duchu prohodil „Za těmi dveřmi?? Tam je přece jen kuchyň??“ Ale nedalo mi to a vyskočil jsem z pohovky a letěl jsem ke dveřím. Myslím, že nikdo by nedokázal urazit tu vzdálenost rychleji než tehdy já.

Petr si opět sednul na starou pohovku, ale s podstatně smutnější tváří a trochu zoufalým hlasem prohodil, že na konci vesmíru je jen babička, která vaří.

Děda se jen usmál. V tom jsem si všiml, že celá velká stavba byla pryč, na stole ležely pouze karty rozdrobeny jako podzimní listí na ulici.

Hned jsme se zajímal proč děda zbořil karty. Odpověď Petra zaskočila, ostatně jako celé dnešní odpoledne, prý za to můžu já sám, chtěl jsem protestovat, ale děda začal stavět znova. Petr dlouho neváhal a začal mu pomáhat. Nyní šlo vše mnohem lépe a stavba byla znovu na světě. Poté děda opět řekl Petrovi ať se jde kouknout na konec vesmíru. Moc už se mi nechtělo, ale šel jsem. Petr otevřel dveře a opět ho žádný zázrak nečekal, zase jen babička, tentokrát ho odvděčila milým úsměvem. Jak jsem se vracel, ucítil jsem lehký průvan. Po chvilce mi došlo co skutečně zbortilo karty. Byl jsem to já, při snaze dostat se na ten mizerný konec.

Děda si odložil brýle na stolek a až teď jsem si všiml, jak hnědé má oči. Později to bude to jediné, co si z něho budu pamatovat. Otočil se a teď se zeptal on Petra, co si mysli o tom nekonečném vesmíru. Začal jsem mluvit o hvězdách, galaxiích a právě v té chvíli mě děda zastavil a řekl „Podívej se kolem sebe na tu starou pohovku, stolek, křeslo i na sebe. Všechno v této místnosti je náš vesmír. Hledáš konec vesmíru, ale sám jsi jeho součástí, jsi uvnitř této místnosti a proto nikdy nemůžeš najít konec. Nikdy se nepodíváš za dveře, aniž by se ti nezhroutil tvůj domeček z karet.

Proto tu můžeš pouze žít s vědomím, že jsi tak blízko odpovědi ale nikdy se ji nedozvíš.


Slohová práce školní
23. května 2006
Vladimír Sova

Přátelé a tvrdá hudba jsou pro mě nejdůležitější

 I. Úvod
 II. Stať a)
 b)
 III. Závěr

Je těžké začít. Protože si myslím, že ve svém věku je pro mne obtížné posoudit co považuji za nejdůležitější. Vím, že za pár let asi budu považovat jiné hodnoty za více důležité. A až se ohlédnu zpátky, možná se pousměju nad tím, jak jsem se od té doby změnil. Ať už k lepšímu či horšímu, to nechám na posouzení jiných.
Každý v různých obdobích svého života vyznává různé hodnoty. Co může někomu připadat trapné či naivní, mohu já klidně považovat za svůj největší smysl života. Jednou z nejdůležitějších věcí jsou pro mě přátelé. Osobně zastávám názor a nestydím se za něj, že člověk by si měl užívat života dokud to jde. Zlé jazyky by mohli namítnout, že zastávám názory lenochů a hospodských povalečů, kteří se jen rádi baví. Ale je to přesně naopak. Mým prvotním cílem je samozřejmě úspěšně dostudovat. Se svými přáteli trávím většinu svého volného času a vím, že momentálně zažívám dosud nejlepší chvilky svého života.
Jsem také velkým příznivcem hudby a to zejména těch extrémních žánrů, které dnešní masová kultura moc nevyznává. Pozoruji, že i kvůli tomu jsem mezi ostatními stejně starými lidmi jakýmsi zvláštním prvkem. Protože jim metalová hudba nic neříká. Dokonce i ve třídě mám díky tomu svou přezdívku. Podle jedné staré britské skupiny. Je to důkazem toho, že lidí, kteří jsou mi blízcí, mne berou takového jaký jsem. A toho si cením. A také se nehodlám nijak měnit. Nejvíce se děsím představy až jednou budu starým senilním dědou a vzpomínky z mládí a na to, co jsem míval rád, zůstanou kdesi zastrčeny v paměti a bude to to jediné co mi zbyde. A já budu jen starým protivou, který otravuje své okolí, protože nemá co napráci.
Pokud má člověk přátele, kteří za ním stojí ve všech situacích, dokáže zvládnout cokoli. Se současným stavem věcí jsem celkem spokojen, ikdyž nikdy není nic tak růžové, jak si člověk jen sám sobě nalhává, protože si přeje, aby to tak bylo. Na budoucnost nemyslím. Co bude za deset, patnáct let mě zatím vůbec netrápí.


Bendová, V.B, 07/08

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova
1)Tři kamarádi bruslí na silnici.
2) Srážka s autem.
3) Petr je zraněn.
4) Martin jede pro pomoc.
5) Martin volá l. 155.
6) Záchranáři odvážejí Petra.

Dva kamarádi a Petr
Tři kamarádi šli bruslit na silnici. A jak si tak hráli, na silnici tak Petra srazilo auto. Martin se ho zeptal, co ho bolí Petr ukázal na nohu. Martin řekl že zajede k telefonu, zavolal na číslo 155. Rychle přijela sanytka aby Petrovi pomohli. Odvezli ho do nemocnice, dopadlo to naštěstí dobře, dali mu sádru. Petr byl rád že není na vozíku.


27. listopadu 2008
Gold
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Roku 3058

Osnova:
1 Úvod
2 Škola
3 X40
4 Smrt Voxe a Iana
5

Je rok 3058. Od času kdy v Praze jezdily auta a tramvaje se toho hodně změnilo. Na zemi už se nikdo nezdržuje. Většina starých budov je zničena, zachované jsou jen nějaké památky např obchodní centra nebo zbytky vysokých budov. Lidé jezdí ve vznášejících autech a tramvajích, chodníky jsou spíše mosty vedoucích od obroských vznášejících se budov k jiným. Občas se stane, že se nějaký člověk či porouchané vozidlo propadne dolů do hlubokých trosek města, ale to se hold v jednom z mála zbylých měst na planetě stává.

X40
Jako každý den byl mladý Jimi Wind na cestě do školy o pět minut později. Neměl rád hypertramvaje od tý doby co se jedna zřítila do trosek města a tak jezdil na tryskovým skejtu. Nebyl ještě zletilý, nesměl jezdit víš jak v X35 ale toto pravidlo rád porušoval. V X37 se do školy dostane rychlej a ještě si zažije nějaký to dobrodružství před školou. Naklonil skejt vzhůru a lehce se nadnesl zhruba o 50m. Ihned jak se stal součástí X37 ho málem zadní křídlo nákladního plavidla rozťalo ve dví, naštěstí se včas přikrčil. Zbytek cesty už byl relativně klidný až na pár podobných nebezpečných momentů, ale přesně to měl Jimi na jeho jízdě se skejtem rád.
Do školy to stihnul jen tak tak. Začala hodina Fyziky. Nuda jako vždy, starý profesor vysvětloval rovnice teleportování částic. Jimi seděl vzadu se svým kamarádem Sparxem, který s ním často jezdil na skejtu. Sparx mu vyprávěl jak ho minulý týden srazilo popelářské plavidlo v X40, naštěstí z toho vyklouzl jenom s umělým ramenem a rukou. Hodina a po ní dalších 14 nakonec skončilo. Po škole Jimi, Sparx a další 2 o rok mladší jezdci Vox a Ian vzali tryskový desky a šli na další jízdu do Xcest. Nebyl to den pro ježdění, cesty byly ucpané pár stop pod X20 se našla stará petřínská věž a to udělalo ve městě chaos. Přes to Vox a Ian dostali nápad přejet 3 bloky po X40. Sparx chvíli protestoval mávajíci přitom na svojí robo ruku ale po chvíli se nechal ukecat. Jimi měl špatný pocit, ale to bylo asi tím obědem. Nakonec se 4 postavy na svítících deskách vznesly do X40.


Životopis
Jmenuji se Petra Lehocká narodila jsem se 4. 10. 1994 v Kladně. Je mi 15 let.
Bydlím v ulici Francouzská 2456, Kladno. Jsem svobodná.
Otec se jmenuje Viktor Lehocký narodil se 11: 5. 1961. Bydlí také v Kladně ulice Francouzská. Pracuje jako směnový mistr v kladenských ocelárnách. Matka se jmenuje Lubomíra Lehocká. Narodila se 24. 12. 1957 na Slovensku. Nyní bydlí na Kladně v téže samé ulici. Pracuje v oriflamu jako dělnice. Sourozence nemám.
Základní školu dokončím v letošním školním roce. Nemám žádné doplňkové kurzy. Mám základy angličtiny a němčiny. Nemám žádné alergie, nejsem náchylná k nemocem. Můj zdravotní stav je dobrý.
Napsáno 8. 1. 2010 v Kladně
Lehocká


Rozhodující okamžik

Osnova: I. Úvod − pohled do zrcadla

II. Stať − 1) shrnutí obou obrazů

2) první obraz a zamyšlení se nad ním

3) úvod do druhého obrazu

4) nátlak času

5) druhý obraz a zamyšlení se nad ním

III. Závěr - nadhled nad celým vyprávěním

Při každodenním pohledu do zrcadla nevidím pouze svůj vlastní obličej, ale to, co se v něm, při delším sledování sama sebe, projeví či ukáže. A tím je mé osobní nitro. To, jak se cítím a většinou i to, v jakém jsem momentálním rozpoložení. Ve svém vlastním případě, ve svém vlastním zrcadle, nevidím pouze obraz jeden, jako snad většina lidí, ale rovnou obrazy dva.

Jeden obraz znázorňuje mojí osobnost, jak se cítím dlouhodobě a ve druhém obraze lze najít podobu, ze které lze vyčíst, jaké pocity a myšlenky prožívám v rozmezí pár dnů, hodin a minut. Rád bych se pokusil o sepsání alespoň jedné z již jmenovaných podob mého nitra, mého já.

Za prvním obrazem se nachází v mých očích člověk, kterému ve své podstatě k absolutnímu štěstí nechybí málo. Nemá problémy ve škole, učivo mu jde v rámci přijatelných mezí, přátel má plno, tudíž slovíčko „nuda“ je pro něj naprosto neznámá fráze, nemusí se obávat o své zdraví a celkový vzhled, který se projevuje na venek, nevypovídá žádné známky utrápenosti ve většině směrech lidských obav. Lze říci, že takto mě vidí moji přátelé a rodina. Tento obraz mi ale není vlastní, nepatří k mně, mnohdy ani nedokáži pochopit, z jakého důvodu mi ho, mí bližní, připisují, možná z důvodu, že jinak se cítím na||venek a jinak uvnitř mého já. Ačkoliv bych si přál, abych takto vypadal a cítil se i uvnitř, ale není možné tohoto stavu dosáhnout, neexistuje člověk, který by byl bezstarostný, bez problémů, kterého nic netíží. Možná ale takto, po stránce dlouhodobosti, opravdu vypadám.

Je právě ale načase napsat pár řádků, které by mi byly vlastní, které by vystihly mojí opravdovou tvář a vřele doufám, že vystihnou i mé momentální pocity, má denní rozpoložení.

Ačkoliv se ale právě nacházím pod silným nátlakem nedostatku času, pokusím se vyjádřit vše, co bych vyjádřit měl.

Nejvíce, co mě tíží, co mě ubíjí, jsou déletrvající problémy mezi mnou a mou přítelkyní. Energii, kterou byl jsem nucen investovat do pokusů o vyřešení tohoto dilema, jsem ztratil a tím pádem i ztrácím chuť na vše ostatní, co mě obklopuje a tím jsou přátelé, kteří ve své podstatě za nic nemohou, alespoň někteří. Dalším malým velkým problémem jsou roztržky v rodinném kruhu, ale to je již kapitola sama pro sebe, která by si zasloužila více času, než − li kolik ho právě mám. Tyto dva problémy nejsou zdaleka jediné, co mě tíží, ale jsou pro ně takové váhy, že jim přikládám nejvíce viny za mé, mnohdy až zbytečně, depresivní stavy.

Touto poslední myšlenkou, nebo snad posledním pohledem, bych své zamyšlení nad sama sebou, zakončil. Věřím tomu, že některé mé problémy mohou považovat za titěrné, že oni jsou prý nuceni řešit mnohem závažnější, ale pro mě, mojí pravou podobu, je toto právě to nejhorší co mě doposud potkalo. Toto vše, co jsem právě napsal, jsem již kolikrát v zrcadle viděl, ale věřím na pravidlo… bude mnohem a mnohem hůř.


Slohová práce školní

Blažek Jiří 12. ledna 2006
2.C

Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
Kalamita (volný st.)
Probouzím se, je neděle ráno (volný st.)
Dějiny mých úspěchů a neúspěchů (úvaha)

Abeceda společnosti
Obvyklá rozšířená a velmi obecná otázka – jaký je hlavní problém společnosti?
Nevím jestli má taková otázka smysl a už vůbec nevím, jestli je na ní možné nějak věcně odpovědět – často se klade ve zcela konkrétních případech – například politik vzal úplatek – a v zápětí přichází zobecnění – problém společnosti je braní úplatků.
Jenže – již od pohledu je to velmi jednoduché tvrzení – sice né nesprávné, ale jednoduché a hlavní věc: nikdo ještě nenavrhl takové řešení, aby se úplatky nebraly (je spousta plánů, aby se lidé báli vzít úplatek, ale ne aby ho nechtěli vzít). A přece: pokud neznáme přesné řešení, neznáme ani přesně problém, který může být obecnější či jemnější a braní úplatků je jeho jeden zcela konkrétní a specifický projev. Je tedy zřejmé, že musíme jít hlouběji. Spousta lidí si myslí, že onen problém je hloupost, jenže toto tvrzení zpochybňuje už fakt, že hloupost je relativní z čehož je jasné, že i společenská provinění jsou relativní, odpovídající té které skupině lidí. Pod tímto pohledem se dá říci: 1) pokud hlupák zbije a okrade člověka je to úplně stejné jako, když 2) průměrný úředník vezme úplatek nebo jako když 3) intelektuál prostě nemá rád svého oponenta za to že jej porazil v čestném kariérním souboji. Zbývá tedy jediné vysvětlení, rovněž často zmiňované. Je jasné, že společným jmenovatelem třech předcházejících případů je sebestřednost. Problém jež je sice často haněn ve své jednoduší podobě, ale často podporován v té složitější – v ambicióznosti. Je zřejmé, že v dnešní společnosti je důležité, aby se jednotlivec zlepšoval – je to však dosahováno tím nejprimitivnějším způsoben – být lepší než ostatní. Světu vévodí dvě barvy- úspěch, vítězství a neúspěch porážka. Je tedy jasné, že pod tímto vlivem se jedinec těžko pro něco naprosto upřímě natchne, pro něco, kde by nevnímal sebe, ale jen tu věc jíž je oddán. Samozřejmě, pokud někdo něco opravdu dělá, jistě ho to také baví, ale v drtivé většině případů to není v ohnisku zájmů; například vědce jistě baví věda, ale především chce být co nejchytřejší, politiky většinou baví politika, ale také chtejí být co nejmocnější a lidé které nic nebaví chtejí být co nejbohatší. Jak již bylo řečeno ona sebestřednost je však 1) nejúčinnější nebo 2) nejjednoduším způsobem jak jít kupředu. Pokud by byla pravda 1. varianta je podle mě jasné, že se nic nezmění – lidé se budou stále v jednotlivých odvětvých zlepšovat, ale budou řešit problémy stále stejné vážnosti úměrné jejich inteligenci Myslím si však, že pravděpodobnější je, že se jedná o nejjednoduší způsob, který pomáhal lidstvu při jeho počátečním vývoji a nyní se nacházíme v přelomové době, kdy příští generace budou žít hlouběji a svým způsobem v “nadčasových“ hodnotách – jednoduše nesrovnatelně kvalitněji než lidstvo nyní, smažící se ve vlastních šťávách.

Osnova : I. Úvod : otázka
Stať a) konkrétní problémy
hloupost
sebestřednost
Závěr : výhled do budoucna


5. prosince 2008
Lucie Panenková
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět z pohledu psa

Osnova: 1.
2. Charlie
3. Alice
4. Ztracená
5. Svět

Ahoj, jmenuji se Andie a jsem čistokrevná čivava. Včera jsem koukala na svého páníčka při snídani. Zrovna četl noviny. Přemýšlela jsem co je na nich tak zajímavého. Mé zjištění bylo, že jsou to jen příběhy jiných lidí o tom, co viděli nebo zažili. A tak jsem si řekla, proč bych podobný článek nemohla napsat i já. Rozhodla jsem se popsat Vám svůj svět.
Čím ale začít? Nejlepší bude, když představým svého páníčka. Říká si Charlie. Každé ráno, když ho probudím olíznutím a vstřícným štěkotem, jde se mnou zodpovědně na procházku. Při té cestě si vždy koupí již zmiňované noviny. Má vysoké a silné tělo a chodí po dvou. Nemá skoro žádnou srst, jen na hlavě mu roste bujnější porost tmavých kadeřavých vlasů. Jeho oči jsou modré jako letní nebe a moc hezky s nimi umí koukat. Má taky trochu divný noc. Nejenom trochu. Je krátký a divně spláclý. Nedivím se, že s ním neumí stopovat. A ty uši! Vždyť neslyší skoro ani za roh. Někdy mám pocit, že mě dokonce záměrně ignoruje. Na druhou stranu mě už naučil spoustu věcí. Nejraděj mám, když spolu válíme sudy. Užijeme si spoustu legrace. Někdy je snad dokonce hravější než já. Ale když je s ním Alice tak nemám šanci.
Alice je jeho přítelkyně. Alespoň to tak říkal. Přivedl si ji jednoho dne a na mě působila dost nesympaticky. Vrčela jsem na ní a štěkala, ale ona si z toho nic nedělala. A ještě víc mně vytočilo, když pohodila svými dlouhými rovnými vlasy, které mají barvu jako moje krásná opečovávaná srst. Přitom hodila takový zvláštní pohled do Charliem jako kdyby ho chtěla ukousnout. Navíc má stejně modré a hluboké oči jako on. Urazila jsem se a pod nohami stolu vyběhla ven.
Běžela jsem a běžela jsem až jsem se ztratila. Otočila jsem se na zvláštním místě. Spousta stromů všude kolem lemovala okraj cesty z písku. Nikde nikdo nebyl. Najednou se zatáhlo a mě začal svírat pocit úskosti. Když jsem se chtěla vydat na cestu, písek se pode mnou lehce propadl. Zafoukal vítr a listí se začalo sypat ze stromů na mě. Bylo to jako pohlazení od páníčka a já si uvědomila, že se mi stýská. Schoulila jsem se do klubíčka a pozorovala ty stromy. Tvářili se jako by jim všechno patřilo. Zahlédla jsem světlo. Najednou se vynořila i Alice. Zvedla mě a odnesla domů. Byla jsem jí moc vděčná a od té doby jsme kamarádky.
Můj svět se však skládá s více věcí. Některé neumím ani popsat. Když jsem byla malá, bylo všechno ohromné. Teď když jsem dospělá, mám pocit že se i přesto nic nezměnilo. Ta spousta věsí, které se mi staví do cesty. A co nebezpečí všude kolem. Já na něj však nedám a radši si vše zpříjemním nějakou štěkavou písničkou.


Funkce narvalího rohu

 Narval je 4,5 metru dlouhý a až 1,5 tuny vážící kytovec, jehož teritorium se nachází nad 75°severní šířky. S ostatními druhy tohoto rodu j naprosto nezaměnitelný díky 2,5 metru dlouhému „rohu“, který mu vystupuje z hlavy. Tento útvar byl pro vědce záhadou po celá desetiletí. Samozřejmě vznikla celá řada teorií, např. že je to zbraň sloužící k soubojům, prorážeč ledu, nebo jednoduše sekundární pohlavní znak. Žádná z těchto teorií nezněla příliš přesvědčivě, ale zároveň se nedala jednoduše vyvrátit. Avšak nejnovější poznatky oceánologů funkci těchto v přírodě naprosto ojedinělých útvarů definitivně objasnily.
 Ačkoli to tak na první pohled nevypadá, narvalové ve skutečnosti žádný roh nemají. Útvar, který jim vyrůstá z hlavy je totiž kel, neboli zub vyčnívající z tlamy. Vyrůstá z levé strany horní dásně a svou spirálovitou strukturu a asymetrií se vymyká všemu, co je zoologům doposud známo.
 Přestože se roh zdá být velmi tvrdý a pevný, je až překvapivě pružný, lze ho totiž roztáhnout až o 30 centimetrů.
 Obrovským překvapením pro vědce bylo, když zjistili, jak obrovsky hustá je inervace tohoto přírodního unikátu. Od hlavního nervu, který se táhne středem celého „rohu“ se větví miliony nervových vláken až k povrchu. Narvalové díky němu dokáží „snímat“ změny tlaku, teploty, ale i obsahu látek v okolní vodě. Je to tedy v podstatě nepředstavitelně citlivý hydrodynamický senzor a zároveň chemoreceptor.
 Díky těmto schopnostem dokáží tito kytovci nejenom „vystopovat“ svojí oblíbenou kořist, ale také zjistit aktuální salamitu vody. To jim pomáhá například s odhadem, kde je ještě volný přístup k hladině a kde je již moře zcela zamrzlé.
 Mohlo by se tedy zdát, že je dlouholetá záhada konečně vyřešena. Na její místo však okamžitě nastupuje ještě mnohem zajímavější otázka, která se však týká spíše fylogeneze, než anatomie. „Proč se zub, který slouží k rozmělňování potravy, najednou diferencoval tak extrémním způsobem?“ Vědci se již touto otázkou začali zabývat, takže je vysoce pravděpodobné, že i ona bude v blízké uspokojivě zodpovězena.


Daňková, Lenka, 2. G
16. 10. 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Proč taháky? Proč ne>

Taháky
Musím říct, že co se týče taháků, tak musím s panem Pavlem Vykydalem souhlasit. Z vlastní zkušenosti vím, že někdy se prostě všechno naučit nedá a tahák je nezbytný. Jsou totiž dny, kdy bych se musela učit a připravovat na každý předmět, a to proto, že buď se píší testy, zkouší se, či mám na nějaký předmět referát. K tomu se přidá to, že se ze školy vrátím v 18 hodin večer a úkol vše se naučit a trochu se vyspat je nemožný. Ve 12 hodin už mi proto nic jiného, než napsat tahák nezbývá. I když jsou tyto pomůcky z hlediska profesorů nepřípustné, tak mají i svou kladnou stránku. Tou je, že když si tahák připravuji, stihnu se ještě něco naučit. A nakonec svou pomůcku ani nemusím použít. A však jsou předměty, ve kterých se tahák použít nedá, a na ty je nutné se naučit. Souhlasím, také s tím, že každý si musí vytvořit tahák pouze pro sebe, neboť jen on sám se v něm dokáže orientovat a během testu v něm rychle vyhledat potřebné informace. Jeho soused by potřebné informace určitě hledal déle a to by ho mohlo stát čas, nebo test dříve vybraný a oznámkovaný pětkou. Další nepříjemnou možností je nalezení taháku profesorem. Tato situace většinou končí pětkou z písemné práce. Je také pravda, že některé informace získané ve škole, jsou pro nás v dalším životě nepoužitelné a nepotřebné. Takže pokud se je naučíme, tak je také rychle zapomeneme. Nakonec bych řekla už jen to, že šikovný a vynalézavý student si vždy poradí a žádný problém pro něj není neřešitelný.


Slohová práce školní
23. května 2006
Stanislav Rataj

...rými se bavila. Patřilo mezi ně nejprve kouření cigaret, později i marihuany a v posledních letech vše došlo tak daleko, že se tam čas od času objeví i psychicky narušený jedinec obtěžující své okolí. No, kdo by v této „společnosti“ chtěl někdy po práci relaxovat? Bohužel celé této situaci přihlížela i naše stará známá lavička, jež byla často i přimým účastníkem těchto událostí. V průběhu lez se z ní stala troska mezi lavičkami, kterou zničila zhýralá mládež.
Lavička dnes oficiálně funguje. Člověku se tam ovšem nechce ani sedět, neboť stačí se jen podívat kolem…Všude jsou jed poházené vajgly, odpadky ze zničeného nedalekého odpadkového koše, rozbité opěradlo a poházené šrouby z lavičky…
Jak už jsem řekl, v osudu lavičky se dá vysledovat vývoj české mládeže. Například před deseti lety nikoho ani nenapadlo řešit na státní úrovni legalizaci marihuany. Tehdy ani polovina společnosti pořádně nevěděla o co ve skutečnosti jde. A dnes – stačí se podívat do volebního programu některých politických stran…
Společnost se zkrátka mění. Je však potřeba si položit otázku: „Za jakou cenu?“ Tento problém je však již na jinou diskuzi. O tom třeba příště.

Osnova: 1. Úvod
 	2. Stať – „lavička v proměnách“ a) před desetilety
 b) v průběhu uplynulých deseti let
 c) lavička dnes
 d) dnešní mládež
 	3. Závěr


Válka

„Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším přispěním, neexistují samy o sobě.“ (M. Ghándí)

Do dějin lidstva neodmyslitelně patří války. Stejně jako zvířata bojují o svá teritoria, tak i lidé mnohokrát nedokázali ukojit svou touhu po novém území, moci a slávě. A tak byly, jsou a budou války. Nemá cenu, myslím, zamýslet se nad tím, je-li to správné nebo ne. I když odpověď nemusí být tak jednoznačná. Já tvrdím, že žádná válka ani bitva, která kdy proběhla, nebyla zapotřebí. Vždy za všech situacích se dá rozumně domluvit. Ale kdo může říct, jak by vypadal náš svět nebýt slavných bitev o důležitá území. A kam až by se lidstvo dostalo, kdyby nezanikly takové říše jako Řecko nebo Egypt. A kde by naopak bylo, kdyby člověk kdysi dávno nebojoval o oheň.

Ale co vlastně válka lidem přináší? První, co mi vytane na mysli je utrpení, kterým chtě nechtě prochází i lidé, kterých se válka netýká. Může to sice znít jako klišé, ale mám tím na mysli hlavně ženy a dět<.> Přiznejme si, že to jsou především muži, kdo chytají {zbraně}<ni> do rukou a s opojným pocitem, že snad vykonávají nějaká hrdinství, se ženou pobíjet jiné muže někde na druhé straně světa. Ač chtějí nebo ne, zapojují do svých krutých her na vojáčky i druhou polovinu lidstva – totiž právě ženy a děti. A tak se na určitou dobu zastaví život v oněch válčících společnostích a všichni se musí po všech stránkách omezovat do té doby, než se muži pobijí a zbylí invalidní hrdinové si rozdají svá ocenění.

Podle mě je správné bojovat za svou svobodu. Ale lidé by měli nejdříve přehodnotit situaci, než sáhnou po zbraních.


Mobil
18. 01. 2009
Popisuji ukradený mobil Hudební nokii Xpress music 5300, která se stratila z luxusní vily pana Michala Davida.
Na první pohled si všimnete obdelníkovitého tvaru se zakulacenými hrany, bíločervené barvy. U displeje má tlačítka ke spouštění hudby. Na boku má tlačítka ke zvýšení nebo ztlumení hudby a ke spustění fotoaparátu, a infraport. Na druhém boku je zástrčka na sluchátka. Na vrchu mobilu je zástrčka na nabíjení, USB kabel, a tlačítko na vypnutí. Zadní stranu zdobí nálepky ve tvaru srdce a nápisem O2. Je zde i fotoaparát, reprák a tlačítko na odendání krytu pod kterým se skrývá baterie, sim karta a také paměťová karta s pamětí 1GB. Je vysouvací. Takže, když ho vysuneme objeví se klávesnice šedé barvy, kterou zdobí modrá písmenka a číslice.
Majitel chtěl tento mobil darovat Monice Absolonové k narozeninám. Nálezné majitel vyhlásil na 20 000Kč. Doufejme, že se najde.


Dřevíkovský, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
a) Jaký bych já byl učitel/Jaká bych já byla učitelka

NÁPADY JEDNOHO STUDENTA

V parném období závěrečných písemek si kladu otázku: Jaký bych byl já učitel? Stačí se podívat na náš pedagogický sbor a vybrat si od každého člena nejlepší vlastnost. Tak pěkně od začátku. Chtěl bych vypadat jako pan Blaha zkřížený s panem Loukou. Pohodový vzhled (Blaha) a dobrá image (Louka) jsou základními kameny úspěchu.
Myslím, že bych něměl mít hlas vysoce postavený (promiňte mi, pani profesorko Čechová) a ani uspávací (jako pan Rejman). Musí být klidný (pani Dančevská) a hlasitý (pani Farrimoodová, nebo pani Burešová).
Podle mě je důležité i umění vyprávět tak, aby látka nebohé a unavené studenty bavila. Pani Svobodová, chci být jako vy.
Mám být na studenty přísný (jako paní Čapková) nebo klidný (jako pan Jirman)? Radši bych si vybral mezi oběma extrémy zlatou střední cestu a byl bych jako paní Virtová.
A úplně nakonec – co bych vyučoval? Český jazyk? Anglický jazyk? Biologii? Nic neumím tak dobře, abych to mohl vyučovat. Takže, děkuji vám, milí profesoři, za vaši snahu mě vychovat k obrazu svému, ale po všem rozhodování, jaký bych byl být jeden z vás, jsem se rozhodl zůstat studentem.


1.osnova

Vánoční svátky

Na štědrý jsem se moc těšila.

I když počasí nebylo úplně vánoční, měla jsem dobrou náladu.

Vánoce

Štědrý den

nový rok

Vánoční svátky

Na sŠtědrý den jsem se moc těšila. I když počasí nebylo úplně vánoční, měla jsem dobrou náladu. Na Ježíška už nevěřím, ale přesto jsem mu dopis napsala a dala za okno. Dopoledne na Štědrý den k nám přijela babička Eva, aby nebyla doma sama. K obědu jsme měli polévku z kapra a staročeskou kubu. Všichni pomáhali, já jsem s dědou zdobila stromeček, máma s tátou balili dárky a babička Eva s babičkou Evou smažily kapra a řízky. Už jsem se nemohla dočkat večera. Po Štědrovečerní večeři jsem šla do pokoje čekat až uslyším zazvonit Ježíška. Nečekala jsem dlouho, a uslyšela jsem zvonění. Než jsem sešla po schodech dolů, byl Ježíšek pryč. Zase jsem ho neviděla. Zato pod stromečkem byla spousta dárků. Všichni se posadili okolo stromečku a já jsem dárky rozdávala, všem jse dárky moc líbily. I ty dárky ode mě. I já jsem pod stromečkem dostala co jsem si přála, největší radost jsem měla z fotoaparátu. I na naše zvířátka Ježíšek nezapomněl.

Vánoce byly krásné a veselé.


31.10. 2006
Iveta Přívratská, 2.D
1. písemná slohová práce
Měkkýši
(Referát)

Osnova:
I. Úvod – měkkýši jako jeden z hlavních kmenů, který se řadí do živočichů se třemi zárodečnými listy a s pravou tělní dutinou – coelomem.
II. 1) Popsání členění těla.
2) Podrobně rozepsaná vnitřní stavba.
3) Rozdělení měkkýšů do podkmenů a tříd a vypsané jejich charakteristické znaky.
III. Závěr – krátké připomenutí hlavních znaků, díky kterým se řadí k vývojově velmi vyspělým.

Měkkýši, latinsky nazývaní Mollusca, jsou po členovcích druhým druhově nejbohatším kmenem živočichů. Obývají moře, sladké vody i souš. Je to první živočišný kmen a pravou druhotně tělní dutinou, coelomem.
Těla většiny měkkýšů se člení na hlavu, nohu a útrobní vak. Hlava je smyslovým centrem, noha, která je břišní částí těla, má funkci pohybového orgánu. Útrobní vak obsahuje vnitřní orgány a kryje ho kožní záhyb, který nazýváme plášť. Jeho vnější pokožka vylučuje vápenitou schránku, vzácněji kutikulu.
Nervová soustava je tvořena nervovým prstencem kolem trávicí trubice a čtyřmi pruhy vybíhajícími do těla. Nejnápadnější smyslové orgány měkkýšů jsou oči dvou typů. Většina zástupců má pohárkové oči, hlavonožci mají komorové oči. Měkkýši se orientují v prostoru i za pomoci statokinetického čidla, který je pojmenován statocysta. V plášťové dutině vodních zástupců jsou uloženy chemoreceptory, které kontrolují kvalitu vody. Zde jsou i speciální dýchací orgány. U vodních zástupců mají podobu hřebínkovitých žaber a u měkkýšů suchozemských je dýchacím orgánem vnitřní sliznice plášťové dutiny protkaná krevními vlásečnicemi. Cévní soustava se skládá z vakovitého srdce krytého blanitým osrdečníkem. V krevní plazmě je rozpuštěno bílkovinné dýchací barvivo, na které se vratně vážou dýchací plyny. Trávicí soustava obsahuje chitinózní pásku se zoubky, které říkáme radula a která slouží ke    strouhání potravy. Do přední části trávicí trubice ústí slinné žlázy a do žaludku slinivkojaterní žláza. Vylučovacími orgány jsou většinou metanefridie. Jejich základem je nálevka tvořená obrveným epitelem, otevřená do coelomové dutiny.
Kmen měkkýšů rozdělujeme do dvou podkmenů a sedmi tříd. Prvním podkmenem jsou paplži, žijící pouze v mořích. Mají dvoustranně souměrné tělo a nezřetelně zformovanou hlavu. Do tohoto podkmene se řadí třída červovců, připomínajících tlusté červy se sploštělou břišní stranou těla, a třída chroustnatek, které žijí na korálových útesech, ke kterým se mohou pevně přisávat.
Druhým podkmenem jsou schránkovci, jejichž plášť vylučuje vápenitou schránku. Druhově nejbohatší třídou tohoto podkmene jsou Plži. Mají zřetelně formovanou nohu a hlavu s tykadly a očima. U plovoucích mořských zástupců může být část nohy přeměněna na křídlovité výrůstky, které usnadňují plavání. Spirálovitě stočená ulita kryje útrobní vak. Díky stočení útrobního vaku došlo k rozlišení do tří podtříd. Jsou to předožábří, jejichž dutina je stočená o 180°, zadožábří, jejichž dutina leží na boku těla za srdcem, a plicnatí, kteří dýchají povrchovou stěnou plášťové dutiny. Další velmi rozšířenou třídou jsou mlži. Jejich dvoudílný plášť, ne jehož okraji mohou ležet oči, vylučuje schránky v podobě    pravé a levé lastury. Ty jsou ovládané jedním nebo dvěma svaly svěrači a na hřbetě jsou spojené pevným vazem. Do sebe zapadají prostřednictvím zámku, neboť vzájemně si odpovídajícího systému vrubů, lišt a jamek. Některé druhy tvoří perly. Příkladem může být chráněná sladkovodní perlorodka říční. Poslední třída, o které bych se ráda zmínila, jsou hlavonožci. U většiny je noha přeměněná z části v osm nebo deset ramen s přísavkami a z části ve vakovitou nálevku s funkcí pohybového orgánu. Slinné žlázy produkují jedovaté látky. Poblíž řiti vyúsťuje do střeva sépiová žláza, která vylučuje v případě ohrožení inkoustovou tekutinu.
Měkkýši představují jeden z vrcholů vývoje bezobratlých živočichů. Osídlení souše jim umožnila schránka, tuhé obaly vajíček, slizové žlázy a radula strouhající potravu. Jsou mezi nimi býložravci, detritofágové i vyslovení dravci.


Bylo nebylo
Aneb: Pozor na literárně vzdělané seniory,
kteří chtějí být zařazeni do třetí Saturninovy skupiny

Crrr. Sobota ráno. Vůbec se mi nechce vstávat, ale musím. Dnes je obzvlášť důležitý den. Babička má narozeniny a já jsem byl všemi šesti členy rodiny vybrán, abych jí předal dárek. Haf! Haf! Tohle se mi vůbec nelíbí. Náš nový přírůstek do rodiny......samozřejmě! Kdo jiný (nebo spíš co jiného) by se pokoušelo v sedm ráno vyskočit na palandu a přitom ještě štěkat. Musím pospíchat.
Hodil jsem do sebe dva toasty a šel jsem se připravit na cestu. Naše babička bydlí docela daleko a tak k ní budu muset jet vlakem. Taška, oblečení, psí žrádlo......a samozřejmě ještě dárek pro babičku – pes. Zatím jsme ho nijak nepojmenovali. Proč bychom také měli. Za pár dní bude pryč.
Táta mě odvezl na nádraží. Za deset dvacet minut nám jede vlak. „Dávej na sebe pozor a nezmeškej vlak!A taky dávej pozor na toho psa!“ To už jsem ale byl několik desítek metrů daleko a neslyšel jsem toto upozornění. Se psem ukrytým v tašce jsem kráčel směrem k nástupišti. Kupodivu tam bylo hodně lidí. Zastavil jsem se a položil jsem tašku se psem na zem. Bylo tři čtvrtě na osm a vlak už měl každou chvíli přijet. Vtom se z reproduktorů na nádraží ozvalo: „Osobní vlak jedoucí ve směru Vídeň – Pardubice bude mít 50minutové zpoždění.“ Všichni cestující kolem mě začali nadávat. Uplynulo třicet minut. Začínal jsem mít žízeň tak jsem se rozhodl, že si půjdu koupit pití k automatu, který byl jen pár metrů ode mě. Ale co se psem? Rozhlédl jsem se a hledal vhodný objekt k několikaminutovému hlídání mého dárku pro babičku.
„Promiňte nepohlídala byste mi prosím psa? Bylo by to jen na chvíli.“
„A nekouše ten váš pes?“
„Myslím, že ne.“
Stará paní přikývla. Tak jsem se otočil a vydal k automatu. Cestou jsem se ještě ohlédl a viděl jsem tu starou paní jak sedí na lavičce, vedle sebe taška s kočkou a v rukou nějaká stará kniha.
Koupil jsem si kolu. Vracel jsem se zpátky k místu, kde jsem nechal psa a zastavil jsem se. Viděl jsem tu starou paní jak si povídá s nějakým starým mužem v šedém obleku – byl to asi její manžel. Ale kde byla moje taška? Neviděl jsem ji.
„Promiňte, kde je má taška?“
„Jaká taška chlapče?“
Jak, kde je ta taška?! Vždyť jsem ji tam dával...
„Z toho si nic nedělejte chlapče.“ Pravil děda. „Víte co se stalo jednou Švejkovi?“
Jak může mluvit o nějakém Švejkovi! Ztratil se mi pes!
„Nevíte? Tak já vám to povím. Švejkovi jednou na nádraží ukradli kufr. Jeho nadřízený na něj byl velice naštvaný, ale Švejk si toho nevšímal a vyprávěl mu jeden příběh. Švejk říkal:Před dvěma léty na Severozápadním nádraží ukradli jedné paničce kočárek i s holčičkou v peřinkách a byli tak šlechetní, že holčičku odevzdali na policejní komisařství u nich v ulici, že prej ji našli pohozenou v průjezdě.“
„Zloději vždy využívají takové situace jako ta, ve které jste se ocitl chlapče. Musíte si na své věci dávat větší pozor.“
Ten příběh byl zajímavý. A tak jsem se rozhodl. Šel jsem směrem ke ztrátám a nálezům.
„Promiňte nenašel se před chvílí pes v tašce – nebo bez ní?“
Ten pán, co tam byl, se na mě díval velice divně a já jsem se mu nedivil. Taky bych se tak díval.
„To je zvláštní, že se ptáte. Před chvílí nám byl přinesen pes. Našli ho prý pod jedním vlakem. Měl štěstí. Počkejte moment, já vám ho přinesu.“
Spadl mi kámen ze srdce. I přes jeho ranní zlozvyk – budit lidi hlasitým štěkáním a skákáním na jejich postel – mi přilnul k srdci. Zasloužil by si abych ho pojmenoval.....
„Tak tady ho máte! Příště si na něj dávejte větší pozor. A tady je, jestli se nemýlím také vaše taška.“
Energicky mi podal psa i s taškou.
„Děkuji. Promiňte, mohl bych se zeptat, kdo sem přinesl mého psa? Chtěl bych mu poděkovat.“
„To se vám s největší pravděpodobností nepovede – ale přinesl ho jeden starý muž v šedém obleku. Kdo vám přinesl tašku si už nepamatuji, ale to jste stejně nechtěl vědět.“


Lucie Koulová, 1. E
5. listopadu 2003

1. písemná práce

VZPOMÍNKA
(Vypravování)

Osnova:
- úvod – trávení prázdnin na Slovensku
- stať: 1) výlet na Martinské hole
2) sbírání borůvek a propuknutí deště
3) cesta lanovkou
4) ztráta protézy
5) šťastný nález „zubů“
6) oslava
- závěr – vzpomínání na tuto příhodu

Moje nejoblíbenější vzpomínka je na trávení prázdnin s mojí babičkou a mým dědou. Tato příhoda se stala před několika lety, když jsem byla s mými prarodiči týden na Slovensku.
Pár dní jsme si jen tak užívali až jednou jsme se rozhodli podniknout výpravu na Martinské hole, což byl vrch poblíž místa, kde jsme bydleli.
Jelikož babička ani děda nejsou už z nejmladších, vyjeli jsme nahoru sedačkovou lanovkou. Po několika krásných hodinách, zabraných sbíráním borůvek, už jsme byli celí modří, a nejenom od těchto barvýcích kuliček, začalo pršet. Ihned jsme popadli všechny naše věci a běželi se schovat do blízké boudy. Protože déšť ne a ne přestat, dohodli jsme se, že i cestu domů necháme na lanovce.
Když už jsme nasedali, dědeček si postěžoval: „Já mám mezi zuby asi nějaký lístek od těch borůvek!“ Babička na něj ještě stihla křiknout: „Hlavně si ho nezkoušej vyndat teďka za jízdy!“ Jelikož vím, že děda je čestným vlastníkem protézy, docela jsem znejistěla.
Kdyby dědeček věděl, co se stane, určitě by uposlechl babiččina varování, ale poněvadž je to typ člověka, který si rád děla vše po svém, snažil se při jízdě lístečku mermomocí zbavit. Avšak než se nadál, protéza mu doslova vyskočila z pusy a padala neznámo kam. Děda už stačil jenom zavolat: „Zuby!“ Díky bohu byl pohotový a alespoň si stačil zapamatovat číslo sloupu, kde ke ztrátě došlo.
Když jsme sesedli z lanovky, ihned jsme se vydali hledat dědův „cenný poklad“. Prohlédli jsme okolí křížem krážem, ale po „zoubkách“ ani stopy. Až najednou se babička celá rozzářila a zvolala: „Mám je!“ Našla je na mechu mezi borůvčím, takže se jim nic nestalo. Děda byl babičce tak vděčný, že jí slíbil, že už stále bude poslouchat její „příkazy“.
Po návratu do chatky, kde jsme bydleli, uspořádali moji prarodiče malou oslavu za nalezení protézky. Děda si „zuby“ pořádně umyl, jak mu již před tím babička varovným hlasem poradila, nasadil si je a už se jenom usmíval.
Od té doby vždycky, když vidím dědečka, jak s chloubou ukazuje svoji protézu, vzpomenu si na tuto příhodu, kterou jsme s babičkou nazvaly Dědeček a umělé zoubky, a musím se začít smát.


KONEC DĚJIN

Říkám si, proč tu vlastně ještě jsem. Je mi 22 let a 137 dní a jsem jedním z nejmladších lidí na světě. Vadí mi, že nevím, jak vypadá nemluvně, vadí mi, že na světě neexistují školky a hlavně mi vadí, že až zestárnu, mládí už nebude existovat.

Dnes ráno mne probudil silný výstřel, měl jsem krásný sen o své sestře. Mám rád sny, ve kterých je ona, mohu si alespoň představovat, jaké by to bylo mít ji stále tady. O to více mne překvapilo, že jsem se nechal jedním obyčejným výstřelem probudit. Člověk si prostě na některé věci nezvykne.

Má sestra byla tím nejčistším člověkem, co jsem, kdy poznal. Narodila se o 3 roky dříve než já, ale i tak nepoznala o mnoho mladších lidí než ona sama. Chci si myslet, že i tak byla šťastná. Když ji bylo 20 let, potkala muže, do kterého se bezhlavě zamilovala. Clive byl milý člověk a vypadalo to, že její lásku bezmezně opětuje. Už vám nepovím přesné datum, kdy se stalo to, co jsem v životě snad nejméně očekával.

Jel jsem navštívit svou sestru do Amsterodamu. Velmi jsem se na ni těšil, jak by ne po 4 měsících odloučení. Naše setkání bylo jako vždy srdečné a to i v přítomnosti Cliva.

„Nějak si nám přibrala sestřičko,“ povídám bezelstně.

„Mlč,“ odsekla ostře.

Raději už jsem to dále nekomentoval, ženy v tomto směru asi nikdy nepochopím a vlastně ani nechci.

Vše bylo ten den podivné. Město se zmítalo v mlze. Uprostřed zchátralého centra byl neobvyklý klid. Běžný chaos byl však dodržován na silnicích a samozřejmě mezi chodci a policií. Jelikož Amsterodam a jeho okolí má být tím nejlepsím místem k životu (což sám nemohu potvrdit, protože jsem vlastně nikdy mimo Holandsko nevycestoval), nastává tu boj o každý centimetr prostoru a mnoho lidí by zde chtělo žít. Vláda se rozhodla, že tato situace se musí nějakým způsobem řešit a vydala nový zákon. Zakázala tu žít imigrantům a občanům jiné barvy pleti než bílé. A proto tolik policistů na ulicích a nepokojů všude kolem nich.

Konečně jsme se dostali k autu, bylo asi tak 9 let staré. Nové automobily se přestaly vyrábět asi zhruba<in> před 6 lety, vlastně ani nevím proč, ale předpokládám, že je to stejné jako s uměním, vzděláním, průmyslem, hospodářstvim. Lidé nemají potřebu něco vytvářet či inovovat, jednoduše proto, že žádné budoucí generace, které by to ocenily, prostě existovat nebudou.

Když jsme dorazili k sestře a Clivovi domů, uvařili jsme si čaj a nastal ten zlomový okamžik. „Musím ti říct něco důležitého,“ zvážněla sestra a Clive s ní. „Nebudu s tím dále otálet., Jsem těhotná.“ „Cože,?“ chtěl jsem říci něco originálnějšího, ale na nic lepsího jsem se nezmohl.

Bude to už skoro 20 let, co se {na světě}<in> narodilo poslední dítě. Nejdříve začalo přibývat potratů, později ženy jednoduše nemohly přijít do jiného stavu a to bez vyjímky, až do teď.

„Víme to už skoro 6 měsíců, jak je to možné, netuším, ale je to tak.“

„Ví o tom ještě někdo,?“ konečně jsem popadl dech.

„Jen ty a moje kamarádka Rachel.“

„To je právě ten problém,“ ozval se také Clive, „oba jsme Rachel věřili a potřebovali její pomoc, to jsme ale neměli dělat.“

Po delším vyprávění jsem se dozvěděl, že Rachel spolu se svými kolegy, členy aktivistického hnutí „Na záchranu zítřka“ (mimochodem i má sestra a Clive byli jeho členy), chtěla dítě využít jako nástroj pro spojení lidstva, jako někoho, kdo dá lidstvu naději a hlavně jí samotné dá moc, moc ovládat davy.

„Potřebujeme tvou pomoc, musíme se odsud nějak dostat,“ žádali mě oba.

„Samozřejmě, že vám pomohu, hlavně ať jste v pořádku.“

„Dnes večer odjíždíme, jseš jediný komu ještě mohu věřit,“ řekla sestra.

„A kam vlastně chcete jet?“ musel jsem se zeptat.

„Pojedeme na východ, chtěli bychom se dostat, co nejblíž k Praze. Válka tu už skončila, mnoho lidí zde nežije a snad se tu najde i místo, kde se budeme moci ukrýt,“ vysvětlil mi ve zkratce Clive.

Vyrazili jsme tedy na cestu. Dá se říci, že vše probíhalo celkem v pořádku poklidu, než jsme se dostali k německým hranicím. Tam nás přepadla skupina ozbrojenců, zajali nás a odvezli do nedalekého tábora. Rachel se svou skupinou nás již netrpělivě očekávala. Celou dobu jsem přemýšlel o tom, jak o nás věděla, kdo ji řekl, kde jsme.

Má sestra byla velmi rozrušená a bála se o své dítě. Hned první večer nás separovali. Zůstal jsem sám a hlavně jsem nevěděl, co se děje s ostatními.

V noci jsem, uvázán k židli, uslyšel pláč z vedlejšího pokoje. Byla to ona. Snažil jsem se přiblížit ke stěně a promluvit s ní. Když už jsem byl velmi blízko, poznal jsem ještě jeden hlas. Ulevilo se mi, Clive tam byl s ní. V tom jsem ale začínal i rozumět tomu, co říkají.

„Proč? Jak jsi mohl?“ ptala se má sestra.

„Dělám to pro nás, pro nás lidi, aby jsme měli nějakou naději,“ odvětil on.

„Jakou naději? Vždyť v jejích rukách to bude pouhou zbraní, tak to přeci nechceš?“

Snažil jsem se nějakým způsobem osvobodit, ale má snaha byla marná a bezmoc obrovská.

„Já tě přece miluji, snad mi nechceš ublížit? Vždyť oni mě zabijí, až se to maličké narodí.“

„Máš pravdu, miluji tě a nechci, aby ses trápila.“

Náhle jsem uslyšel tlumený výstřel a v rozmezí asi 5 vteřin druhý. Vtom se mi podařilo vymanit se z pout a snažil jsem se co nejrychleji ke Gabrielle dostat. Bylo už pozdě, oba byli mrtví.

Zemřela nejen má sestra a tedy člověk, kterého jsem miloval, ale i naděje lidstva na budoucnost. Znovu nám tedy nezbývá nic jiného než čekat a doufat.


18. října
Karina H.
Vypravování:
Dneska jsme šli na představení a bylo moc hezké. Moc se mi líbilo. za hodinu to skončilo a šli jsme domů. A pak se unás zastavila naše babička a přineslami něco dobrého a ptala se jaký bylo představení. Vzala mě ven na zmrsku a šli jsme do parku na hřiště. Tam jsem si pohrála dětmama a šli jsme na spátek domů. Maminka zatím udělal večeři byla moc dobrá. Ráno přišla zase babička a šli jsme do kina na Simsnovi byla to moc hezká pohádka. Při pohádce jsme měli jedli Popcorn. Moje babička je moc supr mam jí stra šně moc ráda. A pak jsme jeli na chatu s mamkou s taťkou s bratrem a sestrou bylo to supr.


Slohová práce školní
Petra Jakubcová
16. ledna 2007

Žijí mezi námi

Osnova: I. Úvod
 II. hl. stať - 1) šťastný pocit
 2) autobus
 3) stará škola
 III. Závěr

Jako téma mé slohové práce jsem si vybrala „Žijí mezi námi“. Asi proto, že mám menší zkušenosti se starými a postiženými lidmi. Myslím si, že je zcela bezohledné dělat, jako bychom je neviděli. Ať už je to v městské hromadné dopravě, anebo když potřebují pomoci například s invalidním vozíkem, protože mají před sebou nepřekonatelnou překážku. Přitom to jsou lidé, kteří si zaslouží žít stejně jako my.
Těsně před Vánocemi jsem se zúčastnila akce od Českého červeného kříže – Štědrý den v předstihu. Byla určena pro staré a postižené lidi s domova důchodců a ústavů. Zpočátku jsem si nedokázala představit, jak se s nimi budu bavit, ale mé obavy nebyly naplněny. Po krátkém rozkoukání začala konverzace a společné tance. Byl to tak nádherný pocit, dívat se na ně, jak jsou šťastní. Když jsem přišla domů, začala jsem si postupně vše uvědomovat. Za některými lidmi z domova důchodců nepřijdou příbuzní ani na Vánoce. Pouze se starají o to, kdy jim chodí důchod, aby „ z toho něco měli.“ Někdo nemá ani ty bezohledné příbuzné. To je možná ještě smutnější. Nechtěla bych nikomu křivdit. Všichni lidé nejsou stejní, ale těch, kteří mají dobré vlastnosti a nedělají rozdíly mezi „normálními a odlišnými“, je málo. Tato zkušenost mi otevřela oči do světa lidí, do kterého jsem předtím moc neviděla. Z jedné strany mi jich bylo líto, ale z druhé strany jsem si říkala, že každý jednou zestárne a bude na tom třeba stejně nebo hůř. Tento fakt si uvědomuje hodně málo lidí našeho věku.
Jednou jsem jela téměř plným autobusem domů a přistoupila stará paní. Jednomu chlapci řekla, ať jí pustí sednout. On jí s ledovým klidem oznámil, že si má počkat na další zastávku, až vystoupí. V té chvíli jsem ocenila všudypřítomného muže, který se do „puberťáka“ pustil a hodně mu vyčinil. Chlapci okamžitě otrnulo a ponížen na další zastávce vystoupil.
Myslím si, že v některých rodinách ovlivňují výchovu dnešní mladé generace prarodiče. Jsou vychováni ve „staré škole“ a neuznávají některé, dnes zcela normální a obyčejné věci. Nemůžeme jim to dávat za zlé, protože jsou tak naučeni. My už bychom se také těžce přeučovali na někoho jiného.
Nechtěla bych vyzdvihovat, že je generace starších lidí v nějakém směru lepší a zkušenější než ostatní. Možná, že ano, protože toho víc zažili, ale každý si to určitě nemyslí. Všichni máme chyby. Někdo větší, někdo menší. Přála bych každému, aby zažil alespoň to, co já před Vánocemi. Člověku to otevře oči a nemyslí jen sám na sebe.


Osnova:

I. Oslava

II. 1. Vypadni!

2. Riky

3. Vyhazov i z kolejí

4. Zaměstnání

5. Los

6. Největší změna

III. Mé největší děkuji

Riky

Konečně chvilka klidu, musím si malinko oddechnout. Oslava je v plném proudu, snad si tam dole nikdo nevšimne, že oslavenkyně chybí. Tak je to tady – oslava mých třicátých narozenin. Když si vzpomenu, jak to se mnou bylo před deseti lety, chce se mi plakat. Tolik se toho změnilo! Teď je ze mě úspěšná podnikatelka, mám za manžela toho nejlepšího muže pod sluncem, krásná dvojčátka, dům a celkem solidní majetek. Nepřišlo to úplně samo, to se ví, i když samotný obrat v mém životě se udál v pouhých sedmi dnech...

„Vypadni a už se sem k nám nevracej, ode dneška to tady není tvůj domov!“ Tak tohle slyšet od vlastních rodičů je poměrně rána pod pás. To, co se stalo, nebyl blesk z jasného nebe. Pouze vyvrcholení našich „rodinných“ vztahů. Postoj rodičů ke mé osobě se nezměnil ze dne na den. Prostě to tak bylo. Neměli mě rádi. S pramalou chutí do života, jsem se na tomto rozcestí mého dalšího osudu dala nevědomky zřejmě tou pravou cestou. Celá ubrečená jsem se vydala se všemi svými věcmi na vlak do Prahy. Rozhodnuta, se do rodných Litoměřit už nikdy nevrátit. Paradoxem bylo, že byl nádherný zářijový den a já měla narozeniny.

Došla jsem ke křižovatce, kde jsem musela počkat na zelenou. Záchvat pláče neustával, spíš kulminoval. Do běžného světa mě vrátilo až již několikáté opakované: „Slečno, slečno...!“ Otočila jsem se a spatřila mladíka asi v mém věku. „Omlouvám se, že vás obtěžuji takhle na ulici, ale mám k tomu, ,myslím, už tři důvody – stojíte zde už pět minut, zjevně duchem úplně jinde. Už byste měla přejít. Pak když vás vidím, chtěl jsem se zeptat, jestli nepotřebujete pomoct, alespoň odnést tašky. A poslední, nerad vám to říkám, protože je opravdu na co koukat, ale máte sukni zastrčenou v kalhotkách.“ dodal s milým úsměvem. Byl sympatický, a tak i přes vážnost mé situace jsem se musela pousmát. Moje otupělost byla tak velká, že jsem se svěřila do rukou úplně cizího muže. Ve zkratce jsem ho seznámila s tím, co všechno se mi dnes stihlo stát. To jsem ještě netušila, že katastrofám pro dnešek ještě není konec. Jeli jsme spolu do Prahy (také tam prý studoval), byl velmi korektní, zbytečně se nevyptával a v návalech mého zoufalství mě vyslechl a zvládal mě utěšovat.

Po příjezdu do Prahy mě odváděl ke kolejím, kde mě čekalo pokračování tragického scénáře dnešního dne. Paní na vrátnici mi dala dopis ve kterém se psalo: S lítostí vám oznamujeme vyloučení ze studia na naší fakultě. Z důvodu snižování stavu studentů. Důvod – nedostatek talentu. Studovala jsem DAMU. Tak to mě podrž, na tuhle školu jsem se dostala z druhého místa v talentových zkouškách. Po této ledové sprše jsem se probrala až v náručí mého neznámého průvodce, kam jsem se po přečtení zhroutila. Do toho jsem ještě jakoby z dálky slyšela hlas paní vrátné, že mám týden na to, se z koleje odstěhovat. Tak tomuhle se říká černý den. Když jsem se za pomoci mladíka dostala na pokoj, nevnímala jsem už skoro nic. Kluk chvíli bezradně postával, pak se začal loučit a pomalu odcházel. Vím, že jsem se zmohla pouze na otázku: „Jak se jmenuješ?“ Jmenoval se Riky, tohle slovo bylo jediné, co mi odpověděl. Víc jsem o něm prostě nevěděla.

Ze svého zoufalého stavu jsem se dostávala velmi těžko. Trvalo mi dva dny, než jsem byla schopná vyjít ven bez brečících očí. Šla jsem do školy s poslední nadějí, že dopis byl omyl. Nebyl, což mi bylo hodně rychle potvrzeno. Nemohla jsem dál, sedla jsem si do nedalekého parku a nevěděla co dělat. Ani nevím jak dlouho jsem tam seděla, ale když jsem znovu začala vnímat okolí, všimla jsem si, že vedle mě někdo sedí. Byl to Riky. Mlčel, nic neříkal. V tu chvíli mi vůbec nepřišlo zvláštní, kde se tam vzal, jak mě našel. Když jsme se dali do řeči, rozhodl za nás za oba, že se půjdeme projít. Šli jsme dlouho mlčky, když jsme došli k jakémusi obchodu, stále mlčky mi ukázal nabídku jistého podnikatele, který hodlá zaměstnat dívku do své firmy. Žádá po ní – celý den volno, nemá být vázána na rodiče a má být bez závazků. To bylo něco pro mě. Chvilku jsem přemýšlela, pomalu ze mě opadávalo nadšení, přicházely obavy. Úplně ze všeho. Riky byl však nekompromisní. Prý to musím zkusit. Trochu mě uklidňovalo, že už tam jistě nebude místo. Nemožné se však stalo skutečností, který inzerát napsal, mě po převyprávění mého příběhu, okamžitě přijal. Nevím, čím si to zasloužil, ale okamžitě získal mou naprostou důveru. Než jsem se s ním stačila domluvit, Riky zmizel.

A tak vlastně posledním a velmi podstatným problémem, zůstávala otázka mého bydlení. A když nad tím teď zpětně přemýšlím, kdo toho mohl vyřešit jiný než Riky? A jak se mu to povedlo, tomu málokdo uvěří. Když se mi Riky znovu zjevil, jak jinak než ve chvilce mého největšího zoufalství, měla jsem pouze jeden den na vyklizení pokoje na koleji. Seděli jsme spolu v kavárně a snažili se vymyslet jakékoli řečení. Marně, žádné jsme nenacházeli. V tom se Riky sehnul. „Co to tady je?“ Pod stolem ležel los, na který se dalo vyhrát jeden ze dvou luxusních bytů v centru Prahy. Čísla výherních losů byla zveřejněna v novinách z toho dne. Riky mi dal los do ruky a poslal mě koupit ty noviny. Nedočkavě jsem noviny otevřela a ten los doopravdy vyhrál! Běžela jsem zpátky do kavárny Riky už tam nebyl.

Náležitosti, týkající se bytu byly rychle vyřízeny, týden po mém černém dni jsem byla zaměstnaná majitelka luxusního 4+1 na Vinohradech. Tolik se toho změnilo! A tak se pro mě stalo prioritou najít Rikyho. Hledala jsem ho déle než rok. Nikde ho nikdo neznal, nepamatovali si ho ani tam, kde jsme byli spolu. Mě si pamatovali, Rikyho vůbec. Až ve té době jsem si uvědomila, že jsem se tak moc utápěla ve svém žalu a nenapadlo mě si o Rikym cokoli zjistit. Dodnes si to vyčítám, pomohl mi v té největší životní krizi a já mu ani nepoděkovala...

„Vanesko, Vanesko! Slyšíš mě? Co tady sama děláš v takovou dobu? Přede mnou klečí můj manžel Roman. Mimochodem výherce druhého bytu na Vinohradech. Takže i za mého báječného muže vděčím Rikymu. Znovu jsem se rozplakala, někde na světě je někdo, kdo mi pomohl změnit život a já tomu člověku vděčím za všechno. A kromě tří setkání ho už asi nikdy nespatřím a moje největší DEKUJI tak navždy bude vyznívat naprázno...


Vyskočilová, K, V. B, 07/08
3. října
Vypravovaní –
reprodukce textu

reprodukce = previprávění vlastními slovy (např.: přečtu si knihu a její obsah sdělím ostatním)
úkolem je zachitit podstatu příběhů (nejduležitější okamžiky)

Příběh byl o Tomášovy a o Petrovy:
Tomáš s klukama šel k rybníku a Petr neuměl plavat, šel do vody a zrovna stoupl na místo, kde se hned propada. Začal se topit a volal o pomoc. Tomáš byl na můstku a skočil do vody zachránit Petra. Když byl ve vodě chytil ho za vlasi jenže Petr Tomáše chytal křečovytě ale stejnak ho Tomáš dotáhl na břeh.


Hruška, Gymnázium J. Seiferta

Fjodor Michajlovič Dostojevski:
Zločin a trest

Ruský realistický román z 19. století s mnoha romantickými prvky. Je rozdělen do 6 částí a epilogu, kde až dojde k zakončení děje. Ten je zasazen do Ruského města Petrohradu druhé poloviny 19. století.
Kriminální zápletka celého díla je pouhá fabule. Zrovna tak děj není příliš komplikovaný. Hlavní důraz klade autor na psychiku postav, též popis prostředí, ač částý, je odsunut mimo hlavní zřetel. V knize však lze chvílemi jen velmi těžko sledovat motivace postav. Jednají často spontálně a výbušně, jindy zas nesmírně logicky a materiálně. K navození a seznámení s psychickým stavem postavy užívá autor složitých monologů a častých snů.
Kniha vypovídá nesmírně mnoho o střetu materialismu a realismu s odeznívajícím romantismem. Odhaluje duševní katastrofu odehrávající se v postavách, zejména pak v hlavním hrdinovi.
Toto dílo na mne udělalo hluboký dojem. Nejsem si však jist zda jsem pochopil všechny, či alespoň většinu, emocí a citů jemiž je tato kniha naplněna. Pro celý tehdejší svět, nejen Rusko, musela být tehdejší doba, doba formování názorů a moderní společnosti, velmi složitá, leč dílo samo v sobě nese mnoho humálních prvků, které nám dnes naštěstí nejsou cizí.


1. listopadu 2005
HAVLÍČKOVÁ BARBORA, 3.E
1. Slohová práce
(Úvaha)
„Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami ani nechtějí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na život jiných.“ (M. Machovec)

Každý to jistě znáte. Když přijdete domů a zrovna neběžíte na záchod, vaše první kroky většinou směřujou k puštění televize nebo rádia. Začíná se to stávat návykem a my si už opravdu v dnešní době nedokážeme představit život bez televize. Puštěním televize někdy však neznamená pouze „kamenné zírání“. Občas si ji pustíme pouze jako zástěru, která prolomí ticho a my při práci či jiné činnosti ji pouze posloucháme.
Je pravda, „že už sami ani nechceme žít, nýbrž chceme se jen dívat na životy jiných?“ Tímto příkladem mohou být například nekonečné seriály, telenovely nebo v dnešní době jsou hitem reality show, na kterých jsou opravdu někteří závislí. Možná je hezké sledovat život teenagerů, jejich problémy, pocity, lásky, zkušenosti a jiné strasti co jim život přichystal. Je záviděníhodné jak se se vším lehce vypořádaji a vše skončí šťastně, ale proč se na to dívat čtyřiadvacet hodin denně? Sledovánim můžem na chvili utéci, vymanit se z reality, ale co jeji návrat? Očekáváme to samé co jsme viděli? Opravdu se všechno tak snadno vyřeší? Asi to nebude vždy tak růžové a jednoduché jak to vypadá. A co když se dnes řekne reality show? Myslím, že aniž by někdo nesledoval právě probíhající dvě soutěže, jejich provoz nikomu neunikl. S jejich propagací se setkáváme jak v televizi, rádiu, novin, časopisů, ale i z doslechu od známích nebo třeba jen z rozhovoru cizích lidí v dopravním prostředku. Tyto show doslova pohltily Českou republiku. Ale toho už tu bylo. Stačí se jen ohlédnout zpátky a to co ještě nedávno bylo žádané, je zapomenuté.
Jak lidé reagují na tyto show? Myslím, že mají mnoho příznivců, ale i odpůrců. Určitě to spíše pohltilo mladší generaci. Každý má svého favorita, kterému fandí a najednou se z neznámích lidí stávají vyhledávané osobnosti. U někoho to bude chvilková euforie, která postupem zmizí se soutěži. Opět se najde něco, co předši ostatni. Někoho, ale může zaujmout a ani po vyprchání chvilkové slávy se neztratí. Bude dále žadaný a dostane šanci vytvořit si slibnou a úspešnou kariéru. Starší lidé to asi vše vnímají jinak. Třeba prohlášení jedné babičky: „Co je to za nudný seriál!“ asi moc neuvítali a ani je moc nezaujali tyto soutěže. Ani se nedivím, koukat na to každý den je pěkná otrava. Nikomu se jistě nebráni vypnout televizi a vzít si třeba knížku. Myslim, že knížky asi doplatily nejvíce na rostouci zájem o televizi. Určitě je spouta lidí, kteři ráději šáhnou po knížce než po ovladači, ale asi jich ubývá.
Samožřejmě, že televize nemá na nás pouze negativni vliv. Jistě se najde něco, co zaujme pobaví a zároveň pouči, ať už do života nebo třeba ve vzdělaní. Zažije se u ni spousta legrace, napěti, strach, smutek a dalši pocity, ale nesmí se to s ni přehanět.
Kazdy člověk si volí sám jak často bude koukat na televizi a záleži jen na něm jestli se z něho nestane „závislák.“ A jak to vidíte vy? Opravdu si myslíte, že: „Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami ani nechtě-jí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na život jiných?“


Jindráková, Aneta, V. C, 07/08
8. října

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova
1. kluci jezdí.
2. Marka sraží auto.
3. Marek sedí na zemi.
4. Honza jede pro pomoc.
5. Honza volá sanitku.
6. Záchranáři odvážejí Marka.

NEHODA

V úterý odpoledne kluci jeli na bruslích ven.
Pepa, David a Honza se projížděli po silnici.
Davida srazilo auto.
Pepa a Honza za nim rychle běží a odtáhnou ho na chodník řidič nehody ujel.
Honza běží pro pomoc.
Záchranáři odvážejí Davida do nemocnice.


Slohová práce školní

Stanislav Rataj
17. května 2005
1. C

Témata: 1) Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Téma: Divy současného světa
Úbytek ledovců ve švýcarských Alpách
Včera, když jsem si jako obvykle četl noviny, zaujal mě v rubrice „Svět v kostce“ článek amerických a švýcarských přírodovědců, kteří zde řešili na první pohled nezajímavý problém současného světa – globální oteplování a s ním spojené nezadržitelné odtávání ledovců. Možná se zprvu může jevit, že toto pojednání úplně nesouvisí s daným tématem, ale není tomu tak. Svět nemá jen obdivuhodné a kladné divy, před kterými bysme se měli klanět, nýbrž současnou společností hýbou i ohromující poznatky mnoha vědeckých týmů vyspělých zemí, které nám poodhalují, jak katastrofální důsledky, zvláště pro přírodu, má současný způsob hospodaření s mnoho průmyslovými látkami a materiály, způsobující mnohokrát skloňovaný problém globálního oteplování. I toto jsou divy, které nelze přehlédnout! Ale vraťme se zpět k ledovcům. Popravdě řečeno, mě v tom článku nejvíce zaujal počin švýcarských vědců, kteří se rozhodli své ledovce patřičně ochránit. Před několika týdny se vydali do jihozápadní části Bernských Alp ve středním Švýcarsku, aby zde splnili určitou “misi“. Vzali si s sebou neobvyklé vybavení: 2500 metrů čtverečních velkou plachtu z polyesteru. Možná se jistě divíte, k čemu toto vybavení za několik desítek tisíc eur potřebovali. Své ledovce, které každoročně v létě trpí spalujícími slunečními paprsky, oděli do „půvabného polyesterového šatu“, který má alespoň zpomalit jejich odtávání. Pochopitelně tento čin neušel značné kritice představitelů ekologických organizací nejen ve Švýcarsku. Ale co jiného měli dělat? Vždyť jen když se podíváme na neúprosné statistiky, zjistíme, že se plocha světových, zvláště pak evropských ledovců, dramaticky zmenšuje. Oproti roku 1800 klesla rozloha těchto unikátních přírodních útvarů téměř na polovinu. A navíc dnešní neúprosné prognózy předpovídají, že do roku 2050 ustoupí ledovce o více než třetinu své dosavadní rozlohy. Nejhůře jsou na tom evropské, zejména pak švýcarské ledovce, pro které jsou předpovědi nejhorší. Teplota by se zde měla do 50 let zvýšit o 1,8 až 5,4°C. To znamená do 100 let téměř jistý zánik všech alpských ledovců!
Tento švýcarský počin je vyloženým voláním o pomoc, kterého si snad v budoucnu všimne některý z vládních představitelů předních hospodářských velmocí a začne konečně jednat.
Je sice pravda, že řada států se společně podílí na zlepšení situace v oblasti nakládání s materiály způsobující globální oteplování, ale to, jak se zdá, nestačí!!!
A co říct závěrem? V současné době nám nezbývá nic jiného, než se alespoň podobnými akcemi, jaká proběhla ve Švýcarsku, snažit odtávání těchto zvláštních ledových unikátů zpomalit.
Doufejme, že se nám to podaří.

osnova: 1. Proč patří problém ledovců do jednoho z divů současného světa?
 2. a) Švýcarská „mise“ na záchranu ledovců
b) Statistiky o úbytku ledovců
 c) Řešení problému vládními představiteli předních hospodářských zemí
 3.) Závěrečné řešení


28.11. 2005
Daniela Heralová
1. písemná slohová práce
TÉMA: REFERÁT

Každý z nás víme, co je dneska za den. Sledujeme datum na mobilních telefonech, v metru na tabuli, průběžně ve škole, ale vždycky když nevíme, podíváme se do kalendáře. Historie této velmi prospěšné pomůcky zná jen málo lidí. Proč asi? Nikdo neví, tak se s ní pojďme seznámit.
Dnes už víme, že první, tehdy ještě jen jednoduché kalendáře, se objevily s prvními lidmi.    Jakmile se tehdejší lidé počali sdružovat v obce, města a národy, jejich žití začaly ovlivňovat nejrůznější platby, daně, společenské slavnosti, vojenská služba, volby a také pak zemědělské termíny. Zabezpečení rodu souviselo i s vhodnou dobou k setí, sklízet se muselo dříve, než přišla zima, deště a záplavy. Tak u všech národů vznikalo něco jako kalendářní sledování opakujících se období, sledování dráhy Slunce a proměny Měsíce. Z historických nálezů jsou známá římská calendaria, původně jakési knihy pohledávek římských bankéřů. Později knihy vedly i údaje o trzích, také o hrách a obřadech památných datech a výročích, poznámky o počasí, sled zemědělských činností během celého roku apod. Šamani, kouzelníci a kněží se starali, aby kalendářní dny roku respektovaly proměny Měsíce a dráhu Slunce a zejména střídání ročních období. Ze zkušeností generací tak postupně vznikaly a vzešly kalendáře.
Náš dnešní kalendář je pokračovatelem starého Římského kalendáře, který měl nejdříve jen deset měsíců a rok tak trval jen 304 dnů. Pověst praví, že římský král --- Pompilius přidal kalendáři další dva měsíce a prodloužil rok na 355 dnů. Na pokyn nejvyššího kněze se pak, stále chybějících deset a čtvrt dne, upravovalo čas od času vkládáním třináctého měsíce. Tyto vyskytující se nesrovnalosti napravil až Gaius Julius Caesar v roce 46 př. n. l. Juliánský kalendář, tak podle Caesarovy reformy měl už 365 dnů a každý čtvrtý rok byl přestupný. Tento kalendář později převzala křesťanská církev a s ní i většina evropských křesťanských zemí. Kolem roku 497 byl mnich Dionysius Exigeius pověřen zjišťováním, kdy se přesně narodil Ježíš Kristus, aby bylo možno zahájit křesťanský letopočet. Nová éra byla tak zavedena roku 525 a rok, kdy se Kristus údajně narodil, se označil jako rok 1. A. D. (Anno Domini – tj. leta Páně). Od roku 525 se tak roky v křesťanském kalendáři označovali jako léta Páně, nebo říkáme „léta po narození kristově“. Až později bylo zavedeno datování – před naším letopočtem, které jistě všichni používáme frekventovaněji, nemyslíte?
I přes svojí dokonalost docházelo u juliánského kalendáře k tomu, že se den rovnodennosti přestával shodovat s 21. březnem a kalendář byl dokonce opožděn o celých 9. dní. Posun jarní rovnodennosti, zmatky v kalendáři a nejednotný začátek roku v různých zemí, dělaly těžkosti nejen církvi a vrchnosti, ale začínaly vadit i začínajícímu obchodu mezi městy a státy. Nápravou a reformou kalendáře se v 16. století zabýval luteránský (1512-1517) a tridenský koncil (1545-1563), byla vytvořena zvláštní komise a oslovení byli i vládci křesťanských zemí. Až konečně papež Řehoř XIII. vydal 24. února 1582 bulu „Iuter gravissimas“, podle níž se mělo očíslování dnů posunout o 10 dní dopředu. Tak se stalo po čtvrtku 4. října 1582 následoval pátek 15. října. Dále se upravil počet přestupných dnů tak, aby i v příštích stoletích připadal bod jarní rovnodennosti na 21. března. Od juliánského se nová délka roku lišila v gregoriánském kalendáři o 10 minut a 44 vteřin. K vyhlášení reformy dal papež Řehoř XIII. razit zvláštní pamětní medaili.
Ke gregoriánskému kalendáři nejdříve přistoupily katolické země Evropy. Čeští stavové zavedli kalendář podle mandátu císaře Rudolfa II v lednu 1584. Moravané však na změnu nepřistoupili, prý proto, že císařovo nařízení přišlo dříve než sněmovní usnesení. Tak se velikonoce v roce 1584 slavily v Čechách o čtyři neděle dříve než na Moravě.


Lenka Turková 2. G
15. 10. 2008

1. slohová práce
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Recenze: Tropická bouře – Tropic Thunder>

Jít či nejít?!
Ihned na úvod svého příspěvku musím souhlasit. Film Tropická bouře je opravdu kvalitní parodií bez jakýchkoliv okatých citací z parodizovaných filmů.
Před návštěvou kina jsem o filmu nevěděla zhola nic, tudíž nemohu tvrdit, že jsem od něj čekala víc. Naopak si myslím, že obsahoval vše, co parodie a kvalitní film obsahovat má. Zápletky, více než vtipné situace, skryté zesměšňování, napínavé okamžiky a zajímavá rozuzlení.
Naprosto výstižným poznatkem je však fakt, že pokud nejste žhavým fanouškem světa filmu, stejně jako já, některé pasáže, které zesměšňují „cosi“, prostě nepochopíte. To však bezesporu není nic špatného, ba naopak, vypovídá to o dokonalém přehledu tvůrce – pod scénář podepsaného režiséra a samotného herce, Bena Stillera.
Je pravdou, že prostřední část filmu má pomalejší tempo a méně zvratových situací, nicméně zde dochází k rozuzlování velmi nabytého začátku, kde si divák teprve začíná uvědomovat, oč ve filmu běží a hlavně, že se vlastně jedná o parodii. K závěru však film nabere plných obrátek a o vtipné a napjaté chvíle nebude nouze.
S kritikou herců vyslovuji úplný souhlas. Žádné křečovité výrazy, jak jsem se dočetla v jiných recenzích, naopak, dokonalá komedialita, vcítění se do role, zkrátka si myslím, že výběr herců je náramný.
 Za jednu z nejdůležitějších zmínek však považuji sekundovou roli obtloustlého, plešatějícího neurotického producenta Toma Cruise, jehož jsem „objevila“ také jako autorka článku v závěrečných titulkách, což je u tak úspěšného známého herce paradoxem.
Tropická bouře je film opravdu nabytý vulgárními výrazy od začátku filmu až po titulky, nicméně jak již bylo řečeno, ani jednou nepohoršovaly nás diváky, spíše to uvedlo do našich tváří udivené a fascinované výrazy. Nezbývá nic než říci, že Ben Stiller má evidentně talent a můj neskrývaný obdiv.


Alena Linhartová
Třída: 7. B
Datum: 19. 11. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady

Popisovaný obrázek je kolorovaná práce Josefa Lady z roku 1936 nazvaná Dětské hry v zimě.

Na obrázku jsou děti, které si hrají ve sněhu. Hlavním motivem je pěkný sněhulák se starým hrncem na hlavě a mrkví místo nosu. Sněhuláka děti právě staví, takže je vidět, že už se rýsují uhlíkové oči a knoflíky. Také klackem jeden hoch právě znázorňuje pusu. Chlapec má na sobě žluto-bílou čepici, zelenou bundu a hnědé kalhoty. Ostatní děti jsou oblečeni podobně a na jejich nohách jsou buď sněhule, dřeváky nebo také brusle na led. Několik dětí bruslí a jezdí na sáňkách. Můžeme si povšimnout, jak někteří připravují sněhové koule na koulovačku.

Děj se nachází v prostoru s kopci na levé a pravé straně. Stojí tam i několik opadaných, zasněžených vrb. To všechno je za vsí s kostelní věží a domy, ze kterých přicházejí další děti táhnoucí za sebou třeba sáně. Povšimnout si můžeme i hnědého psa běžícího mezi dětmi.

Na obzoru jsou vidět kopce, nad kterými letí černí ptáci. Obloha, která je tam také vidět vypadá zamračeně a počasí je studené. Celý obraz je zarámován do bledě modrého až tmavšího rámu, na kterém je nápis „České Vánoce“.

Obrázek na mě působí hezky a je i podle dětských tváří veselý.


K čemu mně mi ta škola vlastně je?

Škola, to je slovo, které vyplňuje celémládí každého člověka. Je to něco, co je pro mě v tomto období každodenní náplní. Ja Jako malý jsem stále chtěl ze školky pryč, do školy. Poté přišlo období, kdy jsem si stěžoval i na školu, ale v poslední době začínám objevovat i ty pozitivní stránky školy a její funkce.

Škola nán má dát základ do života, což si možná v tomto teď ani neuvědomujeme, ale už. Má nás naučit, jak se chovat ve společnosti, jak se učit a dokonce jak řešit problémové situace.

Do nedávna bylo to pro mě bylo pouze učení se od písemky k písemce a mezitím nic. Nyní ovšem přišla změna. Není to pouze povinost, ale v určitén smyslu je to i zábava. Například v matematice, letos jsme dostali paní profesorku Evu, jednu z nejobávanějších profesorek na škole. Ale Proto jsem začal pracovat, dělat úkoly, učit se i když nemáme psát. A myslím, že díky páaní profesorce mě začalo bavit poznávat nové. I když je teď matematika můj nejoblíbenější předmět, tak jsem začal to, co mě naučila profesorka matematiky, praktikovat i v jiných předmětech, a hle, je to zábava. Takže naučit se poznávat nové a naučit se učit, je asi po pro mě asi nejdůležitější funkcí, kterou školáa má.

No a potom jsou tu kamarádi a lidé ze školy, bez kterých by škola nebyla školou. I to to pro je pro mě škola, ovšem z té nenucené stránky. A podle mě je tato jsou to právě kamarádi, kteří udělají z té výše zmíněné nucené části také zábavu.

Abych to tak,

Když to tedy shrnu, tak nám je škola užitečná ve všech možných směrech, ať praktických nebo teoretických, a i když to teď ještě možná nevnímáme, i když nás štve to každodenní vstávání, i když nás štvou zákazy rodičů po třídních schůzkách, tak v podvědomí víme, že valnou většinu věčcí, znalostí a zkušeností, které jsme nabyli ve škole, později v životě užijeme a že tu nejsme zbyteční.

Podle mě je lepší osmileté gymnázium, protože rozdíl mezi nižším a vyšším stupněm (mezi ZŠ a SŠ) je opravdu velký, a gymnázium nás podle mě lépe připraví na ten skok a na to co bude následovat, než základní školy.


Slohová práce školní
Vendula Konvičková
12. června 2007
3.C

V modré dáli se třpytí můj sen
Jak si představuji svůj život, jaké mám plány…? Ještě přesně nevím, ale jistou představu o své budoucnosti mám.
Třetím rokem studuji gymnázium, a tak pomalu ale jistě začínám přemýšlet nad tím, co bych chtěla v budoucnosti dělat. Na rozdíl od základní školy jsou mé představy o něco jasnější. Dříve jsem přemýšlela nad spoustou různých profesí, které by mě bavily – chtěla jsem být paní učitelkou, advokátkou, zajímaly mě archeologické nálezy, chtěla jsem se stát umělkyní. Postupem času jsem ovšem začala zjišťovat, že ne všechna povolání by pro mne byla ta pravá. Ano, bylo by krásné být např. slavnou kytaristkou a pořádat „turné“ po celém světě, ale v této „branži“ uspějí jen ti nejlepší, byla bych to zrovna já?... Dnes jsem si jistá i tím, že advokátka či archeologická badatelka ze mě také nebude. Ale je pravda, že nikdy se nemá říkat nikdy…
Mým snem na základní škole bylo dostat se na gymnázium. Dnes jsem opět o krůček dál…mým hlavním cílem je nyní úspěšné zvládnutí maturitní zkoušky a přijetí na vysokou školu. Ale jak vybrat tu správnou?…Je mi jasné, že počítačový „mág“, astronom či technický inženýr ze mě určitě nebude… Jsem ráda s lidmi a ráda bych s nimi také pracovala. Určitou představu o tom, jaké povolání by mě bavilo a naplňovalo mám, ale je to správná volba…?
Uvažuji o studiu medicíny. Chtěla bych pomáhat lidem a medicína mě velmi zajímá, ale v poslední době přemýšlím i nad profesí, kterou jsem už několikrát zamítla. Už od dětství jsem chtěla být paní učitelka – učit malé „školáčky“, pořádat různé zábavné akce…Postupem času mě však tato idealistická představa o vzorných a hodných „dětičkách“ opustila. Dnes se k této myšlence opět vracím. Proč? Nevím… Přemýšlím, kterou věkovou kategorii bych učila nejraději – školáky či téměř dospělé studenty, se kterými se může jednat jako s dospělými? Jsem realista a tak vím, že ne vždy to jde, všude se totiž najdou jedinci, kteří musí být středem pozornosti, musí na sebe upozorňovat za každou cenu…ale na takové lidi narazíte na každém rohu – v práci, ve škole, na ulici…
Představy o mé budoucí profesi se začínají postupně vykreslovat a blíží se čas, kdy se budu muset rozhodnout. „Čas letí jako voda“, ale ještě mi stále zbývá několik měsíců, během kterých se může leccos změnit. V tuto chvíli je nejdůležitější maturitní zkouška, („zkouška dospělosti“) a přijímací zkouška na vysokou školu. Nezbývá mi tedy nic jiného, než se učit, učit a učit…
 … v modravé dáli se leskne a třpytí můj sen…“ splní se?

Osnova: I. Úvod
II. Stať: a) jaké byly mé sny
 b) co dál…
 c) budoucí povolání
 III. Závěr