Záhada na hřbitově

Osnova:

I. Poledne

II. 1. Cesta na hřbitov

2. Výstřel

3. Obvinění

4. Přivolání pomoci

5. Překvapivé zjištění

6. Přiznání

III. Duch?

Na kostelních hodinách odbilo poledne. Emily seděla na zápraží starého domu a čekala na svou nejlepší kamarádku Miriam. Podzimní vítr rozfoukával její dlouhé, tmavé vlasy. Stále dokola si důkladně pročítala veškeré podklady pro neobvyklý domácí úkol, který jim byl před týdnem ve škole zadán. Měli se pokusit co nejpřesněji zjistit rodokmen slavné rodiny Wollhünzenových.

„Ahoj Emily,“ přivítala ji milým úsměvem Miriam. „Konečně jsi tady,“ křikla na ni místo pozdravu Emily. „Promiň, že jdu pozdě, ale musela jsem ještě vyvenčit Baxe.“ „Tak už pojď, ať ten úkol máme z krku.“ Obě děvčata se vydala na opuštěný hřbitov, který byl daleko od civilizace, na odlehlém a tichém místě nedaleko lesa. „Emily, ty si vážně myslíš, že na tom zchátralým a zpustlým hřbitově něco zjistíme?“ „Jsou tam pohřbeny tři generace rodiny Wollhünzenových, kde jinde bys chtěla hledat?“ odpověděla Emily. „No dobře, už mlčím. Ale stejně stejně si myslím, že tam nic moc nenajdeme.“ Vítr sílil a obloha se začala zatahovat. První kapky deště přinutily dívky ukrýt se v malém kostelíku podél cesty. „To nám ještě scházelo. Pojď Emily, vrátíme se domů, na ten hřbitov můžeme jít třeba zítra.“ „Ne, zítra se mi to nehodí. Podívej, už stejně přestává pršet, tak pojď.“ Po několika minutách spatřily v dálce obrovskou železnou bránu, která oddělovala svět mrtvých od světa živých. Hřbitov se zdál docela velký, hroby byly seřazeny v několika řadách a úplně vzáadu stále oprýskaná kaplička z 16. století. Hned vedle ní vyčnívala rodinná hrobka velmi vlivného a bohatého rodu, jehož potomci stále žijí. Po obvodu celého hřbitova byly náhrobky viditelně velmi staré, se jmény nebožtíků téměř nečitelnými. Jen zřídka se na některém hrobě objevila svíčka nebo květina, kterou zde zanechali pozůstalí. Emily s Miriam prošly kovovou bránou {pečly}<ni> pročítaly udaje na náhrobních {kamenech}<ni>, ale o rodině Wollhünzenových nebyla nikde ani stopa. „Vidíš, já jsem ti to říkala, že tu nic nenajdeme.“ „No tak Miriam, nech už toho. Podívej, tady. Gertruda Liliana von Wollhünzen.“ Emily si začala přepisovat dlouhé jméno jednoho z členů rodu do malého, zeleného sešitu z náhrobního kamene. Černobílá fotografie mladé dívky umístěná vedle zlatého ozdobného písma dokazovala, že Gertruda byla velmi krásná.

Najednou se do ponurého ticha hřbitova roznesla obrovská rána. „Co to bylo?“ vykřikla ustrašeně Emily, „Znělo to jako výstřel“ odpověděla nejistě Miriam a hlavou ji proběhlo plno otázek, na které si nedokázala odpovědět. „Podívej, támhle někdo je, nějaký muž a má zbraň. Rychle, musíme se schovat“ vyjekla Miriam. Děvčata se hbitě schovala za nedaleký mohutný strom. „Emily, naše věci. Nechaly jsme je támhle, uvidí je.“ Emily urychleně vyběhla z ukrýtu za stromem, sebrala dva barevné batohy a opět se ihned schovala k vyděšené kamarádce. „Co když nás zabije?“ vzlykala Miriam a po tváři jí stékala slza. „Psst!“ okřikla ji Emily rozechvělým hlasem. Podivný šramot a praskání větví děvčatům prozrazoval, že onen muž se blíží k nim. „Podívej, běží sem“ Muž s dlouhými vlnitými vlasy na ramena, ve vínovém vzorovaném svetru a otrhaných černých kalhotách, se rychlým krokem přibližoval k dívkám. Nenávistným pohledem se rozhlížel kolem sebe. Proběhl kolem staré kapličky, přehoupl se přes kamennou zídku a zmizel v hustém tmavém lese.

„Je pryč,“ oddychla si Emily. „Pojď, musíme se podívat, na co ten člověk střílel.“ Šly na místo odkud viděly nebezpečného muže prchat. O náhrobní kámen se zde opíral starší pán v černém sametovém obleku a držel se za hruď. „Pane, jste v pořádku?“ zeptala se Miriam. Postřelený muž stihl dívkám říci jen jednu větu: „Řekněte, že ten co na mě střílel, byl Frank Baker.“ Podlomila se mu kolena a zskácel se na zem. Byl mrtev.

Děvčata běžela zavolat policii, která přijela téměř okamžitě. {Policisté si}<in> vyslechli si tragický příběh, který jim vyděšené studentky vylíčily. Dva z nich se vydali na místo, kde byl muž postřelen. Tělo oběti, tam ale již nebylo. „To není možné, určitě jsme ho viděly, byl mrtvý“ nechápavě vysvětlovala jedna z dívek a znovu podrobně popisovala zabijáka, kterého viděla se zbraní v ruce utéct do temného lesa. Komisař Hudson vyndal z pouzdra vysílačku a dlouze zmáčkl jen jediné tlačítko „Richarde, okamžitě přijeď na hřbitov u Road Street, potřebuju tě tady“.

Začalo se stmívat, na obloze se objevil zářivý měsíc. Po chvíli všechny oslnila světla reflektorů přijíždějícího vozu. Na zadním sedadle seděl spoutaný muž, který střílel na hřbitově. „To je on. To je on. Vy už jste ho chytili?“ křičela děvčata. „Tento muž je už ale tři dny ve vyšetřovací vazbě za loupež,“ odpověděl policista udiveně. „To není možné, to je on. Nikdy nezapomenu ten jeho pohled“ odporovala Emily. „Víte děvčata, přesně před týdnem se na tomto místě stala vražda. Obětí byl starý muž Henry Darfool“. Policista vytáhl z náprsní kapsy kožené pouzdro. Když jej otevřel, objevila se fotografie oběti. Byl to tentýž muž, jehož dívky našly postřeleného.

Jeho vrah nebyl dosud dopaden, ale tyto podivné okolnosti a shodný popis vraha s mužem v policejním voze, přiměly policisty zopakovat výslech podezřelého, který se k vraždě Henryho Darfoola přiznal a neunikl spravedlivému trestu.

Jak je tedy možné, že dívky viděly ten samý zločin, který se stal již před týdnem na stejném místě a ve stejném čase? Byl to Duch Henryho Darfoola, který chtěl usvědčit svého vraha?


Moje školní taška
Vždy každé ráno nosím do školy svou nepostradatelnou tašku, která mi dává pohodlí.
Batoh je velice praktický, hezký a zajímavý. Jeho barevnost tvoří z velké části zelená s černou, někdy mi připomíná žabičku. Na něm se nacházejí tři poměrně veliké, užitečné kapsy se zipy. Poutko zavazadla zdobí její vzhled. Jsou na ní umístěny ze stran držátka na pití.
Když rozepneme první nejmenší kapsičku, nalezneme tam notýsek a žákovskou knížku. To jsou hodně důležité věci. Při otevření další kapsy najdeme mé potřebné, červené pantofle. Na horní části batohu leží největší ze všech. Dávám si do ní veškeré učebnice, sešity, penál s psacími potřebami a nakonec svačinu.
Užívám ji od začátku páté třídy a slouží mi velmi dobře, vyhovuje mi její praktičnost.


To snad ne

Osnova:

I. První zaklepání na dveře

II. 1) Nečekaná návštěva

2) Jizva

3) a) Druhé zaklepání

b) Policie

c) Útěk přítele

4) Třetí zaklepání

5) Cesta autem na oběd

6) Kamion

7) Sen

III. Čtvrté zaklepání na dveře

Někdo zaklepal na dveře. Spíš zabušil, než zaklepal.

Kdo ruší Rudolfa od krásných pláží, pálivého sluníčka a blankytně modrého moře? Odložil nabídku cestovních kanceláří a vstal od stolu, na kterém měl připravenou snídani a namířil si to ke dveřím.

„Pepo, ty? Co tady děláš?

„Rychle dovnitř, tam ti všechno vysvětlím!“

„Člověče, tebe už jsem dlouho neviděl! Co to máš na sobě?“

Až teprve teď si Rudolf mohl svého kamaráda pořádně prohlédnout. Rozcuchané špinavé vlasy, hnědé vyplašené oči a nějaký starý, děravý a strašně zapáchající kabát. Pepa si sedl za stůl a pustil se do Rudolfovy snídaně.

„Jak se ti to stalo?“ zeptal se Rudolf a ukázal na Josefovu tvář, při tom úplně zapomněl, že mu vtrhl do bytu jako by se chtěl před něčím schovat. „Myslíš tu jizvu? Je z bouračky. Minulej rok si ňákej debil s náklaďákem nevšiml červený a napral to přímo do mýho auta. Jenže já v tom autě měl celou svoji rodinu. Já jsem vyvázl jen s tímhle. Ale ostatní na tom byli o hodně hůř. Nedalo se na to dívat. A já přišel o všechno.“ Díval se někam do prázdna a po chvíli zase začal jíst Rudolfovu snídani.

„Promiň, nevěděl jsem. Je mi to líto.“

Někdo zaklepal na dveře.

„To budou voni! Nevotvírej!“

„Radši se podívám,“ řekl, přistoupil ke dveřím a podíval se kukátkem ven.

„Tady policie, otevřete dveře.“

Rudolf se otočil, ale po Pepovi jako by se zem slehla. Pouze otevřený balkón a vlnící se záclona. Bylo jasné, kam se Pepa poděl.

Zvonek a další výzva: „Slyšíte? Otevřete ty dveře!“

„Jo, už jdu, už jdu!“ zavolal, když se vracel od balkónových dveří.

„Co si přejete?“ otázal se strážníka.

„Nebyl zde muž 170 cm, po ramena dlouhé světle hnědé vlasy, hnědý děravý kabát a s jizvou na tváři?“

„Ne, nikdo tu není.“

„Děkujeme, nashledanou.“

„Naschle.“

Uf, co to mělo znamenat? Tomu se mi nechce věřit. Co můžou policajti chtít po Pepovi? Vždyť byl vždycky takový hodný a spravedlivý. To asi ta nehoda. Zdá se, že ho to hodně vzalo. Měl by navštívit psychiatra... Podobně Rudolf přemýšlel, když někdo zaklepal na dveře.

Už zase? Celý rok za mnou nikdo nepřijde a teď tohle? Za dveřmi stál Mirek, kolega z práce.

„Nezajdem na oběd? Co ty na to? Vždycky jsme byli jen pracovně.“

„Jasně, dobrý nápad. Počkej chvíli, obleču se.“

Po cestě do restaurace líčil Mirkovi dnešní záležitost s Pepou. Zastavil se na přechodu, protože svítila červená. Blikla zelená a pokračovali.

„Pozor!“ Kri křikl Mirek na Rudolfa. Rudolf byl tak zabrán do svého vyprávění, že si nevšiml přijíždějícího obrovského kamionu. „To snad ne!“ zůstal stát jako přikovaný a díval se vytřeštěnýma očima do světel náklaďáku.

Vtom se probudil. Zpocený jak myš. Uf, to byl sen. Hrůza. Vstal z postele a šel do koupelny. Umyl se, převlékl se a odběhl si do schránky pro katalogy dovolených. Bydlel v přízemí, takže se ani nezadýchal. Položil si poštu na stůl, nachystal snídani a posadil se ke stolu, aby se nasnídal a aby se oddal snění při prohlížení nabídky zájezdů, která mu právě přišla. Rudolf miloval dovolené a dokázal si je patřičně užít. Á, Řecko. Nádhera. Sluníčko, překrásné moře...

Vzpomínal na předminulé léto, kdy tam byl s kamarády. Ale najednou ztuhnul. Tohle už jsem jednou viděl. To snad ne! To se mi přece dneska zdálo. Vyděsila ho myšlenka, že by sen mohl být pravdivý. Ale pak se zasmál tomuto pošetilému nápadu. Nebuď blázen, Rudolfe, vždyť sen je jen sen.

Vtom však někdo zaklepal na dveře. Spíš zabušil než zaklepal.


Petra Lhotová 2. G
14. října 2008

1. slohová kompozice
(Diskusní příspěvek)

<novinový článek – Chceme lepší tasery, říkají moravští strážníci>

Používání taserů
Problematika používání taserů mi přijde opravdu sporná. Zastánci taserů argumentují tím, že jsou rozhodně bezpečnější než střelné zbraně a tedy i jedním z nejbezpečnějších donucovacích prostředků.
Princip taseru je založen na elektrickém výboji, který zasáhne přímo nervový systém člověka. Komplikace může vyvolat stres, vliv drog anebo alkoholu či špatný zdravotní stav člověka. I když je u zdravých lidí jen velmi malá pravděpodobnost (asi 1:10 000) srdeční arytmie, není to zcela vyloučené. V USA během minulého týdne zemřeli již tři lidé a jeden v Kanadě, ovšem česká policie nemíní ustoupit od jejich používání.
Otázkou zůstává, jestli budou brát použití relativně bezpečného taseru stejně závažné, jako použití střelné zbraně, nebo si nebudou plně uvědomovat hrozící riziko.


Prazdniny

V sobotu jsem byl u babičky. tam jsme hrály žolíky. V neděli pro mě přijel Táta. V pondelí sem uklízel pokojík, protože příjede Bratranesec. V uteri jsem hrál MAFIA 1. Když jsem dohrál {m|M}afaia 1.

Pak jsem hrál MAFIA 2 jenže se sekala. Tak táta řek že semusí odinstalovat a nainstalovat. Večer přijel bratranec. Ve středu jsme hrály khokej. Pak jsme na počítaní hrály NHL08. Ve čtvrtek jsme jeli do krámu z mamkou. přijeli jsme domů .a s Adamem jsme šli hrát kokej. V pátek jsme jeli do kaplice a pak před Rakouskem. {jsme}<ni> šli<.> Kupovat koženou bundu. Nejvíc {mě}<in> na větnamčících štvalo<in> že pořád říkalai Halo, koupit mikinu, tepláky. Ke Pak jsme jeli na obět: dali jsme si já pizzu, Adam pizzu, Táta houbovou omáčku, mamka nevím taky ňákou omáčku.

Už jsme doma. Táta {s}<ni> mamkou jeli do merkuri. Adam a já sme se nudili. Když přijeli šli jsme hrát hokej. V sobotu jsem dědovi a babičce na zahrádce. V nědeli jsme šli s Adamem nahokej. hrálo Hco {M|m}ounfeld VS Vítkovicum.

PS: ještě jsem zapoměl před Rakouskem jsme si kopili pasek. já sem si koupil pásek DC, Adam DIESEL Táta taky a mamka Puna.

Ve středu jsme byli na brusleni<.>

<img 2 pásky>


Stůl paní učitelky.

Když vstoupíte do páté třídy první co uvidíte je stůl paní učtelky<.> Stůl na první pohled vypadá jako nový ale je starý už pětadvacet let. Stůl je sešroubovaný šroubky. Tento stůl má uchvatných devět šuplíkú. A taky na e něm má kytku. Stůl je široký asi metr a dlouhý asi 2 metry. U stolu má křeslo s kolečkama. A šuplíky jsou zvlášť od stolu<.> A na stole má keramickou botu na propisky. Abych nezapomněl vedle boty má i hrneček. <img stůl>


Osnova:

1. soubory grafických sv znaků

2. pravopis

3. slova a slovní tvary

4. jazyková kultura

Výtah – Písmo a pravopis

,Lidé si k dálkovému dorozumívání vytvořili soubory grafických,{čárka na začátku řádku}<co> znaků, kterým říkáme písmo. Naše písmo je hláskové psané tzv. latinkou.

,Postupně se ustálily zásady, jak se mají mluvené projevy písmem zaznamenávat. Souboru těchto zásad řikame pravopis.

,Pravopis rozlišuje slova a slovní tvary, které v mluvených projevech znějí stejně (vír x výr, plod x plot). Dává nám možnost poznat, jak je slovo utvořeno a cjaké jsou vztahy je jednotlivých větných členů.

.,Bezpečné ovládání pravopsis{ín|ń}ých pravidel patří k požadavkům jazykové kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna prah Praha 1992, s. 132


Moliér Lakomec

Autor píše v této hře o lakomci, který je tak lakomý, že nešetří pouze na sobě, ale i na svých dětech a to je tématem tohoto díla. Ideou je ukázat lidem, jak strašné je mít ve svém okolí chamtivce a proto je lepší nestát se jím. Námětem této hry bylo setkání s nějakým velmi lakomým člověkem.
Kompozice je hlavně chronologická. Kniha má rámec a tím je chamtivost, která procházý celým dílem, od začátku až do úplného konce. Kniha se dělí na dějství a výstupy.
Jazyk je hovorový, někdy až nespisovný. Každá postava má svůj charakteristický jazyk, používá často nějaký výraz.
Shrnutí: kniha se lehce a rychle čte, protože autor užívá krátké věty a srozumitelný jazyk. Hra je zábavná i přes to, že je poměrně stará. Lze ji aplikovat i na dnešní dobu, což poukazuje na to, že se neměníme.


Stalo se...

Stalo se, že jsem jako každý den stála na zastávce, a čekala na ten správný autobus a už mi začínala být zima. Konečně přijel, pár lidí vystoupilo, já nastoupila, autobus se rozjel a dokonce se i zavřely dveře. Dívala jsem se z okna a najednou se mi do podvědomí vedral ženský hlas: „A víš, proč blondýnky lezou v supermarketu po zemi? Hledají nízké ceny.“ Probrala jsem se z přemítání o nesmrtelnosti brouka a otočila se za hlasem. Spatřila jsem dvě brunetky, které se viditelně dobře bavily. Okamžitě jsem si taky vzpomněla na jeden vtípek – Proč jsou vtipy o blondýnách tak krátké? No přece proto, aby je pochopily i brunetky.

Musím říct, že netuším, co všichni na nás blondýnkách mají! Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo rozeběhnout se proti zrcadlu (Co se stane, když se dvě blondýnky rozeběhnou proti sobě? Rozbije se zrcadlo.) a v supermarketu se plazím po zemi jen v případě, že mi něco malého upadne na zem a rozhodně pod regály nehledám nízké ceny.

I já se sice těmto vtipům někdy zasměji, ale stejně mám radši například ty o mužích, policistech, Pepíčcích či brunetkách.

Mimochodem víte, proč mají blondýnky na nohavicích od kalhot přidělané hodinky? Protože chtějí kráčet s dobou. Myslím, že tento vtip charakterizuje touhu většiny žen (nejen blondýnek) a pravděpodobně i mužů. Snad každý chce aspoň někdy „kráčet s dobou“. Vždyť kdo z nás lidí si dnes dokáže představit život nejen bez počítačů, televizí a mobilů, ale i kuchyňských robotů, ledniček, výtahů.

Zkrátka a dobře – měli bychom si přiznat, že blondýnky jsou často velmi podceňovány (Vy se ještě budete divit, až překonáme strach z myší a pavouků a objevíme na podlaze nízké ceny.) a trapné narážky na jejich nízké IQ jsou opravdu nepravdivé. (Jen si vzpomeňte na film Pravá blondýnka, v němž se hlavní hrdinka nejen dostala na prestižní Harvard, ale podařilo se jí ho i dokončit, a to za podpory celé školy.) Můžete si být jisti, že se nikdy nedostanete do situace, kdy se vás blondýnka zeptá, kolik je hodin, a po vaší odpovědi odvětí: „To je divné, ptám se na to už celý den a vždycky dostanu jinou odpověď.“ Většina z nás má totiž IQ vyšší než auto bláta a houpací kůň dohromady. Opravdu! Blondýně přece můžete věřit...


Radek Opleštil, II. G
15. 10. 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Soumrak bílého muže>

Především musíme v článku oddělit dvě zcela odlišná vlákna, která jsou v článku proplétána do podoby jakési apokalyptické vize „Soumraku bílého muže“.
Prvním vláknem budiž pozoruhodné sexuální chování „západních“ žen. Zde bych rád vypích skutečnost, že paní Kholová zde soudí na základě svých osobních zkušeností s uvažováním moderní „západní“ (zde konkrétně české a švédské) ženy, nelze si však dělat komplexní obrázek o situaci z vyprávění dvou kamarádek.
Především je nutné rozlišit, zda-li má paní Kholovou popisované sexuální chování krátkodobý či dlouhodobý charakter. Stojí totiž za úvahu, jestli ženy skutečně touží po popisovaném modelu Araba (jako nositele starosvětských hodnot) a „osmahnutého“ jižana jako skutečném ideálu partnerského života, či jako po sexuálním „výletu do exotických zemí“. Sexuální „výlety“ nejsou ničím zvláštním a existují ve všech časech a u obou pohlaví. Exotické ženy jsou pro západního muže stejně zajímavé jako exotičtí muži pro západní ženu (o tom můžou svědčit např. i výsledky Miss world). Vyhledávání partnera jiné národnosti či jiné rasy je přirozené, protože geneticky vzato má jedinec s nejpestřejší genetickou výbavou průměrně vyšší šanci na přežití. A tohle naše pudy moc dobře vědí.
Pokud žena v exotickém „machovi“ hledá dlouhodobého partnera, je i celkem možné, že, jak píše paní Kholová, v něm hledá právě onu starosvětskou dvornost a rytířskost. Psychoanalyticky vzato je rytíř stále populárním archetypem ideálního muže, nicméně se jeho role v západní společnosti pomalu vytrácí nebo transformuje. Porovnejme „princezničky“ a prince z klasických pohádek jejichž kořeny vezí snad ještě v 19. století a moderní hrdiny a „hrdinky“ 3D pohádek a sci-fi a fantasy filmů a knih. Zatímco Šípková Růženka spí někde ve věži a čeká až si ji princ po usmrcení nekonečných zástupů saní a kostlivců „vyzvedne“ a po cestičce z růžových květů dovede až do její nové překrásné komnaty ve svém paláci, princezna Fiona z animovaného filmu Shrek bez mrknutí oka zmlátí bandu Robina Hooda na hromadu a princezna Leia z Hvězdných válek si cestu ze své „věže“ prostřílí sama. A muži? Ti jim spíše sekundují. Časy se mění a psychoanalýza tomu dává za pravdu.
Přirozeně se ale vyskytují výjimky z pravidla a je dost možné, že mezi tyto výjimky můžou patřit i přítelkyně paní Kholové. Ty však nestačí na sepsání objektivního článku.
Druhým vláknem budiž popularita a úspěšnost „nebílých“, kteroužto paní Kholová označuje za jednu z předzvěstí „ Soumraku bílého muže“. K tomu můžu snad jen napsat, že pokud je desetina Američanů černá, tak je přirozené, že i desetina všech celebrit, politiků, vůdců atp. bude černá (dřív tomu kvůli rasismu a izolaci černého obyvatelstva tak nebylo, ale se zrovnoprávněním a zpřístupněním vzdělání a pracovních příležitostí se tato situace začíná měnit, nejde tedy o konec bílého muž ale návrat černého muže). To je prostě statistika a není čemu se divit. Nevyrovnanost bílých sportovců např. v paní Kholovou zmiňovaném fotbale je irelevantní, protože bílý muž prostě nemá k fotbalu ideální fyzické dispozice. Naopak např. v hokeji bychom černocha hledali špatně. Stejně tak v gymnastice, hodu oštěpem, kladivem atp. Tyto disciplíny obsazují především běloši. Fyzické dispozice každého leží prostě jinde.
Celkově bych zhrnul článek paní Kholové jako sice zajímavý, ale zbytečně populistický. Autorka přehlíží důležitá fakta za účelem vytváření jakési senzace.


Slohová práce školní

Eva Procházková 12. ledna 2006
2. C

Témata:
Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
Kalamita (Volný stylový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno (Volný stylový útvar)
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Abeceda dnešní společnosti
Je zřejmé, že se společnost během několika málo let změnila. To si jistě uvědomuje každý. Ale tu změnu už také každý člověk vnímá jinak. Někdo říká, že se společnost změnila k horšímu a jiný je strašně rád, že žije v tomto světě, a za nic by neměnil. Od našich rodičů určitě každý slyšel: „Za našich mladých let jsme si to, co děláš nikdy nedovolili, neměli jsme tolik možností, jako máte vy mladí dnes, také máte všechno jednodušší….. Ale naši rodiče to určitě slyšeli od svých rodičů a oni zase od svých……
Možná to máme snažší, máme určitě více možností. Ale za jakou cenu? Kdyby jsme nebyli drzí, ale stydliví, kam bychom to dotáhli?!
Elektronika ovládla svět. Neznám nikoho, kdo by doma neměl televizi, rádio a mobil. Téměř každý už má počítač, video nebo DVD přehrávač. Mě osobně se nelíbí, když sedí lidí půl dne u televize nebo u počítače, nebo když si kupují nejnovější typ mobilu.
Mobil mám asi pět let (bez fotoaparátu, není barevný, je jednoduchý) a používám ho hlavně, abych věděla kolik je hodin. Normálně mi ležel doma, když jsem přišla ze školy, tak jsem se podívala, jestli mě nikdo nesháněl. Ale poslední dva roky ho nosím u sebe, protože přítel chce vědět, co se mnou děje. Počítač sice v pokoji mám, ale ani nevím jakou má kapacitu, a co v něm všechno mám. Někdy si na něm sestra hraje hry a já ho někdy použiji na přeložení slovíček z anglického nebo německého jazyka. Když už se podívám na televizi, tak to jsou zprávy, ale stejně si radši přečtu noviny. K Vánocům jsme dostali DVD přehrávač. Viděla jsem čtyři filmy. Nejvíce ho používá tříletá sestra, která chce alespoň 5x za den pustit Maxim Turbulenc. Aspoň nezlobí, ale doufám, že neskončí tak, že bude celý hodiny sedět u počítače.
Když přijde víkend, tak mnozí lidé si sednou k televizi. Mě to nebaví, zdá se mi to zbytečné. Vezmu radši běžky a vyrazím do terénu, jdu fotit, sáňkuju nebo jen tak se sejdem s přáteli a popovídáme si. Vždyť je tolik užitečnějších a zábavnějších věci, které se dají podniknout.
Kácejí se lesy a zastavují se. Na Zemi je čím dál tím méně místa. Staví se paneláky, továrny….. Výpary z aut, továren, domácností škodí životnímu prostředí. Země se globálně otepluje, zvyšuje se hladina moře, jsou častější záplavy, tornáda, zemětřesení i vlny tsunami. A podle mě jednou doplatíme na to, jak se k přírodě chováme.
Dalšími problémy dnešního světa jsou náboženství. I když jsem křesťanka, tak si myslím, že náboženství nám berou určitou svobodu. Církev je proti sňatkům homosexuálů, proti potratům….. Souhlasím s tím, že jsou proti eutanazii. Ale každý má možnost se rozhodnout podle sebe a homosexuálové jsou úplně normální lidé. Kvůli náboženství jsou i války. Vznikají různé teroristické skupiny. Fanatik přijde do obchodu plného lidí, odpálí bombu, kterou má na sobě a věří, že se dostane do ráje.
Dalším problémem jsou také nemoci. Objevují se úplně nové, na které nejsou léky, neví se ani, jak se rozšiřují, jak se přenáší. Hodně velký problém je i toxikomanie a prostituce a s nimi spojené nemoci (AIDS, hepatitida…)
Až budu mít děti, tak nechci, aby moderní technice propadli, ale bránit jim v tom nebudu. Dnes je potřebné umět zacházet s počítačem. Žiju ráda na vesnici a do města by mě nikdo nedostal. Možná bych chtěla žít v jiné době, ale každá doba má své dobré i špatné stránky. Kdyby se lidé chovali, tak jak mají a nenechávali se ovlivňovat, tak by se spoustě problémům dalo zabránit. Hlavně jsem ráda, že mám kolem sebe lidi, s kterými si rozumím.

Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) Moderní elektronika
 b) Svět u nás doma
 c) Volný čas
 d) Životní prostředí
 e) Náboženství
 f) Nemoci
III. Závěr


Zuzana Holubová
4. 11. 2003

1. písemná práce
Lhostejnost
(vypravování)

Osnova: 1. Úvod
2. Stať: a) první pohled
b) Martinův názor
c) první rozhovor s Gertrůdou
d) Martinovo hodnocení
e) druhý rozhovor s Gertrůdou
f) cesta domů
3. Závěr

Přišlo září. Po nenáročných prázdninách jsem poprvé vešel do nové školy. Mezi nový kolektiv. Poprvé jsem přišel na Gymnázium.
Hned jak jsem vstoupil do třídy, tak jsem uviděl tu nádhernou osobu. Jmenovala se Gertrůda. Připadala mi jako nejkrásnější bytost pod sluncem. Ani se na mne nepodívala.
Sedl jsem si ke kamarádovi ze základní školy, který mě neměl moc v lásce. Byl jsem malinko prostorově výraznější a tudíž mi nebylo pomoci od mého tělesného pachu. Začal jsem s ním rozebírat onu přenádhernou osobu. Říkal jsem:„Nic tak krásného jsem v životě neviděl.“ Odmlčel jsem se. Martin, můj spolusedící, povídá: „Co to meleš? Takova držka. Vždyť je tlustá jak moje babička. Vlasy má jak politý vojelem a když jsem se jí na chodbě ptal, kde je 1. B, protože jsem si myslel, že je to učitelka, začala něco mlít, že jí ani nebylo rozumět. Umíral jsem smradem, protože jí nechutně táhlo z huby.“
Řekl jsem si, že už se s Martinem nebudu dál bavit a půjdu lépe poznat Gertrůdu. Přešel jsem k ní a povídám: „Ahoj, já jsem Kryštof.“ Otočila se na mě a ušklíbla se. Její úšklebek jsem ignoroval a dál jsem mluvil:“ Z jaké ZŠ sem přicházíš?“ Snažil jsem se jí zaujmout svým ladným prohrábnutím vlasů. Odpověděla mi: „Co je ti do toho, ty pako?“ Asi jsem něco udělal špatně!
Odkráčel jsem si tedy sednout zpět k Martinovi. „Ty balíš tu zrůdu? Koukni se na ní prosím tebe. Vždyť váží nejméně tři metráky, vohoz má nejspíš po svym pradědovi a knírek jak můj fotr, ale je fakt, že byste se k sobě hodili.“
Snažil jsem se Martinovy řeči nevnímat a odešel jsem znovu „na lov“ za Gertrůdou. Zkusil jsem to trochu jinak: „Gertrůdo, na první pohled jsem se do tebe zamiloval. Vysílám k tobě lechtivé úsměvy, tak jak je možné, že si se na mne ještě ani jednou neusmála? Proč?“ „Ježiš ty seš debil. Co si o sobě sakra myslíš?“ Její otázku jsem ignoroval a spustil jsem: „Miluji tě, krásko.“ Odpověděla: „Ale já tebe ne!“
To mě umrtvilo. Klesl jsem k zemi. Po chvíli začalo zvonit. Mé první zvonění na tomto gymnáziu. Odkráčel jsem tedy do své lavice a pln úsměvu jsem se snažil alespoň malinko vnímat co ta učitelka, které bych doporučoval jít už dávno do důchodu mluví.
Poté co zkončila hodina jsme měli jít domů. Jelikož má cesta domů byla krátká, rozhodl jsem se, že se půjdu projít a pokusím se dostat z toho strašného šoku. Gertrůda mě nemiluje!!! Celou mou procházku mě napadali hrozné myšlenky. Vešel jsem na Nuselský most. A vtom mi „přecvaklo“ v mozku. Zabiju se a skočím z mostu. Alespoň si Gertrůda uvědomí, že mě neměla odmítat.
Jenže jak jsem tak šel, došlo mi, že na to nemám a raději se pokusím přijít na to, jak Gertrůdu okouzlit.


Láska až za hrob

Osnova:

I. Náhrobek

II. a) Nejkrásnější, nejsmutnější

b) Prapodivné setkání

c) David a jeho bohyně

d) Výročí

e) Poslední slova

f) Nenech mě samotného

g) Vysvobození

III. Navždy spolu

Všude bylo vedro k padnutí, jen na hřbitově vládl nezvyklý chlad. Za vysokou břízou byl hrob, jehož náhrobek upoutával pozornost všech lidí, kteří zašli na temný konec hřbitova s touho vidět něco zvláštního. Z náhrobku pozorovala okolí tvář mladé dívky na fotografii. Byla velmi šťastná. Její úsměv byl tak krásný, jakoby neznala nic jiného než lásku a štěstí. Před jejím hrobem stál chlapec a smutně se díval na náhrobek, v jehož záhlaví stál vyryt citát: „Kdekoli budeš, budeš-li naslouchat, najdeš mě vedle sebe.“

Tomu klukovi bylo asi osmnáct let. Stál tam sám ve stínu lípy a v ruce držel kytici kopretin. Hladil je a na ruce mu kanuly slzy. Já jsem stála v pozadí a ze zvědavosti jsem ho pozorovala. Stál tam snad tři hodiny, ani jednou se neotočil, ani jednou se nepodíval jinam, než na tvář té dívky. Byl nádherný a mně se zdálo, že jsem snad hezčího kluka neviděla. Zdálo se mi divné, že takový pěkný kluk není raději někde na koupališti, kde by ho jistě obletovalo hejno holek, a že tu stojí a padají mu slzy. Když jsem se podívala na jeho ústa, všimla jsem si, že si s někým povídá. Jenže nikdo tam nebyl. V tu chvíli jsem si uvědomila, komu jsou slova určená. Té, která věčně spí. Šeptal něco, ale já mu nerozuměla. Až po chvilce vzlyk zesílil v jeho vlastní slova: „Proč jsi mě opustila?“

V tu chvíli jsem měla sto chutí se ztratit a nebýt svědkem té hrozné chvilky. Náhle položil květy, otevřel lucerničku a zapálil svíčku v ní. Vyndal z džín kapesník, otřel slzy a v tom mě spatřil. Na chvíli se jeho modré oči zastavily na mně. Byl to krutý a zlý pohled. Pak na mne promluvil, jestli něco potřebuju. Nezmohla jsem se na nic. A tak se znovu zeptal. V tom jsem se rozbrečela. Šel ke mně a řekl jen: „Nebreč, život je zlý a krutý!“ Dovedl mě k lavičce a půjčil mi kapesník. Chtěla jsem mu pomoci, ale on začal zkracovat tu chvíli. Konečně jsem ze sebe dostala pouhé: „Promiň, já nechtěla.“ „To nic.“ odpověděl a začal mi vyprávět svůj příběh

Jmenoval se David. Poznali se na diskotéce. Líbila se mu, a tak pro ni šel. Tancovali spolu a poté ji pozval na víno. Připadala mu jako bohyně, kterou mu seslal Bůh. Povídali si a on ji doprovodil domů. Druhý den byli na koupališti. Tam se poprvé políbili. Po půl roce se spolu vyspali. Nastalo období plné hezkých dnů. Jen jednou se pohádali, ale netrvalo dlouho a byli zase usmíření. Chodili na procházky a do divadla. Půjčovali si věci, proto jim začali říkat manželé. Když mi o tom David vyprávěl, oba jsme plakali. Kvetoucí lípy byly svědky naší rozmluvy. Bylo hrozné vidět kluka plakat.

Když jí bylo šestnáct let, chodili spolu půl roku. Oslavovali to s kamarády. Zrovna byli na chatě a šli se vykoupat. Milování ve vodě bylo krásné. Celou noc pak leželi vedle sebe a plánovali budoucnost. Ráno kamarádi odjeli a oni zůstali sami. Snídali spolu v trávě. Cítili se moc šťastně. Večer se rozhodli, že se vypraví na diskotéku. Lidé o nich říkali, jaký je to pěkný pár. Líbali se často, jak jen to šlo. Po zábavě si sedli každý do jiného auta. Naposledy se políbili a pohladili.

David přijel domů a šel si lehnout. Uprostřed noci mu volali z nemocnice, že si zraněná dívka moc přeje s ním mluvit. Celou cestu do nemocnice utíkal. Vešel do nemocničního pokoje, kde ležela na lůžku. V jejích očích byl utrápený pohled, který on nikdy nezapomene. Jen krátce otevřela oči a řekla: „Moc tě miluju a nechce se mi od tebe. Měla jsem vás moc ráda tebe i rodiče. Nos mi na hrob květiny a nikdy ho nenech prázdný!“

Zemřela až k ránu na těžké krvácení. „Stál jsem tam na chodbě a plakal. Každý den jsem si pak vyčítal, že jsem ji pustil autem samotnou. Nechci vidět lidi. Je to už rok a ty jsi první, s kým mluvím. Prosím tě, nenech mě samotného. Děkuji ti“ ukončil tragický příběh.

Ještě několikrát jsme se viděli, než odešel na vojnu. I pak jsme si psali. Tak plynul čas. David má teď na hrobě každý den květiny ode mne. Je to měsíc, co se sám zabil v autě.

Všichni říkají sebevrah, ale já vím, proč to udělal. Bylo to vysvobození. Zůstala jsem sama. Všude je vedro k zalknutí, jen na hřbitově je chlad. Sedím tu s kyticí v ruce a na jejich hroby mi padají slzy. Oni jsou navždy spolu. Tak tam sedím a povídám si s nimi a vím, že jsou se mnou.


Bendová, V.B, 07/08
3.října
Vypravování – reprodukce textu

Příhoda z prázdnin
V příběhu jsme se dozvěděli že Petr neuměl plavat ale stejně šel do vody. A když tam vlezl tak se začal topit. Ale naštěstí hned kousíček byli kluci a když zaslechli volání o pomoc. Tak rychle utíkali aby ho hned zachránili. A potom o Tomašovi říkali že to je velký zachránce.


O arogantní sově:
Pýcha předchází pád
Jednoho tichého večera seděla sova na větvi. Pořád si říkala jak je moudrá, chytrá, nezranitelná a že ji nikdo nemůže ohrozit. Stále to někomu vnucovala a ostatním zvířátkům v lese se posmívala "Ha, vy jste tak hloupá, bezmocná a ubohá, nesaháte mi ani po kotníky.“. Největší objeti byli malý živočichové jako jsou myšky, krtci, hraboši i mravenci. Ale už nepomyslela na to, že má velkého protivníka, orel skalní a jeho početná rodinka bydleli nedaleko ve skalním údolí. Když už byla sova tak pyšná, že si dovolila posmívat se úplně všem dokonce i nebezpečnému orlu skalnímu a jeho rodině, dokonce i přes varování táty orla, sova pokračovala ve svém urážení. Po několika dnech toho měl táta orel už dost, naštval se a vzal sovu do svých obrovských pařátů a “flákl“ s ní o zem. Po pár hodinách sova podlehla svým zraněním. A z toho vyplívá pýcha předchází pád.


Tragédie Romea a Julie
(Shakespeare)

Přestože má tato slavná divadelní hra romantické prvky a děj točící se kolem lásky, Romeo a Julie je řazena do Shakespearových tragédií. Je tomu tak, protože osudový vztah mezi nevinnou Julií a láskou – proměněným Romeem dospěje k dramatickému a tragickému konci.
Shakespeare zřejmě chtěl do úst čtenáře (nebo diváka) vložit mnoho otázek; Romeo a Julie překonají tolik překážek, dokonce jsou zavrhnuti svými rodinami, aby skončili mrtví?
Jak asi bylo Julii, když se vzbudila a zjistila, že její milovaný Romeo se zabil jen a jen kvůli ní? Jak se cítila, když si uvědomila, že život bez něj je propast bez dna? Jak velká byla bolest, když si zabořila kudlu do prsou?
Psaná velice archaickým jazykem a složená z přímé řeči i sonetů, Shakespeare dosáhl svého cíle touto hrou, o odvážných milencích: čtenář stojí nad těly Romea a Julie, a ptá se na jedinou otázku. „Proč?“


Odborná úvaha
(školní písemná slohová práce)

Můžete volit buď mezi úvahou populárně-naučnou s publicistickými prvky, nebo úvahou s prvky výkladovými (na pomezí textu populárně-naučného a vědeckého). Své pojetí uveďte níže k vybranému tématu.
 Témata:
Jak se bránit manipulativním postupům masmédií
O trč. osobnostech (či dokonce celebritách) v našem showbyznysu
Možnosti mého budoucího uplatnění ve zvoleném vědním oboru
Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince

Číslo vybraného tématu: 2
Druh úvahy: úvaha s výkladovými prvky

První otázky, které by nás mohly napadnout jsou Co dělá osobnost osobností? Jaký je rozdíl mezi osobností a celebritou?
 Pomineme-li první význam slova osobnost, jakož osobu vlastností jedince, označuje tento pojem řekněme inteligentního člověka s velkým charismatem, který dělá velké, záslužné, odvážné nebo obdivuhodné činy. Ale neodporují si tyto vlastnosti s touhou po slávě a pozlátku, marnivostí a touhou po penězích, už jsou typické znaky právě u tech tzv. osobností show byznysu? Tyto osoby, považující sam sebe za osobnosti, pro mě osobnosti nejsou. Jsou to celebrity a to s tím prvním významem slova osobnost, dle mého názoru, vždy nesouvisí.
 Celebrita je člověk, který v podstatě nic nedokázal a přesto se stal slavným. Typická „továrna“ na tyto lidi je tzv. reality show. Opravdu chceme, aby člověk, který se stal známým jen díky tomu, že bydlel v domě, dělal tam věci co normálně děláme my a byl při tom natáčen, byl vzorem (osobnost by měla být vzorem) pro mládež nebo dokonce pro celou širokou veřejnost? Problém je v tom, že se opravdu nejedná osobnost, jenomže společnost uměle vytvořila podmínky k tomu, aby se za ní byla v určitých podmínkách považována.
 O tomto uměle medializovaném člověku, celebritě, tedy můžeme číst v každém „pochybném“ deníku a slyšet o něm v dopravních prostředcích. Ale proč? Co vede lidi k tomu, aby se zajímali o jiné, často nevýznamné osoby? Je to znuděnost vlastního života? Možná.
 Z toho všeho co jsem napsal vyplývá můj názor, že si tyto lidé nezaslouží tolik pozornosti, které se jim dostává, protože jako lidé --- ---- jsou často malí.


Tato postava je plnoštíhlá, střední velikosti, mužského pohlaví má prohnutá záda a vystouplé půlky. Rovné vlasy které sahají až po shrbená ramena. Velké oči a zářivý úsměv vzbuzují dojem, že jde o komika. Má velice dlouhé prsty vůči svým kratším rukám. Nohy má u sebe, až moc. Boty jsou nezvykle krátké.
Mně osobně se docela líbí (jako komik)


Ptáš se, jak se mi daří.

Osnova:

I. Úvod

II. Stať: 1. Vzpomínání.

2. Co nového v mém životě.

3. Co ty?

III. Závěr

Milá Evo,

dlouho jsme se neviděly, a proto jsem se rozhodla napsat ti dopis o tom, co se změnilo v mém životě.

Po našem posledním vstoupení v Mateřském centru jsem dlouho vzpomínala, co všechno jsme zažily. První setkání, první hra,... Císařův slavík. Pamatuji si to jako včera. Rozdělování rolí, zkoušky a první vystoupení. Hlavně okamžiky, při nichž jsem se neubránila smíchu. Jak krásně se mi leželo na císařských duchnách. Mohla jsem rozkazovat svým poddaným a hofmistrovi (Fidón!!!). Na konci velký bujarý potlesk. A opakované gratulace. I když to byly jen pohádky pro malé děti, moc jsem si to užívala. Nemohla jsem se dočkat další pohádky. Po dlouhých hádkách jsme se nakonec rozhodly pro pohádku O plakadlu, chechtadlu, zívadlu a třech malých princezničkách. Pamatuješ na vyrábění masek pro Evu? To bylo! Další velké ovace. Na „soustředění“ byla veliká sranda. Moc jsem vás s Evou obdivovala, jak jste nás uměly zvládnout. Ten příběh s ČERNOU DUHOU byl fantastický!!! O to víc jsem byla udivená, když jste nás s Evou jmenovaly svými nástupkyněmi. Nejvíc se mi asi líbil výběr poslední pohádky. Kocourek Modroočko. Byla to asi ta nejpropracovanější a nejbezvadnější pohádka, kterou jsi režírovala. Ještě dlouho jsem si přeříkávala různé dialogy, ale i monology. Škoda, že to muselo skončit.

Poté se stalo hodně věcí, které změnily možná celý můj život. Po prázdninách jsem šla na {název gymnázia}<priv>. Nastoupila jsem na školu plna očekávání a snů do budoucna. Je to tu jiné než na základní škole. Ale líbí se mi tady. S Evou se vídám pořád. Shodly jsme se, že kdybychom spolu nechodily na nějaký kroužek, viděly bychom se už jen málokdy. Proto jsme se rozhodly hledat. Eva (starší) nám psala, ale mi měly rozhodnuto. Přihlásily jsme se do dramatického kroužku při DDM. Hrozně jsme se těšily. Pro mě bylo veliké překvapení, že se zkouší v opravdovém divadle. Na začátku jsme jen poslouchaly, protože ostatní ještě dozkušovali hru Žena v trysku století. (Je to komedie odehrávající se v šesti různých dobách) Premiéra byla úchvatná. Potom jsme se všichni společně začali domlouvat, co bychom měli hrát dál. Pan Adam, náš režisér, přinesl nějaké scénáře. Skoro hned jsme se všichni shodli na komedii Rozpaky zubaře Svatopluka. (celý děj se odehrává v prostředí zubní ordinace) Já budu alternovat roli Janičky, sestry zubaře Svatopluka. S Evou se budeme střídat v roli pacientky Špalkové. Jsem zvědavá, jak mi to půjde. Určitě se ti s Evou ozveme, jestli bude premiéra.

A jak se daří tobě? Líbí se ti v {město}<priv>? Potkáváš někdy Evu, Evu nebo Evu? Hrozně ráda bych tě někdy viděla. Myslím, že Eva také. Těším se. Prosím napiš.

Tvoje S láskou Eva


Svačina

Bylo právě 8:00, školní den začínal. Žáci základní školy seděli poslušně v lavicích, byli dobře naučeni a vyčkávali v tichosti na příchod paní Uučitelky, tak takhle takováhle idylka v naší třídě rozhodně nebývala.

Vždy když jsem procházela chodbou už jsem slyšela hlasy a výkřiky našich hlučných jedinců. Alespoň jsem vždy poznala zda jdu správným směrem. Ve třídě poletovaly nejrůznější předměty, odpadky, ale převážně tedy svačiny. Při vstupu do třídy jste si museli dávat pozor, kde co lítá, abyste to třeba neschytalai, jako paní Eva. Spolužáci si házeli u dveří s jablkem. Ona to nespozorovala a jablko ji dalo pořádnou šlupku. Otočila se a odešla. Do konce hodiny jsme zůstali sami. Po zvonění, jsme p pořád ještě zaražení co se stalo a jaké to bude mít následky jsme odešli na další hodinu. Paní Eva se už do naší třídy nikdy neodvážila. Z toho d milé děti vyplývá, že svačina není na hraní.


Chorvacko – Kožino 28.8.2010

Ahoj babi a dědo

dojeli jsme v pořádku kromě toho že máma nabourala. U moře je krásně a moře je teplé. Plavou tam krásné rybi. Pak jsme jeli nakupovat do Zadaru. Je krásné počasí. Mějte se krásně

Ahoj babi těším se na vás.

Vaše

Eva

P. S. pozdravuj všechna zvířata.


Slohová práce školní
23. května 2006
Martina Gregorová, II. C

Lavička v parku
Jakmile ráno vykoukne slunce vyrazím se projít do parku. Pozoruji ptáky štěbetající ve větvích, motýly barevně plující vzduchem i včely a jiný hmyz omámeně poletující nad pestrými květy. Rozhlížím se kolem sebe. Letmým pohledem přelétnu šplouchající hladinu nádrže i stromy šustící ve větru, až můj zrak zakotví na staré lavičce.
S nehraným zájmem se k objektu přiblížím. Je posetá mnoha suky, zapadaná listím z vrby sklánějící se nad ní, ale přesto má své osobité kouzlo. Popraskané dřevo už muselo prožít spousty krutých zim i hřejivých lét. Vypadá staře, opotřebovaně, vrásčitě. Spolkla jistě mnoho tajemství. Zažila nově se rodící lásky, rozchody, veselé oslavy i smutné a srdcervoucí hádky.
Něžně přejedu prstem po nápisech vyrytých do opěradla. „Terezka má láska“ stojí tam, nebo „Petr a Hanka = VSL.“ křičí do světa nápis. Písmenka žlutě vystupují z tmavého dřeva a lákají kolemjdoucí.
V paměti má určitě vryté bohaté zásoby příběhů. Představuji si lidi, které musela spatřit. Osoby putující do světa s touhou po poznání. Muže, ženy a děti výskající ve vodě, dokonce i tuláky, kteří úplně na dně hledali pouze jednodenní nocleh.
Chtěla bych umět odhalit její tajemství. Znát všechny příhody, kterým dělala němého soudce. Přála bych si, abych mohla alespoň na jeden týden být tím ztrouchnivělým kusem dřeva. Tak opuštěná a přesto nikdy sama. Lidé na ní pláčou, smějí se, svěřují se jí. Nikdo od ní neočekává radu, ale je všemi milována.
Se zadumaným úsměvem se otočím na patě a vyrazím domů. Chápu její kouzlo. Jen nevím, je-li způsobené jí samotnou, nebo tichou vrbou obímající ji svými šlahouny a chránící její útlé tělo silným kmenem. Možná to jednou zjistím. Třeba budu potřebovat vyslechnout a pozná i mé skryté tajemství. Uvidíme…
OSNOVA:1) Úvod: Objev
 2) Stať: a) Zadumání
 b) Zkoumání
 c) Přemýšlení
 d) Fantazírování
 3) Závěr: Pochopení


Téma: Cestování

Osnova: 1) Vstávání

2) Možnosti dopravy

3) Cesta

Ranní rozcvička

Večer si budík obvykle nastavuju na šestou. Ráno budík přesně v šest nula nula spustí svou nemelodickou znělku. S prudkým probuzením budík utiším, ale okamžitě zalehnu zpátky. Vstávám doopravdy většinou až deset minut po šesté po opětovném probuzení šokem, kolik že už není hodin. Během půlhodiny pak musím zvládnout kompletní ranní přípravu do školy. Ještě dvě minuty před odchodem upíjím horký čaj a přikusuju něco k snědku. Odchod mi samozřejmě nikdy nevyjde, tak, jak bych si představovala.

Mám dvě možnosti, jak se dostat do školy. První možností je asi pět a dvacetiminutová jízda tramvají bez přestupu (což je ideální řešení) a druhou možností je popojet několik stanic jakoukoliv tramvají na Dejvickou, odtud na metro, popojet dvě stanice na Malostranskou, vydrápat se do schodů a jakoukoliv tramvají popojet další dvě stanice ke škole. Obě cesty jsou časově podobné. Ráno mám přesně vyhlédnuto, kdy mám odcházet, abych stíhala tu správnou tramvaj. Proč mrznout na stanici?

Z domu odcházím asi o minutu později a už v půli cesty vidím, že je zle. Běžím k prvnímu přechodu, který zvládnu celkem rychle a dokonce i na zelenou. S druhým přechodem je to horší, ale i ten zvládnu celkem rychle. Dobíhám k samotné tramvaji a mám obrovskou smůlu. Řidič s posměšným úšklebkem na tváři zacinká a odjíždí. Já tiše soptím a snažím se ve vlezlém ranním chladu začíst do knihy. Další tramvaj je v nedohlednu. Když konečně nastoupím a po několika stanicích zase vystoupím na přeplněnou stanici. Desítky nevrlých lidí pospíjají za svými povinnostmi. Sbíhám ze schodů a koukám, že u eskalátorů je zase nacpáno. Přijdu blíž a nějaký kluk mi do ruky cpe papírek. Beru si ho a zvědavě prohlížím. Stalo se ze mně číslo 0010/1 Dejvická – Malostranská. Právě jsem se zúčastnila sčítání lidu v metru. Poctivě lístek převezu a předám. Do schodů nijak nespěchám, ale přeci jenom nestojím a nezírám. Pomalu se prodírám vzhůru, vezmu si dvoje noviny a pokračuju na tramvaj. Kupodivu Chvíli stojím na ostrůvku a prolistuju noviny, když to už mi přijíždí tramvaj. Kupodivu opět dvacítka. Jen zběžně se podívám na tramvaj a za předním oknem vidím stejného řidiče, tentokrát s otráveným výrazem. Takže nakonec mě stejně svezl, do školy jsem se dostala bez problémů a ještě jsem se zúčastnila sčítání cestujících.


K čemu je mladému člověku literatura?

 V dnešní době snadno dostupných informací v elektronické podobě se zdá, že literatura pro mladého člověka poněkud ztrácí na významu. Knihy již rozhodně nejsou jediným zdrojem informací ani jediným způsobem krácení dlouhé chvíle.
 Literatura je pro nás něčím, co nám slouží jako zdroj informací a zábavy, ale zároveň to pro nás může být i vyloženě citova záležitost a inspirace.
 Myslím si, že právě z hlediska zisku informací se význam literatury pro mladého člověka v dnešní době snižuje. Je přece o tolik snazší si hledané informace najít prostřednictvím internetu, než se pracně probírat regály v knihovně, kde dřív bylo nutné pročítat desítky stran různých publikací; teď stačí zadat hledané slovo na vhodném internetovém serveru, už je nesmírně výhodná vzhledem ke stále se zvyšující rychlosti každodenního života.
 Literatura jako zdroj zábavy je však i v dnešní době podle mě nenahraditelná. Osobně si nedokážu představit byť jen krátkou jízdu vlakem bez otevřené knihy. Je možné, že někdy v blízké budoucnosti budou knihy nahrazeny dokumenty uloženými v mobilních telefonech? Možná, ale rozhodně to ještě dost dlouho potrvá.
 Básně a literatura lyrického žánru pak tvoří víceméně samostatnou kategorii. Nelze přece srovnávat to, jak na nás působí přečtení brakového detektivního románu a přečtení Máchova Máje, že? Kvalitní literatura může velmi silně působit na naše city, a právě v tomto žánru mají knihy největší matiční. Je vůbec možné mít stejný zážitek z listování tištěnou básnickou sbírkou jako z prohlížení neosobního textového dokumentu?
 K literatuře člověk také nemusí přistupovat jen pasivně, jako čtenář, ale může se sám pokusit být kreativním autorem. Vždyť co jiného nám brání v tvoření literárních děl, než náš vlastní talent?
 Literatura tedy rozhodně má pro mladého člověka široký význam a využití, to jak k ní každý přistupuje je však veskrze individuální. To, co pro nás literatura znamená záleží jen na naší snaze a osobnosti.


Přeučil, Tomáš, kvinta, Gymnázium J. Seiferta

Ing. Martin Škudlík
Sevastopolská 17
100 00 Praha 10

Věc: Koncert školního sboru GJS, žádost o sponzorský příspěvek

Vážený pane Škudlíku,
již třetím rokem pořádá náš školní sbor koncert, kde je předvedena opera složená naším profesorem K. Loulou a studenty gymnázia Jaroslava Seiferta. Minulý rok uvedli novou operu „Desdemona“, která byla s velkým úspěchem reprízována. Poté byla uvedena premiéra opery „Tam Nahoře“, která byla taktéž velmi úspěšná. Celý sbor je veden K. Loulou, skladatelem, profesorem hudební výchovy. Ve sboru zpívají jak současní studenti všech ročníků gymnazia, tak již absolventi, kteří se dále věnují sborovému zpěvu. Sbor je vždy doprovázen hudebníky.
Tato školní akce se naposledy konala v prosinci loňského roku v kostele sv. Prokopa na Starém Městě – Josefově a byla hojně navštívena, zejména rodinami studentů a studenty jiných gymnazii a škol. Vstupné bylo jako obvykle dobrovolné.
Vzhledem k výši nákladů za pronájem kostela a doprovodu bychom si Vás dovolil požádat o menší finanční podporu – sponzorský dar na opětovné uspořádání obdobné akce v příštím školním roce.

V Praze dne 21. 2. 2006
S pozdravem
RNDr. František Novák,
Ředitel
Gymnázium J. Seiferta o.p.s.
Vysočanské náměstí 500
190 00 Praha 9


7. března 2006
Pavel Bobkov, 3.E
2. písemná práce
SKLADKA V SRDCI EVROPY
(fejeton)

Kde domov můj, kde domov můj! Zbytky jídla na lučinách. Vesnice se válí v špínách... Ano nedávno k nám do republiky přicestovalo pár kamionů, naložených krásně zabaleným odpadem s imaginární mašličkou a přáníčkem „pro naše sousedy“. Byly to jedny z těch klíčových kamionů. ty, které odhalily vše. Velká řada, která přicestovala a zase v klidu odcestovala před nimi zůstane neodhalená. Pro nikoho tady asi nebylo překvapením, že o odpadu, který jim ležel kousek od domovů, žačali mluvit lidé, nikoli páni celníci. Těm bezpochyby velice záleží na tom, co všechno se do jejích rodné republiky dováží. Ale ono to přece nejde, kontrolovat každý, každý druhý, ba ani každý desátý kamion, který tudy projede. Musí se přeci sníst kobliha, zapít se musí čajem. Musí se důkladně zkontrolovat posádka projíždějících aut, jež svoje majitele vezou třeba na dovolenou. A kdyby náhodou měl někdo z nich jiný než český pas, páni celníci rádi stráví nějaký čas ověřováním víz a všeho možného na ministerstvu. Pochopitelně. Vždyť co kdyby k naším drahým sousedům nechali odcestovat mezinárodního zločince, nikoliv mladého kluka, který si jede zalyžovat do Alp. Při tom všem zápalu, jsou rádi, když u hodného pana řidiče kamionu stihnou zkontrolovat a podepsat jeden či dva papíry a nechat ho směle vjet do republiky s pocitem prosperity a povedeného dne. Spokojenost je cílem. Máme tu další pár spokojených lidí. Jednoho německého vlastence, který asi dobře ví s čím nebo s kým sousedí jeho země. A jednoho pana podnikatele, pána, který dokazuje, že se peníze skutečně dají vydělat na čemkoliv a názorná ukázka je tomu důkazem.


Jednoho dne jsem se vzbudila a vykoukla ven z okna. Uviděla jsem ptáčky kteří si na větvi prospěvovali. Tak mě to nabilo energií. Šla jsem vyvenčit pejska a viděla jsem první sněženky. Potom jsem šla na takovou malou loučku a slišela jsem cvrlikání bročků a sníh už skoro nebyl vidět. Pak jsem přišla z venčení a řekla jsem rodičům jak je venku krásně. <img pták na stromě, slunce>


1. listopadu 2005
Veronika Křížová, 3.E
1. písemná práce
Zamyšlení - Život ve městě a na vesnici
(Úvaha)

Osnova: Úvod: Já a mé bydliště.
Stať: 1) Život ve městě.
2) Život na vesnici.
Závěr: Pochopení stěhujících se lidí.

Od mého narození žiji na předměstí Prahy. Za mého dětství mi mé bydliště připadalo jako malá vesnička, všichni obyvatelé se navzájem znali a zdravili se. Mohla jsem si hrát s míčem na ulici aniž by o mně maminka musela mít strach. Ovšem po pár letech se naše vesnička změnila. Začaly se zde stavět samé nové a luxusní domy a v těchto měsících se zde dokonce dokončuje stavba sídliště. Také čím dál častěji v okolí našeho domku potkávám mě neznámé tváře. Nabízí se mi proto otázky proč vlastně lidé utíkají z centra města téměř na venkov? Vždyť ještě do nedávna byla centra měst žádána. Co se změnilo? A je život na venkově lepší než život ve městě?
Dle mého názoru je život ve městě jednodušší z hlediska shánění potřebných věcí, zaměstnání, dopravy. Ovšem na psychiku člověka je určitě mnohem náročnější než pro venkovské obyvatelstvo. Ve městě je přece vše, co si jen můžeme přát. Obchodní centra se nám rojí přímo před očima a s jejich růstem přibývají pracovní příležitosti. Uznávám však, že vysněného platu se --- zaměstnanci jen těžko dočkají. Ale město není jen samý obchod a nákupní centrum. O firmy české nebo zahraniční také není nouze a nové pracovníky hledají téměř denně. Jsou tu přece i různé vzdělávají instituce a nakonec i samotná doprava potřebuje své zaměstnance. Musíme tedy uznat, že lidé v městech nestrádají. S bohatou nabídkou věcí a zaměstnání ovšem město přináší i o mnohem vyšší ceny než bychom mohli nalézt na venkově. Pro mě jsou do očí bijící ceny bydlení v centru města, ceny bytů nebo i samotných nájmů jsou rozdílné o několik tisíc, ne-li více. Ale to, kde na to má vzít třeba prodavačka ve velkém nákupním středisku, třeba i svobodná matka dvou dětí, to už nikoho nezajímá. Vždyť ta by za svůj plat zaplatila nájem ve městě, kde pracuje, ale kde má vzít peníze na obživu a děti vůbec?
Život na vesnici je beze sporu klidnější a méně chaotický než ve městě. Žádný ruch ulic ani aut. Naneštěstí život na vesnici nepřináší téměř žádné pracovní příležitosti a doprava v těchto končinách také vázne. Když chce rodina z vesnice nakoupit věci na Vánoce, musí si udělat celodenní rodinný výlet do vzdáleného hypermarketu, což stojí peníze. Život na vesnici určitě není jednoduchý, i v tom ohledu, že je zde málo škol a děti musí dojíždět do měst či okolních vesnic. A s tím jsou další výdaje pro rodiče. S nízkou zaměstnaností a malou vybaveností služeb zde nalezneme i nízké ceny jak obživy tak bydlení.
Snad proto se v posledních letech snaží lidé utíkat z měst, ale přesto ne moc daleko, a volí bydlení na předměstí. Pár kilometrů od centra Prahy, a přesto si mohou bez větších problémů užít klidný víkend na své zahradě hned vedle lesů a polí, daleko od ruchu velkoměsta. Z jedné strany jednání těchto lidí chápu, ovšem z druhé strany je pro mě bolestné dívat se na svou „rodnou vesničku“, jak se mění a čím dál více se přibližuje ku Praze. Tam, kde já si kdysi mohla v klidu hrát s míčem, si dnešní děti musí dávat velký pozor na projíždějící automobily. Měští řidiči stále někam pospíchají a to, že jim může do cesty vběhnout nepozorný capart, neberou v úvahu. Snad proto se tam, u nás, stává čím dál více nehod. Protože přece jen výchova v tomhle ohledu, pozornosti na silnici, se ve městě a na venkově liší. Doufám, že rodiče včas pochopí a začnou dávat na svou ratolest větší pozor a zahrnou do své výchovy i pravidla provozu na silnicích, i na venkově.


Elzár Bufié

Elzár Bufié byl cílevědomí muž a ve svélm volném čase sázel duby. Byl velice praktický a{čárka nahrazena spojkou a}<co> pečlivý, například při zašívání oděvů atd. Žil v písečné pustině s ovcemi a se psem, tudíž s nikým nemohl mluvit a byl velice uzavřený. Bylo mu 5 50 let. a Na svůj věk byl velice vytrvaný. Každý den vysázel kolem sto dubů a ty každý večer pečlivě vybýral. Když ho jednou navštívil pastvák poutník tak nepromluvil. Poté, když o poutnik odešel tak stále chodil s kovovou tyčí. Ta tyč mu sloužilila k dělání dir do země a do té díry házel semínka dubů. Když umřel tak poutník sázel duby místo něj dalších 30 let.


Kazda, Daniel, V. C, 07/08

23. října
Produkce textu
Osnova
1. Kohoutek na větvi
2. Sladký hlásek
3. Přátelský polibek
4. Kohoutkova lest
5. Kohoutek vyzrál na liškou

Jak kohoutek vyzrál nad liškou
Kohoutek vyleže na větev. A liška mu povída nebouj se mě. Liška na nej udělala sladký hlasek. A tak ho omamil. Dáme si přátelsky polibek. Kohoutek říka počkej cubidub břibjehnou psy. Psy tak si ho dáme jindy. Naschle


Bylo nebylo

„Pane doktore, už zase na mě mluví.“ řekla Helena.
„Co vám říkají?“
„Říkají, že jsem na tomhle světe zbytečná a že mě tu nikdo nepotřebuje, že mě nikdo nemá rád a že nikomu nebudu scházet, když ukončím svůj život a skočím z mostu. Myslím, že mají pravdu.“
„Ale jděte! Opravdu si to myslíte?“
„Už ani nevím, co si mám myslet. Jsem hrozně zmatená.“
„Doufám, že je nechcete poslechnout. Jak vůbec vypadají, vidíte je?“
„Vidím“
„A můžete je nakreslit?“
Helena odpověděla, že se pokusí a požádala o papír a tužku. Chvilku něco kreslila a vypadala přitom hodně nervózně. Pak podala papír doktorovi a řekla, že vypadají zhruba takhle. Doktor si obrázek prohlédl a položil ho na stůl. Nakreslila jednoduchý obrázek, který by mi zvládlo malé dítě. Bylo na něm cosi, co mělo červené oči a zelené tělo, žádné umění.
„Zajímavé, velice zajímavé.“ Odvětil doktor. „Jak často je vídáte?“
„Skoro každý den, dříve byli jen v mých snech, teď je vidím i ve dne.“
„Dělali ve vašich snech to samé, co dělají teď ve dne?“
„Ve snech mě jenom strašili, nemluvili o tom, že mám spáchat sebevraždu.“
„Zajímavé. Omlouvám se, ale už se s vámi musím rozloučit, uvidíme se zase zítra v obvyklý čas. Nashledanou.“
„Nashledanou, pane doktore.“
Pan doktor měl důležitou přednášku. Naštěstí byla ve stejné budově, kde vyšetřoval Helenu. Vešel do místnosti, šel na místo přednášejícího, srovnal si mikrofon a začal: „Promiňte, ale měl jsem sezení s jednou pacientkou. A právě o ní budu přednášet. Je to velice zvláštní případ. Jedná se o mladou slečnu, přišla ke mně před třemi dny, že slyší hlasy, které jí říkají, že se má zabít. Dokonce i vidí ty, co jí to říkají. Tady mám obrázek, je na něm nakreslená její představa. Dejte ho, prosím, kolovat. Vyhledal jsem i o pacientce nějaké informace. Tato slečna je malířka. Nikdo se ale o její umění nezajímá, takže není nijak zvlášť slavná, ale maluje celkem obstojně. Obrázek namalovala jednoduše, abych si myslel, že těmito představami opravdu trpí, ale tato pacientka žádnou nemoc nemá. Jen si vymýšlí své vidiny, aby byla zajímavá a aby byla středem pozornosti.“


Milý Adame. 7. listopadu jsme slavili 80 let školy. Nejdříve jsme si dali hodně práce s nacvičováním vystoupení. My jsme měli tělocvik a naše třída to zvládla skvěle. Potom jsme ještě pomáhali o něco mladším čtvrťákům. To jsme jím to zachránili protože vůbec nezpívali. Den před vystoupením se dělaly výzdoby a výstavy. To nebylo tak lehké. Potom v pondělí slavila naše třída. To se nám líbilo. Měli jsme tam hodně dobrot a místo učení jsme jedli a dívali jsme se na televizi. Sice jsme se jednu hodinu učili, ale to byl tělocvik, takže nám to nevadilo. Naopak jsme byli rádi že se můžeme trošku pohybovat. Divné bylo že místo o přestávku jsme běhali po třídě o hodinu a dívali se na televizi o přestávku. Měli jsme plný stůl slaných a sladkých dobrot, kluci přinesli šampáňa a paní učitelka upekla dort. Všem se to moc líbilo a dlouho budou vzpomínat na to krásné vystoupení a my na to jak jsme se neučili. Klidně by jsme si to moc rád by chom si to zopakovali.

Ahoj Adam


Daniel Prouza, 1. E
25. 2. 2004

2. písemná práce
Bílá vrána
(Charakteristika)

Osnova: 1) Ůvod
2) O Johnovi
3) O jeho životě
4) O jeho vzhledu
5) Závěr

Nyní vám povím o jednom nevšedním obyvateli našeho malého městečka Panama, jehož postava je pro všechny zdejší obyvatele zahalena rouškou tajemství a strachu.
John Dillinger žije nedaleko za městem na kopci ve svém dřevěném kutlochu s děravou střechou. Je to osoba, kterou zde nikdo neznal, nikdo s ním nekomunikuje a každý se mu raději vyhne. Jen zřídkakdy ho můžete zahlédnout ve zdejší putyce, a to vždy samotného, sedícího v zastrčeném rohu místnosti, kde pomalu usrkává svoje černé pivo. Štamgasti se už dávno odnaučili zvát Johna na panáka, na partičku karet, a nebo se jakkoliv jinak pokoušet o konverzaci s ním. Nemělo to cenu. Veškeré nabídky odmítal zlostným zavrčením nebo temným pohledem.
John je zkrátka samotář, který společnost odmítá, a který se všem osadníkům vyhýbá obloukem. Nikdy ho nikdo neviděl se s nikým bavit. Lidí se štítí stejně, jako oni jeho. Nemá rodinu, přátele, a ani jedna žena o něj v životě nezavadila. Nikdo z Panamy nebyl ani u něj doma. Lidé se tomuto místu vyhýbají, jako prokletému zámku. Možná by vás mohl zajímat jeho věk, ale ani na to nedokážu odpovědět. Může mu být stejně tak třicet, jako padesát. Jeho vzhled dost možná poznamenala jeho otupující práce, kterou vykonává. Jeho rodiče nikdo nezná a nikdo ani neví, jak se ve městě vzal a odkud přišel.
Nikdo ve městě si z něj však, kvůli jeho samotářské povaze, nedělal legraci. Ba naopak. Lidé ho zde drží v tajemné úctě. Z jeho postavy jde strach. Děti před ním utíkají, dospělí si ho nevšímají. Možná, že se snaží svým vzhledem odpuzovat, spíš se ale tak narodil a vyrostl. Jeho postava je na zdejší poměry nebývale vysoká. Přesahuje většinu obyvatel o dobrých dvacet centimetrů. Jeho tajemný vzhled upevňuje dlouhý černý kabát, sahající až na zem a jeho nohy zdobí těžké černé pracovní boty. Jeho kalhoty jsou roztrhané a špinavé, připevněné k jeho mohutnému tělu dlouhou tkaničkou od bot místo pásku. Pod jeho hábitem je skryté svalnaté tělo. Už několikrát došlo k rvačce mezi Johnem a místními obyvateli. John zpravidla vychází jako vítěz, i když on není ten, který konflikty vyhledává. Občanská neshoda je vždy ze strany osadníků.


2.11.2006
Kamila Korimová, 2.C
1. písemná slohová práce
Africké rekordy
(mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – seznámení s tématem
II. 1) Základní informace
2) světové rekordy v Africe
3) Africké rekordy
III. Závěr – rozloučení s posluchači

Moji milí posluchači a paní profesorko. Připravila jsem si pro vás krátký referát o afrických rekordech. Některé z nich jsou i světové.
Začala bych asi nejprve nějakými základními informacemi o Africe. To, mimo jiné, znamená počtem obyvatel a rozlohou. Tyto dva ukazatelé se netýkají rekordů, ale to jistě všichni víte. Rozloha Afriky je 30,3 milionů km2 a počet obyvatel se udává kolem 858 milionů. Jen pro zajímavost – původ názvu Afrika se odvozuje od 2 teorií. Nikdo neví, která je ta správná. První teorie je, že se Afrika jmenuje podle pův. kmenu Afrigi. Druhá teorie „si myslí“, že tento kontinent byl římskou provincií Africa.
Nyní přejdu k jednotlivým rekordům. Začnu těmi světovými. O nějakých jste už někteří jistě slyšeli. V Africe byla naměřena nejvyšší teplota vzduchu a to bylo 58°C. Dalšími světovými rekordy týkajícími se Afriky je největší poušť světa. To je Sahara, její povrch činí 7,8 milionů km2. Posledním světovým rekordem je největší počet národních parků, což je něco přes 160.
A teď budu navazovat rekordy africkými. Nejdelší africkou řekou se rozumí řeka Nil, její délka je 6671km. Nejvodnatější řekou v Africe je Kongo. Viktoriino jezero, které je tektonického původu, se řadí mezi největšími africkými jezery na 1. místo. Nejhlubším jezerem je Tanganika. O 109 metrů vysokých vodopádech jste již jistě někde slyšeli. Ano, tušíte správně. Nazývají se Viktoriiny vodopády. Nazývají se podle královny Velké Británie. Leží na Řece Zambezi. Africký kontinent obývá také nejmenší kmen světa. Říkají si Pigmejové a jejich výška se pohybuje kolem 120cm. Dále mohu jmenovat nejvyšší bod Afriky, kterým je hora Uhuru. Potom největší poloostrov – Somálský, kterému se také říká „roh Afriky“, a největší ostrov Madagaskar. Ten si jistě dobře zapamatujete díky stejnojmennému filmu, který je opravdu famózní. Ale abych neodbočovala, dokončím svůj referát. Ve státě Džibutsko je nejnižší africký bod a to Asalská proláklina.
Tímto bych chtěla svůj krátký referát o afrických rekordech ukončit. Afrika je jistě zajímavým kontinentem. Snad vád africké rekordy zaujaly. Děkuji za pozornost.


1. slohová práce školní

									16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí
2. Představ si, co se mi stalo
3. Píšu Vám... (dopis někomu s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Představ si, co se mi stalo

Ahoj Davide, chtěl jsem ti vyprávět, co se mi stalo o prázdninách na řece. To zase jednou bylo horké počasí. „Pojedem se vykoupat,“ navrhl jsem. „Proč ne,“ řekla mamka.
Když jsme přijeli k řece, řekl jsem si, že nejlepší bude tam skočit hned, žádné šplouchání – vždyť to znáš. Jakmile jsem se ochladil, šel jsem skočit pod jez do bublin. Pak jsem si skočil ještě tak desetkrát. Když vyšplhám nahoru na jez, někdo mi poklepá na rameno. Je to kamarád a navrhl, aby jsme šli do šlajsny. „Tak dobrá, jdeme,“ říkám já.
Šlajsna nás překvapila velikým množstvím vody. Sjeli jsme dolů a začali se potápět po proudu, ten byl ale silný a odnesl nás k ostrůvku asi sto metrů od jezu. Vylezli jsme na něj a začali ho procházet. Na druhém břehu bylo včelí hnízdo. Trošku jsme do něj zašťourali a co se stalo, to si můžeš sám představit. Skočili jsme do vody a urychleně plavali pryč.
Když jsme doplavali na břeh, mamka se po mně už sháněla. „To je dost že jdeš, jedeme domů.“ To je můj den u vody, tak vidiš, jaké mám prázdniny. Tak Čau a napiš
											Lukáš

Osnova: I. Úvod – Pozdravení
	 II. Stať a) koupání
		 b) ostrůvek a včely
 III. Závěr – odjezd a rozloučení


Vycházelo hřející slunce. Tál sníh a ptáčci švitořili {a poletovali}<in>, vylézali brouci a už i beruška. Rozmrzaly rybníka, kachny a labutě se vracely zpět. Byl svěží vzduch a foukal příjemě ovívající vítr. <img slunce za kopcem, beruška>


28. listopadu 2008
Markéta Krobová
V2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět z pohledu psa

Osnova: Úvod: Štěně Justin
Stať: a) Jak vypadám?
b) Moje bouda.
Závěr: Jsem šťastný

Svět z pohledu psa/ Můj psí život
Jmenuji se Justin. Jsem štěně Anglického setra. Již týden žiji v domečku se zahrádkou, kam si mě přivezla rodina lidí Andresů. Moje maminka mě porodila spolu s pěti sestrami a třemi bratry, moc mi chybí a stýská se mi po nich, ale teď už je mi souzeno žít v mé nové rodině. Můj pán se jmenuje James, zdřejmě proto jsem také dostal jméno začínající na písmeno J. James je totiž vůdce smečky. Velmi rázně mi vysvětlil, že pánem je on a ne já. Je na mě celkem přísný. Nemohu ležet ani na gauči, natož cupovat bačkory, ale už jsem se smířil s tím, že je přísný a že se mu musím podřídit. Dalším členem smečky je Andy, také člověk. A jak jsem údajně pochopil, Jamesova vyvolená. Je moc milá a rozhodně se jí líbím. Moc si spolu rozumíme. Dovoluje mi víc věcí, než James. Občas i trhat noviny, čemuž se dokonce i směje. Tak, to je moje rodina. Občas sice nechápu chování lidí a význam smečky, ale co já vím, třeba to jednou pochopím.
A teď vám povím také něco o sobě. Jak tedy vlastně vypadám? To, že jsem mrňous Anglického setra, jsem vám již řekl, ale víte, jak takové psí plemeno vlastně vypadá? Já si myslím, že ne. Jsme středně velcí psi, člověku tak pod pas. Máme delší, jemnou bílou srst, na nohou dlouhé chlupy a na ocase také. Ve většině případů jsme hodně černě, nebo hnědě flekatí, ale prý jsou i setři, kteří jsou skoro bílí. To jsem slyšel od maminky. Já osobně se sobě moc líbím. Mám hodně, skoro černě flekaté břicho, nohy a hlavu. Na čumáčku, mám dokonce i hnědé flíčky, ouška mám obě celá černá a na levém oku mám velký černý flek, takže vypadám, jako bych měl velký monokl.
Místo, které mi bylo přiděleno jako pelech, není sice měkkoučká pohovka, ale musím uznat, že i tak jsem se svým pelýškem spokojen. Na zahrádce mi stojí krásná dřevěná bouda, která má dokonce i tašky. Vchod je na levé straně boudy. Vždy si lehnu do boudy a přední packy s hlavou mám vystrčené ven z boudy, tudíž mohu pozorovat, co se venku děje, což se mi velice líbí. Boudu mám vystlanou krásným měkkým, pruhovaným, modrým polštářem, na kterém se naprosto božsky spí. Venku před boudou mám dvě misky. Jednu na vodu a druhou na baštu. Na obou mám nápis Justin, asi aby všichni věděli, že obě misky, i jejich obsah je jen můj. No, vidíte! Málem jsem zapomněl, ještě mám na boudě cedulku se svou fotkou a nápisem: „Tady bydlím já“!
Tak, toto co jsem vám výše všechno popsal je můj domov, moje rodina a můj nový život. Jsem tu sice celkem malou chvíli, ale s jistotou vám můžu říct, že se mi tu moc líbí. James a Andy jsou na mě hodní, berou mě na procházky do nedalekého parčíku, kde se seznamuji s novými kamarády, dobře mě krmí, hrají si semnou, kupují mi krásné hračky, abych se nenudil. Nejradši mám kostičku, která píská. S tou je občas zlobím na zahradě, když sedí na verandě v křeslech a pijí jakýsi nápoj, říkají tomu káva. Běhám po zahradě a koušu do kostičky, která píská. Vždy mě začnou honit, abych jim jí dal, ale já jim jí nikdy nedám. Je to sranda, i oni se přitom baví. Honičky po zahradě mám rád. Jednoduše řečeno, vím, že mě mají rádi. „Jsem šťastný!“


Musíme báseň číst tak dlouho, dokud nepochopíme význam všech slov a celé básně. Zároveň si děláme poznámky. Pokud stále nemůžeme něco pochopit představíme si báseň jako komiks.
Pak musím odhalit téma.
Pokud je v básni více témat, tak je dělíme na hlavní a vedlejší.
Dále je na řadě námět, dle kterého autor většinou báseň psal.
A na konec idea (pokud je v básni).
Potom následuje kompozice.
Ta může být chronologická (události následují tak jak se staly) nebo retrospektivní (opačný sled událostí). A motiv – nejmenší textová jednotka např. motiv zločinu, smrti atd.
A nakonec jazyk.
Ten může být spisovný, nespisovný, obrazný, slova mohou být citově zabarvená atd.

SPRÁVNÁ KOMPOZICE BÁSNĚ


Jirmanová, Tereza, Gymnázium J. Seiferta

ZPRÁVA O DIVADELNÍM FESTIVALU GJS

V Praze dne 12. 4. 2006

Vážený pane Nováku,
Dovoluji si vás seznámit s průběhem letošního divadelního festivalu GJS, který proběhl v Divadle na Prádle dne 23. 3.
Na programu bylo pět představení. Jako první se divákům představili mladí herci z primy, jejichž inscenace pohádky Jeníček a Mařenka sklidila velký potlesk. Známé antické drama Král Oidipus zahrál divadelní kroužek z tercie. Po krátké přestávce se na jevišti představili mladí básníci, kteří poutavě zarecitovali své básně. Jako předposlední zahráli divadelníci z kvinty dlouho očekávanou hořkou komedii Lišák Volpone. Hřebem večera se stala velkolepá opera Othello, kterou doprovázela vinikající kapela Svatého ducha.
Divadelní festival měl velký úspěch, a proto bych Vás chtěla požádat o grant na jeho konání v příštím roce.
S pozdravem Tereza Jirmanová


Gorillaz: Plastic Beach – recenze

Po senzaci Demon Days z roku 2005 se Gorillaz vrací se zbrusu novým projektem nazvaným Plastic Beach skýtajícím hodně překvapení. Kdo se těší na klasické rytmické hitovky stylizované do směsice hip-hopu, popu a rocku, bude zřejmě dost zklamaný, nová deska totiž zní jakoby to ani nebyli Gorillaz. Sám autor projektu, zpěvák Damon Albarn, prohlašuje, že se jedná o něco, co tu ještě nebylo. Nejenže zde hostují zajímavější interpreti a tělesa, ale i celkový zvuk je daleko zajímavější. I když podle Damona jde o nejvíc popový kousek, co tato britská formace kdy zplodila, i tak to má do popu stále daleko. Žánrově by se to dalo zařadit do elektro-alternativy, místi s prvky jazzu, vážné hudby či dokonce orientální hudby.

Už když si pustíte první skladbu, překvapí vás smyčcový orchestr s lyrickým dvouminutovým gradačním úvodem do světa Plastické pláže a následným předělem na skladbu druhou, ve které je bravurně smíchán jazzový dechový orchestr s elektrickými syntetizátory a Snoop Doggovými rýmy. Od třetí skladby se to ale začíná táhnout a každá další skladba vám připadá stejná jako ta před ní. Vrcholem CD je ovšem desátá skladba s názvem „On melancholy hill“. Tato lyrická posmutnělá balada je ovšem založena na klasických harmonických spojích, na které už řada lidí začíná být alergická, ale její celková nálada vás zaručeně dostane. Od této skladby se ale vše mění k lepšímu a zbytek se vám opravdu zalíbí, ať už svižnější „Sweepstakes“ s jazzovými prvky, či melancholická „Plastic beach“ nebo „Cloud of unknowing“ s chraplavým hlasem Bobbyho Womacka za doprovodu orchestru.

Zajímavý na této desce je určitě i její příběh. Popisuje totiž pláž postavenou z odpadků, na kterou utekla čtveřice Murdoc, 2-D, Russel a Noodle, kreslené postavy vytvořené grafikem Jamiem Hewlettem, které figurují ve všech videoklipech od Gorillaz a o nichž jsou všechna předchozí CD. Spolu s CD „Plastic beach“ vznikla i řada her, v nichž například pomáháte čtveřici s útěkem na Plastickou pláž nebo si ji můžete celou virtuálně prohlédnout. Ačkoliv bych řekl, že tato deska nedostane zdaleka tolik ocenění jako desky předchozí (už jen proto, že na téhle není žádný pořádný hit), myslím, že pokud se nebráníte novým věcem, určitě byste si ji měli poslechnout nebo alespoň zkusit některou z těch počítačových her <img :)>.


Jednoho dne jsme {ráno}<in> s maminkou šli na procházku. Museli jsme se teple obléct. Sice už přicházelo jaro, ale ještě pořátd vládla zima. Šli jsme po pěšině která vedla do lesa. Jak jsem tak šla slyšela jsem, už zpívat ptáčky na stromě. Začalo svítit sluníčko a bylo mi hned tepleji. Když jsme šli zpátky stavili jsme se u babičky. Maminka šla dovnitř na čaj, ale já jsem byla ještě chvíli venku. Viděla jsem, jak jí babičce na skalce vyrostly a vykvetly krásné sněženky. Ale protože mi už byla trochu zima šla jsem dovnitř a dala si čaj a štrůdl, který upekla babička. <img hrnek čaje>


Špatný vtip

Strážník mu pokynul, ať si sedne na lavici a počká zde na něj. Poté došel k jinému strážníkovi za přepážku, která<in> skoro celou místnost rozdělovala na polovinu, a něco mu horlivě vypověděl. David z toho nepochopil, zda mu pověděl něco u o něm a jeho případu, nebo ho jen poprosil, že ho má zdr zřejmě něco důležitého na práci a musí nutně pryč. Z rozhovoru jen vyplývalo, že Davida teď pohlídá ten za přepážkou a druhý si nejspíš šel zys zapálit cigaretu či vypít kafe. David chvíli seděl tak, jak mu nařídil strážník, ale dlouho to nevydržel. Začal si znovu prohlížet místnost ve které seděl. Znovu, neboť poprvé tu byl, když ho vedly do vyšetřovací cely. Tehdy tu byli všichni tři – i s Luďkem a Romanem, než si je rozdělili vyšetřovatelé do různých cel k výslechu -, ale to si tu stihl prolítnou zběžně očima. První co ho zaujalo, byla barva, jakou byla místnost vymalována. Zdi pokrývala světlá žlutá barva, která zdá se vybledla od denního světla, nicméně vše naznačovalo to, že tu nebylo vymalováno tak dávno. Jak divná a hnusná barva pomyslel si David. Přepážka, za kterou seděl strážník, pozorně si listujíc v novinách – nejspíš v Blesku, byla vyrobená ze dřeva, nejspíš ze stejného jako lavice na které seděl a které byly rozestavěné po místnosti okolo zdi. Bylo jich tu pět, ale všechny byly určitě tak nepohodlné jako tato a Davidovi se zastesklo po gauči u matky v domku, kde měl právě spát. Přímo rovně od přepážky byly silnější dveře, které vedly krátkou chodbou k východu z policejní stanice. Po strážníkově pravé ruce bylo zamřížované okno, kterým teď bylo vidět, že se již rozednívá. Za jeho zády byly čtvery dveře, které jak se dalo předpokládat vedly do kanceláří, místnosti pro výslechy, vyšetřovacích cel a podobně. Druhé od okna již David poznal – byla to místnost pro výslech, kde učinil výpověď, doznal se k trestnému činu a podepsal protokol. Tyto čtvery dveře se čas od času otevřely prošel vyšel jimi nějaký policista a buď vešel do jiných dveří, a nebo šel povědět něco strážníkovi za přepážkou. Ten byl pokaždé značně otrávený, neboť ho vyrušili žze čtení nějakého žhavého drbu. To vše byla jediná činnost, která se tu odehrávala a o Davida se nikdo nezajímal.

Po prohlídce místnosti se zvedl a přesedl si na levici blíž k oknu, což strážníka ani neodtrhlo zvednout oči od novin, odkud se rozhlížel po okolí. Výhled vedl na kus policejního parkoviště, kde stálýy tři policejní Felicie a na nedalekou zastávku autobusu. Tam se začali shromažďovat první lidé, kteří se ráno potřebovali dostat do práce. Okolí z okna vůbec nepoznával. Myslel si, že ho odvezou někam do Prahy, ale tohle jako jako hlavní město nevypadalo, o čemž se krátce na||to přesvědčil podle autobusu, který neměl barvy městské hromadné dopravy města Prahy, ale jen přiměstké barvy. Náhle si vzpomněl na dopravní značku, kterou zahlédl z okénka policejního vozu. Bylo tam napsáno Bášť. Takže byl nejspíš na stanici v Odolené Vodě, kde za svůj osmadvacetiletý život vůbec nikdy nebyl a nebo si to nepamatoval. Lidem, jenž pozoroval začínal závidět. Záviděl jim jejich svobodu a dokonce i to, že musí (a tedy můžou) jít do práce. Taky by tam s radostí šel. Výčitky svědomí začaly naskakovat jedna za druhou a David si znovu promítal celý včerejší večer a část dnešního rána a myslel na to co by bylo jinak, kdyby to byl udělal jinak.

Včerejší večer začal dost dobře a David byl rád ve společnosti svých kamarádů. Přijel do Slaného navštívit Matku a s pár známými zašel večer do hospody. Nějakou dobu se neviděli a mluvili o životě a o tom co se kde přihodilo nového. David byl navíc rád středem pozornosti a pozornost si na sebe dokázal upoutat velice snadno. Nebylo to kvůli jeho vzhledu i když jeho vzhled přitahoval mnoho zvědavých očí. Byl středně vysoké postavy s trošku vyvinutým pivním pupkem, který ale pod oblečením tolik nevynikl. Pleť měl snědou, takže nepřipomínal cigána, ale jeho uhelnatě černé oči vlasy a stejně černé obočí tento rómský původ nezakrývalo prozrazovaly<.> Navíc, to že pleť byla je snědá se dálo rozpoznat jen někdy či spíš někde. Po těle má totiž červené fleky od atopického ekzému, který se vždy nejvíc projeví, když ho nenamaže hustou vrstvou bílé vazelíny. Potom totiž vypadá jak červeno bílý flekatý dalmatin, což mnohé zaujme. Ale naučil se s tím žít a málo koho napadne se mu za to posmívat, protože David si z toho srandu dělá sám. Jeho dominantou pro přitahování pozornosti je jeho proslov. Strašně rád lidem něco vypráví nebo jen tak jim povídá něco, co by je rozesmálo. I když je to pomalu třicátník, zná nepřeberné množství příběhů, čímž se rovná starci. Zná Rád vypráví o svých zážitcích, v nichž se většinou sám sobě zasměje, nebo o zážitcích které slyšel.on Pozornost vzbuzuje navíc tím, že nenápadně zvýší hlas při vyprávění a k tomu přidá i výbornou gestikulaci. Někdy je úplně jedno o čem vypráví, ale dokáže mluvit hodiny bez přestání a bez ztráty jediného posluchače, a přitom nikdy neztratí pointu, k níž dojde vždy na konci. A Někdy, stejně jako teď si však svoje chování vyčítal. Ale večer byl opět středem pozornosti a byl<in> rád, že ostatní se taky baví. Asi tak v polovině večera se k nim přidali Luděk s Romanem, spolužáci ze školy, se kterými se bavil spíš jen povrchně a nikdy nebylyi opravdovými kamarády. Přesto začali mluvit o všem jako staří známí a každý na sebe prozradil spoustu ze svého soukromí. Se stoupajícími čísly na minutových místech Davidových digitálních hodinek stoupaly přímoúměrně promile na v krvi a známí se stále rychleji vypitými panáky na sebe prozrazovali víc, než je třeba. Tak se tedy stalo, že i David na sebe pověděl něco, čeho teď nesmírně lituje. Začal tím, proč je vůbec tady ve Slaném. Přijel k matce, aby ji vrátil část peněz, které ji dlužil. Potřebovala je na prášky a teď si je nemohla nikde sehnat. David nějaké peníze vrátil, ale nemohl vrátit vše, protože měl dluhy i u kamarádů a navíc jeho přitelkyně Alena bude mít brzo narozeniny a chtěl by ji něco koupit. Ovšem odpověď, jakou mu kluci dali vůbec nečekal. Prozradili mu totiž, že dnes jdou krást na hřbitov. Byl tam totiž nový hrob, ozdobeny bystou, nejspíš zemřelého, a ta byla celá měděná. Měli dokonalý plán a vše promyšlené, ale jejich třetí parťák z toho ustoupil a teď nevěděli jak to všechno odtáhnou jen ve dvou. Nabídli mu tedy, aby se přidal na místo bývalého společníka za cenu třetiny úlovku. David z krádeže strach neměl. Když ještě žil u matky v „gethu“ s partou kluků chodil krást pravidelně a tak si vydělaval na živobytí. Spíše se ale pouštěl do menších krádeží a větší a nebezpečnější krádeže nechával odvážnějším. Jít krást na hřbitov si rozmýšlel asi hodinu, což si teď vyčítal a chtěl by vrátit zpět čas. Kdyby si to víc rozmyslel, třeba by teď nemusel tady sedět. Okolo třetí hodiny ranní vyrazili na lup. Když dorazili ke hřbitovu, rozdělili si činos kdo co bude dělat. A Romáan šel sám a měl do auta nanosit drobnější kovošrot. David s Luďkem měli oddáhnout bystu, což jim {dlouho trvalo -> trvalo dlouho}. Když se už dostali přes plot a blížili se k autu, vynořili se ze tmy policisté a mířili na ně zbraněmi. Utíkat neměli kam, za zády měli zeď a zepředu byli obklíčení ze všech stran asi pěti policisty. Roman už stal u auta v poutech, když je tam policisté taky dovedli, s plným autem šrotu.

Davidovi naskakovaly výčitky svědomí. Nesmírně litoval, že jim kamarádům na plán kývnul. Přemýšlel zrovna o tom jak asi bude Alena naštvaná, když se zítra nevrátí domu, když se zrovna otevřely silnější dveře a vešla mladá policistka, která šla něco vykládat strážníkovi za přepážkou. Tehdy si David všiml, že silné dveře se pomalu zavírají. Z místnosti, kde byl, dveře neměly kliku a daly se otevřít jen z druhé strany. To, že teď měl příležitost k útěku, ho hned napadlo. Podíval se ještě na ženu a strážníka, kteří si ho vůbec nevšímali. Rychle se rozběhl a skočil ke dveřím. Naposlední chvíli je zachytil a proběhl jimi na chodbu, odkud už se rychle dostal ven, protože si pamatoval cestu, kudy přišli. Musel rychle utíkat, tam kde by mohl skrýt. Běžel k domkům, kde začínala vesnice – tu proběhl velice rychle, věděl že za nim brzo pojede policejní auto. Dal cestičkou k lesu a tak pokračoval nějakou chvíli, až les skončil běžel pře pole. Nevěděl jak dlouho už mohl být na útěku a už vůbec ne, kde se nacházel. Začal litovat toho, že utekl. Předtím by ho vůbec nenapadlo utéct a teď to toho litoval, stejně jako místno na policii, když litoval, že se do té situace vůbec dostal. Proběhl už několik vesnic a ani netušil jakým směrem běží. Potkal starší ženu a zeptal se ji kudy je to na Slaný. Poradila mu cestu a tou se vydal. Ale proč se jí ptal na Slaný, proč ne do Prahy – napadlo ho – vždyť ve Slaném ho přece chytli otočil se a změnil směr, protože předpokládal že ten vede do Prahy. Uběhl jistě několik kilometrů, když se dostal znovu do vesnice. Rozhodl se pokračovat přes ni a, třeba chytne nějaký autobus. Když proběhl polovinu vesnice, dostal se k větší budově. Byla šedivá a nějak jem povědomá, oběhl ji a dostal se na parkoviště. Viděl též odjíždět příměstský autobus ze nedaleké zastávky. Náhle si uvědomil, kde je. Tento obraz viděl ze stanice v okně. Otočil se, a uviděl vchod, kterým utekl. Byl znovu před policejní stanici. Nevěřil svým očim. Musel uběhnout pořádné kolečko, aby se sem vrátil. Náhle k němu dojelo auto – policejní Felicie. Zastavilo vedle něj a z něho vylezl policista, který ho už dneska jednou zatýkal. S úsměvem se na něj podíval a řekl: „Tak jste se nám vrátil, pane Valent sám od sebe a my už jsme chtěli rozjíždět pátrací akci!“

David si oseděl rok ve vězení a pak za dobré chování dostal podmínku s veřejnými pracemi. Podmínku mohl dostat hned, kdyby neutekl. Luděk s Romanem se totiž přiznali, že to byl jejich plán a Davidovi žádné peníze dávat nechtěli. Nic méně, všechno zlé je k něčemu dobré. David se změnil a usadil se. S Alenou se dočkali narození syna, který je sice por ještě malý, ale až vyroste, tak mu bude David jistě vyprávět mnoho svích přiběhu ze života a mezi nimi i jeden nejvtipnější, či možná nejtrapnější? No prostě špatný vtip.


23.3.2006
Denisa Přibylová, 2.C
2. písemná práce
téma: V červenci
(Subjektivně zabarvený popis)

Jednu nádhernou letní sobotu jsem si vyšla na procházku.
Slunce svítilo jako o život, včeličky pilně opylovaly rozkvetlé květy na louce, které zářily do dálky jako hvězdy na nebi.
Stromy a stromky se pyšnily čerstvou letní úrodou a při každém utrhnutí šťavnatého plodu dětskem či človíčkem jejich koruny, jakoby se nám snažily říci, abychom neničili krásu a bohatost stomečku.
Ptáčci si prozpěvovali milostné písničky a celá příroda se tvářila, jako by se smála.
V dálce větřík hýbal větvemi lísky, které na mě mávaly.
Na louce poseté sedmikráskami bílými jako čerstvý sníh a pampeliškami žlutými jako smějící se sluníčko si vesele hrály děti s míčem, jenž připomínal mé nejoblíbenější ovoce, meloun, jež chutná jako voda oslazená červeným práškem.
Ale najednou se před slunce nahrnuly mráčky a k zemi se začaly snášt jemňounké kapičky deště.
Všechny rozkvetlé kytičky se rychle zachumlaly do poupat a ptáčci, zvířátka i hmyz se scho-vali do svých úkrytů.
Kapky deště na mě zlehýnka dopadaly, příjemně mě schlazovaly a já se cítila jako v ráji.
V duši mi zavládl pocit štěstí, klidu a spokojenosti.
Pomalu přestávalo pršet, paprsky sluníčka se bojovně provrtávaly mezi šedými mráčkya sna-žily se je zahubit svým ostrým zářením.
Na obloze se objevila duha. Krásnější a barevnější jsem ještě nikdy nespatřila. Připadala jsem si jako v kreslené pohádce, kde je vše dokonalé. Nikdy by mě nenapadlo, že může být příroda po dešti tak překrásná a čerstvá.


Fascinující svět

Rád bych vás uvedl do, pro někoho tajemného, pro někoho, jako třeba pro mne, fascinujícího světa her a turnajů. Hry jež jsou pro mnohé lidi způsobem odreagování, mohou být a často jsou odsuzovány pro svou brutalitu. Přesto jsou neustále hrány a to stále více. Hry se dělí na žánry jimiž jsou strategie, ve kterých přemýšlíte, jak se svojí armádou porazit armádu nepřátelskou. FPS, neboli anglicky First Person Shooter, což je překládáno jako „střílečka z první osoby, která na monitoru vypadá jako že zbraň sami držíte a bitevní pole vidíte jako z vlastních očí. Jsou různé sportovní hry, závodní a také hry na hrdiny RPG (Role Playing Game). A právě strategie a FPS se hrají na turnajích. Při turnaji v nějaké té strategii se připraví třeba i stovka hráčů, kteří se rozdělí do skupin a pak ve skupině hraje každý s každý a kdo má nejvíce bodů, je první nebo druhý ve skupině pak postupuje. Tyi co zbyli hrají tak dlouho, dokud nezbydou čtyři poslední hráči, ale pouze tři z nich stanou na stupních vítězů. Ve strategiích hraje každý sám za sebe narozdíl od FPS. Asi nejhranější „střílečkou“ je Counter-Strike, kde proti sobě hraje tým teroristů, kteří mají někam položit bombu nebo uhlídat rukojmí. Druhý tým hraje za Policejní protiteroristické jednotky a ti mají za úkol bombu zneškodnit nebo osvobodit rukojmí. Tuto hru hrají na světě miliony hráčů a někteří hráči u tréninku stráví celý den aby byli co nejlepší, což se může vyplatit. CS se hraje, jak už jsem zmínil, ve dvou týmech, při turnaji v pěti lidech za tým. Každý tým zvolí mapu a jde se hrát 2x2 kolo. Obě mapy za obě strany (teroristé, policie). Samostatnou kapitolyu RPG her tvoří takzvané MMORPG. Multi – Massive – Online RPG. Což říká, že takovou hru, hrají „masivně“ tisíce hráčů najednou. Všichni chodí se sebou vytvořeným hrdinou po obrovském světě a získávají zkušenosti, za které si zvyšují úrovně a stávají se silnějšími.

Aby v turnajích nehráli hráči, co se potkali až na místě, zakládají se tzv. „klany.“ Klany jsou skupiny hráčů, zaměřené na jednu nebo více her. Do her jsou investovány obrovské sumy peněz. Jen za výhru na mistrovství světa by mohl kvalitní klan s dobrými hráči získat třeba až 50 tisíc dolarů, což je podle mne, vysoká výhra a možná i jeden z důvodů proč se tolik hraje.


Odborná úvaha
(školní písemná slohová práce)

Můžete volit buď mezi úvahou populárně-naučnou s publicistickými prvky, nebo úvahou s prvky výkladovými (na pomezí textu populárně-naučného a vědeckého). Své pojetí uveďte níže k vybranému tématu.
 Témata:
Jak se bránit manipulativním postupům masmédií
O třč. Osobnostech (či dokonce celebritách) v našem showbyznysu
Možnosti mého budoucího uplatnění ve zvoleném vědním oboru
Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince

Číslo vybraného tématu: 3
Druh úvahy: Úvaha na pomezí publicistiky

Budoucnost by měla, aspoň nás mladé, zajímat ze všeho nejvíce. To říkají naši rodiče. Dovolím si tvrdit, že v životě každého z nás přijde chvíle, kdy se zamyslíme nad tím, co budeme v dospělosti dělat, nebo alespoň kterým směrem se budou naše kroky ubírat. Říká se, že žijeme ve světě pokroku, ve světě nevídaných možností. Já tomu ale moc nevěřím. Vše kolem nás se rapidně mění. A já se ptám sám sebe: Jakou mám možnost, že se uplatním ve mnou vybraném oboru, když konkurence je a bude obrovská? Má to vůbec smysl plánovat si budoucnost, když člověk ani pořádně neví co zítřek přinese? Já, jako i mnozí jiní, jsem občan členského státu Evropské unie, mám tudíž cestu do Evropy otevřenou. Můj směr, kterým se chci ubírat je humanistický Chci se věnovat právu a politice. V dnešní době to pro mne znamená asi toto: Konkurence o tomto vědním oboru je přinejmenším veliká – lidí je moc, ale volných míst je nedostatek. V posledních 20 letech se markantně zvedl zájem právě o humanistický obor, který sliboval zajímavá pracovní uplatnění a hlavně skvěla finanční zajištění (platy). Dalším problémem je pak současna politická situace v našem státě, která už do tak chaotického školství vnáší ještě větší zmatek. Nejistota, kterou ve mně vyvolávají „státní maturity“ a následná snaha dostat se na některou z vysokých škol, kam se hlásí neskutečné množství lidí, mne jen utvrzuje o názoru, že plánovat si v dnešní době budoucnost je velmi ošemetné. Byl bych rád, kdyby jste se zamysleli nad tím, co jsem se vám tu pokusil nastínit. Plánovat si život je buď to zisk, nebo velká ztráta. Stát se může cokoliv. Buď te Připraveni!


J. Bohuslav
TŘÍDA: VIII. A
DATUM: 4. 11. 2009
1. slohová práce - charakteristika literárního hrdiny

„Bob a Bobek“
Králík Bob vždy brzy ráno vstane a začne cvičit. Po chvíli vytáhne z kouzelnického klobouku, ve kterém bydlí, svého mladšího bratra Bobka. Bob říká, aby Bobek cvičil s ním, jenže ten chce ještě spát. Tak se z cvičení ulývá a pak si jde znovu lehnout. Nakonec ho Bob probudí a jdou si najít nějakou práci nebo začít nové dobrodružství. Bob chce práci udělat pečlivě zato Bobek ji chce mít rychle za sebou (snaží se z ní vyvléci nebo ji odbyde). Většinou se připletou k nějaké události, ale na to už jsou zvyklí a tak se přizpůsobí. Pokaždé na někoho vyzrají nebo vyhrají soutěž, závody nebo utkání. Bobek většinou provede něco špatně a tak někdy musí opustit místo nebo pracoviště kde byli. Ale nakonec vždy vše dopadne dobře a šťastně se vrátí do svého klobouku.


Hartman Kryštof
Třída: VII. B
Datum: 19. 11. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady
Autorem obrázku je Josef Lada. Název obrázku se nazývá děti v zimě. Technika tohoto obrázku je kolorovaná kresba. Tento obrázek vyjadřuje děti v zimě z roku 1955.
Jako hlavní motiv nalezneme dva chlapce a jednu dívku jak staví.
V popředí nalezneme dva chlapce jak bruslí na jedné brusli.
Jako vedlejší motiv si všimneme tří chlapců a jedné dívky jak sáňkují kolem opadané vrby a jednoho chlapce jak táhne sáňky z mezi kopců, které jsou zasněžené.
Většina chlapců má na sobě zelené nebo černé válenky, teplé kabáty, rukavice klapky na uši a čepice. Dívky mají na sobě válenky, teplé kalhoty přes to mají červenožluté sukně. Pak mají teplé kabáty přes to mají uvázaný žlutý šátek a ten mají i na hlavě.
V pozadí se nachází chaloupka s růžovou fasádou a zasněženou střechou a kouří se jí z komína. Na obrazu můžeme spatřit velkou budovu nejspíše školu. Má růzovou fasádu a zasněženou střechu. Kolem do kola je zelená žeď s malou věžičkou. V pozadí nalezněme pár opadaných stromů. A v pozadí mezi kopci spatříme část chaloupky s růzovou fasádou a zasněženou střechou.


Příčiny vzniku husitského hnutí.
	První předchůdci Husovi.

Karel IV byl silný panovník, který v čechách vybudoval první arcibiskupství, první univerzitu, most který spojoval dva břehy vltavy a řadu jiných neméně významných staveb.
Tím že v čechách nechal postavit arcibuskupství, udělil církvy neomezenou moc. Církev vybírala desátky, žila světským životem a odkupovala pozemky od nižší šlechty. V druhé polovině 14. století se lidem dostala do rukou velice silná zbraň, byla jí Bible. Lid postupně chápal, že církev se nechová tak jak se píše v bibly, ale tak aby se církevním hodnostářům žilo co nejlépe.
V čechách se začaly objevovat reformátoři, kteří už nechtěli aby církev bohatla z peněz chudých poddaných. Sám Karel IV. pochopil, že udělal chybu, a proto ze Svaté říše Římské povolal Konráda Waldhausera. Konrád Waldhauser měl upozornit na nadvládu církve a pomoci lidem pochopit obsah bible. Tento muž zemřel roku 1369 a netrvalo dlouho a objevil se jeho nástupce. Byl jím Jan Mlíč z Kroměříže. Jan Mlíč byl považován za nejlepšího kazatele do doby Jana Husa. Vytvořil Reformátorskou školu a zašel dokonce tak daleko že o Karlu IV řekl že je antikrist.
Po Janu Mlíči nastoupil Matěj z Janova. Byl výborným teoretikem, který však kázal a psal latinsky. Napsal spis o kněžské hrabivosti. Když Matěj z Janova stanul před inkvizicí odvolal. Po něm nastoupil Tomáš Štítný ze Štítného, který se narodil roku 1333.
Byl to laik, ale přesto se stal výborným reformátorem. Napsal Knížky šestery a Řeči besední. Jako nejlepší reformátor je považován Jan Hus, ale o něm napíši něco víc příště.


Stalo se...

Už je to tak! I do naší české kotliny plné zastaralých a konzervativních názorů se dostávají novinky ze společnosti 21. století. Je tomu asi týden, co naši drazí páni ministři přijali nový zákon o registrovaném partnerství českých homosexuálních párů.

To brzo, napadlo mě, když jsem si přečetla novinový titulek hlásající tuto novinu. Je přece až alarmující jak dlouho to trvalo. Obzvlášť vezmeme-li v úvahu, že v našem státě je převaha ateistů a tudíž nemůžeme mluvit o nějakých velkých náboženských překážkách, které by přijetí tohoto zákona zdržovaly. Homosexualita u nás už dlouho není největší tabu. Naprosto normálně potkáváme muže či ženy, které se netají svojí sexuální orientací. Čím dál tím méně nás popuzuje potkat třeba v metru dva muže držící se láskyplně za ruce. I mezi známými osobnostmi, které deně potkáváme na obrazovkách, se stále častěji objevují homosexuálové. Je tu tedy stále jedna a ta samá otázka. Proč to trvalo tak dlouho? Kdo dal vůbec „normálním“ lidem právo zákázat homosexuálům zaregistrovat se se svými partnery? To právo si dali sami ve své zakonzervované mysli. Samozřejmě, že teď jsou všemi považováni za ty hodné, kteří udělali dobrý skutek a pomohli svým bližním, jsou oceňováni a vynášeni do nebe za svou dobrotu a všichni jsou jim neskonale vděční. Ve skutečnosti se však pouze zřekli svého privilegia někoho omezovat, vzdali se své nadvlády nad menšinou. Místo uctivého děkuji předneseného s poklonou by našim zákonodárcům mělo být bez okolků přímo vmeteno do tváří útočné no konečně. Ano, musíme uznat, že lepší pozdě nežli nikdy. Tento zákon je opravdové zadostiučinění, ale i tady platí staré dobré nic není dokonalé. Poslanci si ani tentokrát neodpustili chyby. To už nás ale nijak nemůže vyvést z míry, všichni jsme si už zvykli.

Je tedy jasné, že se stímto problémem neloučíme navždy a že homosexuály, kteří chtějí žít v manželském svazku, čeká ještě spousta práce a příkoří, ale první krok překračující staré přežitky byl konečně učiněn. Homosexuálové radujte se!


Hana Výborná, 1. E
25. února

2. písemná práce
MOJE NEJLEPŠÍ PŘÍTELKYNĚ
(charakteristika)

Osnova: 1) úvod: proč mě napadla, kdy jsem ji viděla
2) hlavní část: popis vnější
popis vnitřní
3) závěr: proč ji mám ráda

Naposled jsem i viděla v úterý. Přiřítila se ke mně domů, nabitá energií a dobrou náladou. Nebyla jsem z ní zrovna nadšená, protože jsem měla hodně práce, málo času a celkově jsem byla unavená a otrávená. Jenže ona je přesně ten člověk, který mě dokáže vždy vyslechnout a povzbudit.
Její zajímavě zelené oči, které se zdají být trochu posmutnělé se na mě vždy upřímně dívají. Nedokážou lhát. Její lehce svěšené koutky úst dávají její tváři vážný výraz, který zmizí jakmile vycení své bílé zuby v úsměv. Z těchto úst vždy vycházejí rozumná a příjemná slova. Mluví srozumitelně, trochu tiše a často mezi slovy zazvoní její veselý smích. Je to člověk přemýšlivý. Někdy se dokáže zamyslet tak, že ani neví, co dělá. I když je ve vaší přítomnosti, duchem se vznáší někde v oblacích. Občas se stane, že tyto její výlety mají tvrdý dopad. Je hodně nespolehlivá, zapomnětlivá a trochu jako „zpomalený film“. Přesto každý kdo ji zná, dá mi za pravdu, že je člověk na kterého se nemůžeme zlobit, protože všechny její nedostatky přebije svými veselými nápady, které se z prvního pohledu zdají být nezajímavé, trapné a nudné. Ona však z pouhé cesty vlakem dokáže udělat nezapomenutelný zážitek. Často to ale není např. vtipem a smyslem pro humor, ale samotnou její osobností. Její roztržitost ji dostává do trapných situací, na které vždy s humorem vzpomínáme.
Její výrazným znakem je velká chuť k jídlu.
<dokončeno v konceptu>
musí strávit kombinace jídel, z kterých se mi jen při pomyšlení dělá špatně. Na základní škole nám vždy ujídala školní svačiny, či dojídala obědy, které nám nechutnaly. Na druhou stranu vždy, když měla něco dobrého k jídlu, vždy se s námi všemi rozdělila o poslední kousek. Stejně jako se nám vždy snažila poradit při písemných pracích nebo zkoušení, i když přitom získávala vlastní známku, která málokdy byla jiná než jednička, či dvojka. Přesto ale, že její školní výsledky byly velmi dobré až vynikající, učitelský sbor ji moc v lásce neměl, poněvadž často při hodinách pokládala otázky, kterými učitele přiváděla do úzkých, nebo do trapných situací, když je opravovala při výkladu látky.
Její rodina* – tatínek architekt, zároveň však nadšený sportovec a dobrodruh, a její mamínek – učitelka na základní škole, tichá a klidná příjemná paní, Přesto že rodiče nežili spolu ji dokázali vytvořit dobré zázemí, i když si s nimi jeden čas užila také krušné chvíle – ostatně jako se svými rodiči každý.
* tatínek a maminka – dvě rozdílné osobnosti
Snad proto je taková jaká je. Klidná a zároveň energická, chytrá a zároveň zmatená a roztržitá. Její pro ni největší problém je malé sebevědomí a nedůvěru. Na první pohled chytrá, pěkná, úspěšná holka, kdo ji ale zná líp, zjistí, že ona si o sobě myslí opak. Snad ale i proto ji mám tak ráda. Že se nad nikým nepřevyšuje, nepředvádí se a se svými úspěchy nevytahuje.
Už dlouho jsem ji. Skoro 14 dní, pro nejlepší přítelkyně se zdají být nepředstavitelně dlouhá doba. A skoro taky je. Už se těším až ji opět uvidím, až si zas budem skákat do řeči a vzájemně si ze sebe dělat srandu. Jsme moc ráda, že na světě existuje takový člověk a hlavně že jsem ho našla.


27. listopadu 2008
Tomáš Svoboda
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: byl to jen sen

Osnova: úvod – Hrdina neví, kde je a různě se ptá Henriho
stať – Henri vysvětluje, co se stalo
 – Henri říká, že ví, kdo je náš hrdina
závěr – Vše, co Henri řekl Petrovi, byla pravda

Probudil jsem se v chladné místnosti, kde kolem mě byla jen prázdná zeď a já se jen ptal. „Kde to krucinál jsem?“ V tu chvíli se z rohu místnosti ozve chladný hlásek. „Ty vážně nevíš? To je nebe.“ „Co? O čem to mluvíš?“ „Vždyˇpo tvém nezdařeném vyloupení banky jsi umřel. Není to tak, Petře?“
Teď mě tedy opravdu zamrazilo v zádech. Nevěděl jsem o žádné bance, ale zná moje jméno. Podíval jsem se na něj a nejistě jsem se zeptal. „Odkuď znáte mé jméno a jaké je to vaše?“ Starý muž stojící v koutě mi odpověděl: „Jmenuji se Henri Bergson a o tobě jsem se nedozvěděl já ale můj přítel William. Jsi teď v nebi poměrně slavný. Dal jsi nakádačku svému šéfovi, cestou ze schodů jsi omylem srazil starou dámu, která asi za 30 sekund zemřela. Všichni lidé dávali vinu tobě, ale ty stále ne ne ne. Jednoho dne jsi to však nezvládl. Utekl jsi z města a cestou jsi vykrádal vše, co jsi viděl. Za nějakou dobu jsi se však rozhodl, že vyloupíš banku. To byla asi chyba, když vezmem v úvahu, že jsi měl v kapsách 10 000 dolarů, že ano?“
Teď jsem to už opravdu neunesl. Rozbrečel jsem se, jak malý kluk. Něco mě však stále drželo na nohou. Pravděpodobně víra, že toto vše nemůže být pravda. Tak jsem řekl: „Je opravdu skvělé, že mi zde vyprávíš nějaký příběh, který se ani nestal, avšak pravdou je, že bych se odtud chtěl rychle dostat pryč. Také si přeji, aby jsi mi neodpovídal, že jsem mrtev. Jen mě odsud dostaň.“ Tajemný muž mi klidně odpověděl: „Ať je tede po tvém. Musím ti však říct, že se sem velmi rychle vrátíš.“
V tu chvíli jsem se probudil v mé kanceláři. O několik hodin poté mě šéf naštval natolik, že jsem mu dal takovou nakládačku, že se den nezvedne. Cestou domů jsem bohůžel srazil starou paní, která na následky pádu zemřela. Den nato jsem už utíkal před zákonem a asi víte, jak to vše dopadlo.