2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Anna Malecká, 2. B
Téma: Jak vidím sama sebe (Charakteristika)
Osnova:
1. Úvod: Stylistická kompozice na téma „Já“
2. Stať: a) Moje postava
b) Celkové vztahy k ostatním lidem
c) Moje vlastnosti
d) Koníčky, záliby a škola
e) Já a rodina
3. Závěr: Jsem taková, jaká jsem

A už je to zase tady. Stylistycká kompozice, jejíž téma je: Jak vidím sám sebe. Toto téma nebylo příliš překvapivé, jelikož jsme poslední dobou často charakterizovali některé členy rodiny či kamarády. Tak pojďme na to!
Řekla bych, že mám vysokou a štíhlou postavu. Vysokou po rodičích a štíhlou díky tomu, že ráda sportuji. Mám světle hnědé, polodlouhé vlasy, hnědé oči a středně velký nos, který momentálně spálený od sluníčka, protože jsem se na horách nedostatečně namazala opalovacím krémem. Nejlépe se cítím ve sportovním oblečení, ale občas si ráda vezmu i sukni nebo šaty.
Myslím, že moje chování je celkem přátelské k lidem, které znám. Občas však, hlavně u neznámých nebo nově příchozích lidech, dávám na první zdání, což se mi často nevyplácí a rodiče mi kvůli tomu domlouvají. Sama se v kolektivu cizích lidí necítím moc dobře a pomu se seznamuji. Když jsou ale přátelští a milí, ráda se s nimi skamarádím.
Podle mých rodičů jsou mými nehoršími vlastnostmi lenost a nepořádnost, což je podle mě pravda. Naopak mými lepšími vlastnostmi jsou třeba spolehlivost, kamarádskost a podle hole jsem prý i chytrá a „dobře potrhlá“.
Mým nejoblíbenějším koníčkem jsou koníčci. Jezdím na nich už pět let a moc mě to baví. Dále chodím na výtvarný a keramický kroužek a dříve jsem hrála basketbal. Ve svém zbylém volném čase si ráda chodím zaplavat do bazénu, nebo zaběhat s našim psem Airinou. V zimě mě baví lyžování a začala jsem se též učit snowboardu. Zatím mi to moc nejde, ale doufám, že časem se zlepším. Mým oblíbeným školním předmětem je dějepis, tělocvik, výtvarná výchova a občas i matematika. Z mé záliby v kreslení a matematice vyplívá také to, že bych se jednou ráda stala architektkou. Naopak však nemám příliš v lásce hudební výchovu, při které se učíme společenské tance. Myslím si, že školu zvládám docela dobře už kvůli kolektivu, který ve třídě máme. Kamarádím se zde skoro se všemi dívkami. Nejvíce obdivuji Martinu zvláště proto, že je chytrá a vždy každému pomůže. Není ale žádný nudný šprt a často se spolu zasmějeme. V naší třídě mi většina lidí říká Ančo nebo Aničko. Na lyžařském výcviku mi kluci vymysleli novou přezdívku kvůli mé bílé helmě. Vejce. Dříve mi tak říkali často, ale teď už je to naštěstí přešlo, přesto na mě tak občas zavolají.
V naší rodině máme převážně dobré vztahy, přesto se spolu občas pohádáme. Nejčastěji s bratrem. Rychle se ale znovu usmíříme a vše je jak má být.
Myslím, že to by bylo asi vše z mojí charakteristiky. Nejspíš jsem i na něco zapomněla, ale s tím už teď nic nenadělám. Jako každý člověk mám dobré i špatné vlastnosti a doufám, že tech dobrých je více než tech špatných.


Slohová práce školní

Jana Drábová
17. května 2005
1. C

Témata: 1) Tak tady žiji (volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s….. (volný stylový útvar)
 4) Pohled do zrcadla (zamyšlení)

Pohled do zrcadla

Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) moji přátelé
 b)mé názory
 c) moje koníčky
 III. Závěr

Když se podívám do zrcadla, vidím šestnáctiletou, odbarvenou, celkem hubenou a trochu ztřeštěnou blondýnku, která se neumí rozhodnout. Zrovna vyrážím do kina, a tak vytahuji ze šuplíku pouzdro se šminkami a snažím se nějak upravit svůj zevnějšek. Asi po deseti minutách mám hotovo. O moc lepší to není, ale alespoň něco, říkám si.
Nevím proč, ale spousta lidí si o mě myslí, že jsem nafoukaná. A přitom se vážně snažím tak nechovat. Nemám ráda seznamování s novými lidmi a změny kolektivu, možná proto působím při prvním setkání nepříjemně. Mám hodně známých, ale opravdových přítel málo. Většina lidí, kterým jsem najivně věřila mě vždy jenom využila a nakonec se na mě vykašlali. Proto mám jen uzavřený kruh přátel, do kterého sen tak někoho nového nepřijmu.
Zastávám názor, že každý někdy může udělat chybu, ať malou nebo obrovskou, což se mě letos povedlo na výtečnou. Zkazila jsem úplně všechno, co šlo. Naprosto jsem si zničila pověst, a to nejen u učitelů ale hlavně u kamarádů. Moc mě to mrzí, a doufám, že mi všichni někdy odpustí!
Ale abych tu nepsala o sobě jen samé špatnosti, tak vám povím i o mých kladných vlastnostech a zálibách. Miluji sporty, a to skoro všechny, kromě jízdy na kole. Už osm let hraji závodně volejbal a moc mě to baví. Také už sedm let jezdím na koních. Koně mám radši, než volejbal, asi proto, že u nich je každý sám za sebe. Koně jsou naprosto úžasná a inteligentní zvířata, která když máte rádi, řádně se o ně staráte, umí vám svou lásku oplatit například výbornými skokovými výkony na parkurových závodech. Koně jsou pro mě druhou rodinou, můžu se jim svěřovat, když mě něco trápí. A vždy, když si potřebuji vyčistit hlavu, nebo utéci od toho co mě ničí, sednu na koně a jedu na vyjížďku někam do přírody. Ne nadarmo se říká, že z koňského sedla je nejhezčí pohled na svět. Opravdu to všem vřele doporučuji zkusit.
No, tak teď jsem se tady pěkně rozpovídala a už zase neztíhám. Autobus mi odjíždí za patnáct minut, a já ještě ani nevím, co si vezmu na sebe. Ach, jo, proč já mám tak uspěchaný život?


Jarní prázdniny

V sobotu 5. března jsem vstávala v 7:30 hod, protože jsem byla domluvená s Evou, že půjdeme na Masopust za nějakou masku. Já jsem šla za Čarodějku. A abych mohla něco prodávat, tak mi babička napekla tyčinky z lískového těsta. S Evou jsem se sešla v 8:00 hod u krámu. Tam jsem viděly Evu s Evou a chvíli jsem si tam s holkama povídaly. Nakonec jsme chodily za koledníkama a vybíraly peníze od ostatních lidí. Já jsem v 10 hod. odešla na oběd. Ale poté jsem se zase vrátila. Ve 14:00 hod. jsem se s Evou dohodla, že půjdem na hřiště. A tak se i stalo. Nakonec jsem si vydělala 228 Kč. Masopust Se Povedl!!

V neděli {a}<in> v pondělí a jsem byla venku s ostatními kamarády.

V úterý bylo v 17:00 hod. pohřbení Masopusta. Když jsme dorazily k hospodě, kde se to udávalo, tak jsme si chvíli hrály s trojčátkama. Nakonec jsme chodily za koledníkama a hasičema. Viděla jsem tam, jak zastřelili Masopusta a šílená vdova tam ječela a tak. Potom tam četli jaký Masopust byl a jak se choval. Za nedlouho mu dali loknout nějaké vody a Masopust se probral.

Celý den se také pouvedl!!

Ve středu jsem s Evou jela na prohlídku k doktorce -

Ve čtvrtek jsem jen byla venku a hrála jsem si se psy. Večer, když přijel táta, jsme jeli na bouling. Nakonec samozřejmě vyhrál vždy taťka.

V pátek a sobotu jsem byla zas venku se psy a také s Evou.

PS: Každý den jsem s Evou chodila se psy na procházky.

Prázdniny byly dobré<.>


Téma: Úsměv stojí méně než elektřina a dává více světla

Osnova: 1. Co je úsměv?

2. elektřinu nenahradí

3. vznik přísloví

4. závě závěr – přísloví nebo „žblebt“?

Když jsem si přečetla tohle přísloví, líbilo se mi. Mám ráda smích a ty, kteří se smějí. Komunikace s lidmi je mnohem příjemnější, když jsou na sebe milí a nenadávají si. Úsměv je vůbec zajímavý čin. Proč se nesmějí i zvířata?

Jenže toto souvětí, které tvoří nadpis má i svoje mouchy. Úsměv je sice dobrá věc, ale v zimě nikoho nezahřeje. A zrovna v tomhle období obzvlášť ne. Ráno vstanu a na teploměru je -10°C. Poslouchám rádio, jestli není náhodou zákaz vycházení, ale an o ničem takovém ani zmínka. Sotva dojdu na autobusovou zastávku necítím prsty a trochu mi tuhne krok. A ještě ke všemu je tma. Smát se člověk může jak chce, ale teplo ani světlo mít nebude.

A tak mě napadá, kde a kdy tohle přísloví vůbec vzniklo. Někdy za dob našich prababiček a pradědečků, kdy byli lidé ovlivněni západem a východem slunce? Scházeli se po tmě a bavili se spolu? Nebo byli doma a nedělali nic, aby za východu slunce vstávali a šli pracovat? Nebo vzniklo naopak už v moderní době, kdy lidé začínali pomalu žít nočním životem? Máme světlo díky elektřině a tudíž se můžeme bavit, kdy chceme. A když se člověk baví, tak se i směje. Z toho vyplývá, že úsměv a elektřina na sobě trochu závisí (A navíc, po tmě stejně nevidíme, že se na nás někdo směje). Což samozřejmě neznamená, že v dřívějších dobách lidé jen pracovali jak stroje a snažili se jen<in> uživit.

A nebo je to všechno špatně a věc se má naprosto jinak. Tohle přísloví je buď velmi uvážená myšlenka známého či důležitého člověka, třeba spisovatele nebo umělce. Nebo ne všechno zapomeneme a můžeme si říct, že je to jen „žblebt“ věčného optimisty.


Andrea Šáchová
23. 12. 2004

2. slohová práce
SOUSEDKA
(charakteristika)

Osnova:
I. Úvod – setkání na venkově
II. Stať a) její šat
b) v její přítomnosti
c) uklidňující pohled
d) čtení ve vráskách
e) víra
III- Závěr – byl to anděl?

Když jsme ještě žili na venkově, bydlela vedle nás jedna příjemná stará paní. Už když jsem jí poprvé viděla, připadala mi jako hodná milá babička, kterou jsem znala z pohádek.
Postavou byla spíše menší a baculatější. Její chůze připomínala kolíbání právě vylíhnutých káčátek, ale působila vyrovnaně a pevně. Její kroky doprovázel líbezný zpěv ptáků a linula se za ní podmanivá vůně bylinek, koření a právě upečených povidlových buchet. Nosila vždy upravené a čisté oblečení. Přes dlouhou červenou sukni nosila uvázanou čistě bílou zástěru, která ladila s prošívanou halenkou. Na hlavě měla většinou nasazený bílý čepeček, jež zakrýval její stříbrné dlouhé vlasy stočené do drdolu, které byly v mládí určitě krásné, lesklé a sluneční paprsky se od jejích světlých kadeří jen odrážely. Vždy se zjevila bez očekávání, tak, že její kroky nikdo ani nezaslechl, ale všude kam přišla byla vítána a okolí se díky její přítomnosti prosvětlilo. Na tvářích ustaraných lidí vykouzlila úsměv a jejich smutné oči se rozzářily jako jiskřičky nezměrným pocitem štěstí a pohody.
Když se na vás tato dáma podívala svýma očima jasnýma a hlubokýma jako studna a přidala k tomu svůj uklidňující úsměv plný něhy a porozumění, nemohli jste jí pohled neopětovat. V tu chvíli jste zapomněli na všechny starosti, které vás sužovaly a na náladě nepřidávaly. Čas jakoby se zastavil a vy vstřebáváte plnými doušky opojení, jehož je v dnešním hektickém světě plném stresu pomálu. Z jejího výrazu sálala spokojenost a radost ze života, ale i jí byste mohli číst její osudy a životní zkoušky, který jí sám život nastolil, v hlubokých vráskách. Nedalo se nepoznat, že i ta hodná usměvavá paní si prošla těžkými obdobími útrap a ztrát, ale svým přístupem k životu, který milovala nade vše, se s tím dokázala vyrovnat. Všichni se podivovali a záviděli jí její nevyčerpatelnou energii i přes úctyhodný věk 80-ti let.
Duši měla čistou, nevěřila bych, kdyby někdy zhřešila nebo nežila podle desatera. Její křesťanskou víru symbolizoval růženec, který ze svého krku nikdy nesundala, protože jím byla spojena s bohem. Po ránu její první kroky vedly vždy do kostela, kde se modlila k pánubohu. Trávívala zde vždy dlouhé chvíle. Zdálo se, jakoby rozmlouvala se svatými a ti jí odpovídali.
To mě ještě více utvrzovalo v tom, že pod maskou staré ženy se skrývá anděl, který byl seslán na zem, aby rozdával lásku a víru tam, kde jí bylo potřeba.


Lukrativní pozemek

Osnova:

I. Úvod

II. Stať: 1. Vražda

2. Vyšetřování

3. Předvolání

4. Dopadení

III. Závěr

Nedaleko za Prahou se nachází krásná malebná krajina, porostlá vysokými stromy a zelenými loukami, která už bude brzy minulosti. Zanedlouho se zde bude rozkládat sportovní centrum. Velké stavitelské společnosti zbývá vykoupit už jen maličký pozemek pana Hvížďali.

„Prosím vás, neotravujte už! Neprodám a basta. Tady jsem se před osmdesáti lety narodil a chci tady také umřít.,“ řekl pan Hvížďala co nejrazantněji. „My vám, pane, dáme všechno, co budete chtít,“ naléhal Pavel Kolařík. „Stejně byste tu mezi tenisovými kurty, golfovým hřištěm a rušným hotelem nemohl bydet. Všechno kolem jsme už vykoupili.“ „Vaše obchody mě vůbec nezajímají. Svůj pozemek vám neprodám. A to je poslední slovo. Vypadněte a neotravujte mě už,“ vykřikl zadýchaný stařík a ukázal holí ke dveřím. Pan Kolařík popadl těžkou lopatu od kamen a vší silou praštil Hvížďalu do hlavy. Stařík byl okamžitě mrtev. Kolařík vyndal z aktovky připravenou smlouvu a hledal nějaké dokumenty se staříkovým podpisem. Otevřel šuplík a našel papíry s podpisem. To nebude žádný problém, pomyslel si, když uviděl roztřesené klikyháky. Vytáhl ze stolku pero a smlouvu podepsal. Ještě dnes mu pošlu dohodnuté peníze a tím vyvrátím podezření. Vyházel skříně. Prohledal celý dům. Našel pouze pár drahých šperků a dvacet tisíc korun. Ty samozřejmě vzal s sebou, aby to vypadalo jako vloupání. Ještě všude otřel své otisky prstů a spokojeně odešel.

Druhý den se v Kolaříkově kanceláři objevil policejní vyšetřovatel Soukup. „Máme tady zprávu, že jste jednal o prodeji domu a pozemku a panem Hvížďalou. Našli ho s rozbitou hlavou. Zdá se, že se jedná o loupežnou vraždu, ale musim se vás na něco zeptat.“ „To je strašné, zrovna včera jsme se dohodli a poslal jsem mu na účet jeden milion korun,“ řekl pan Kolařík. „Chtěl bych vidět tu smlouvu. Hvížďalu našel jeho starý kamarád a tvrdí, že jste měl motiv k vraždě, protože vám nechtěl pozemek prodat,“ řekl policejní vyšetřovatel. „Proč bych ho měl zabít, oloupit a ještě mu poslat milion korun,“ odpověděl Kolařík. Uvidíme, nechám smlouvu poslat k soudnímu grafologovi a ten buď potvrdí, nebo vyvrátí pravost podpisu.

Další dny se nic zvláštního nedělo. Pan Kolařík nadále chodil do práce a připravoval podklaky ke stavbě. Byl si jistý, že grafolog potvrdí pravost podpisu a myslel si, že je to vše za ním a pomalu na celou věc přestával myslet. O to větší byl jeho údiv, když po třech dnech obdržel předvolání k policejnímu vyšetřovateli.

Mírně znervózněl a vydal se na policejní stanici. Vyšetřovatel se tvářil přátelsky, posadil ho do měkkého křesla a nabídl mu kávu. „Vyšetřování bude za chvíli u konce,“ řekl vyšetřovatel. „Podpis na smlouvě je pravý, podle názoru grafologa.“ „Nemohlo to být jinak,“ připojil se spokojeně Kolařík. „Přesto jsou tu pro vás věci velmi nepříjemné. Byl tu vypovidat Hvížďalův soused, nějaký Sbořil. Je si na sto procent jist, že by Hvíždala nikdy svůj dům a pozemek neprodal. Měl všechno, co potřeboval. Bydlel tu celý život a chtěl tu dožít zbytek života. Podl něj jste měl důvod Hvížďalu zabít a předstírat loupež.“ „Nesmysl, je to jen výmysl nějakého starce,“ obořil se Kolařík na policejního vyšetřovatele. „Možná by to tak bylo, ale pan Sbořil předložil nezvratný důkaz o tom, že jste ho zabil vy.“ Kolařík zbledl. Rychle rekapituloval svůj čin. Hledal, kde udělal chybu, ale na nic nepřišel. „Abych vás netrápil a nenapínal. Podpis na vaši smlouvě nemůže být starého Hvížďali, jelikož trpěl revmatismem a v ruce neudržel ani pero, natož aby něco mohl podepsat. A když potřeboval něco podepsat, tak to za něj podepsal právě jeho soused Sbořil. A ten ví zcela určitě, že tuto smlouvu nepodepsal.“

Kolaříka odvedli do vězení. Příští týden byl předveden před soud a odsouzen na 15 let. Přestože byl potrestán, tak sportovní centrum stát bude.


Můj pokoj

Budu vám popisovat můj pokoj. Je velmi malý a celý modrý. V pravo mám novou dřevěnou skříň. Naproti mně je velké okno, na parapetě je výstavka kaktusů, které sbírám.

Před oknem je můj starší poškrábaný stůl. Na tomto stole mám spoustu věcí, například květiny, lampička, atakdála. Je tam toho opravdu mnoho.

Vlevo na stěnách jsou hezké obrazy a nad nimi jsou poličky s plyšáky.

Dále je {tam}<in> má postel, ze které mám dobrý výhled na bílou lesklou televizi, která stojí na stole. Na zemi leží šedavěmodrý koberec. Vedle mé postele je nová bílá kožená židle na kolečkách.

Teď jsem vám popsala můj pokoj, doufám,{čárka umístěna na začátku řádku}<co> že se vám to líbilo.


Pátek třináctého

Osnova:

1. Úvod: Nešťastné datum

2. Stať: I. Dopolední katastrofy

II. Odpoledne s knihou

III. Večerní vyčerpání

3. Závěr: Nečekané odhalení

„Pepo, vstávej.“ sSnaží se Honza probudit svého bratra. Daří se mu to až po nějaké době. Pepa se probudí a podle jeho výrazu je jasné, že neměl hezké sny. „Co se ti zdálo?“ Ptá se Honza. „Někdo nás chtěl zabít, bylo to hrozné.“ Odpovídá mu nešťastně Pepa. Honza se lehce pousměje, ale potom se oba náhodou podívají na kalendář. „Podívej, je pátek třináctého!“ Zděsí se Pepa. V té chvíli zazvoní zvonek u dveří. Klukům brzy dojde, že jsou domluveni s přáteli, že půjdou na výlet. „Dnes nikam nejdu.“ říká Pepa rázně a opět se podívá na kalendář. Honza souhlasí, že to bude doma bezpečnější a jde říct kamarádům, že jim není dobře, a tak zůstanou doma. „Tak se brzy uzdravte.“ Popřejí jim kamarádi a odcházejí na výlet sami.

„Teď by to mělo být v pořádku. Uvidíš.“ Uklidňuje Honza svého vystrašeného bratra. Pepa je o něco klidnější a jde do kuchyně, aby udělal k snídani topinky. „Já zatím zapnu televizi.“ Volá na něho Honza. „Co se s tím stalo?“ Rozčiluje se, když zapne televizi a nic se nestane. „Děje se něco?“ Volá Pepa a jde za ním. „Nejde televize.“ Odpovídá mu Honza. Oba chvilku obcházejí televizor a zkoumají, čím by to mohlo být. Najednou se ale objeví hustý dým a kluci rychle běží do kuchyně, kde vidí, jak začíná hořet topinkovač. Ve chvíli, kdy se jim to podařilo uhasit, se ozvala rána, jak vyhořely pojistky. Honza vzal svíčku a šli do komory pojistky vyměnit. „Ach jo, proč je tu takový nepořádek?“ Rozčiloval se Honza a jen to dořekl, tak zakopl. Svíčka mu vypadla z ruky a dopadla na stoh papírů, které tu byly připraveny na příští sběr. Papíry začaly okamžitě hořet. Pepa popadl hasicí přístroj a oheň uhasil. Celí otřesení vyměnili pojistky a šli do obýváku. Padli do křesla a vyděšeně na sebe pohlédli. „Odpoledne už bude určitě lepší.“ Uklidňoval Honza Pepu i sebe.

Po obědě se rozhodli, že si budou číst. „Bude to asi nejbezpečnějčí.“ Řekl Pepa a šli ke knihovně, aby si vybrali nějaké knihy. Honza si vybral knihu, která ležela až úplně nahoře. Stoupl si na židli, aby na knihu dosáhl. V té chvíli, kdy se natahoval, se židli zlomila noha, Honza spadl a srazil květináč. Když uklidili všechny střepy a hlínu, vzali si knížky ze spodních polic a začetli se do veselých příběhů. Díky knihám brzy zapomněli na strasti dnešního dne. Potom už si jen povídali a smáli se. Něco uvnitř je ale neustále varovalo a připomínalo jim, jaké je dnes vlastně datum. Věděli, že si musí dávat pozor, aby se jim zase něco nestalo.

Kolem šesté si uvařili večeři a sedli si ke stolu, aby se najedli. „Zapomněl jsem pití.“ Uvědomil si Pepa a vstal. Bohužel se zachytil o ubrus a trhnul s nim. Honza ho rychle zachytil, takže se nic nerozbilo a večeře jim zůstala na talířích. Oba si oddechli a pomysleli si, že jejich smůla už jistě skončila, když se právě nic nestalo. Po večeři zazvonil telefon a Honza rychle vstal, aby ho mohl dojít zvednout. Ale jak pospíchal, tak zakopla a upadl na zem. Při tom pádu si narazil zápěstí. Jen co ho to přestalo tolik bolet a on se uklidnil, telefon začal znovu zvonit. Šel ho zvednout, ale pro||jistotu nespěchal. „No to snad není vůbec možné!“ Začal se rozčilovat, když zavěsil telefoní sluchátko. Pepa se na něho podíval a zeptal se kdo volal. „Tak já si zraním ruku a proč? Abych zvedl telefon a zjistil, že si někdo jen spletl číslo!“ Vyváděl Honza a nebyl k utišení. Pepa se sice pokoušel svého bratra uchlácholit, ale marně. Honza byl vztekem bez sebe, protože ho to zápěstí opravdu moc bolelo. Potom si lehl na sedačku a rozhodl se, že se ani nepohne. „Zůstanu ležet, dokud ten pátek třináctého neuplyne.“ Vysvětloval a bylo na něm vidět, že to myslí vážně. Pepa šel do kuchyně, aby uvařil čaj a přinesl nějakou zeleninu, aby měli co k televizi, nebo ke čtení. Ale po tom, co se polil vařicí vodou, říznul se do prstu při krájení zeleniny a zakopl o prah, se rozhodl, že Honzu napodobí. Šel k němu, sedl si do křesla a už se ani nepohnul. Ale co čert nechtěl. Z venku se ozvala rána, když si nějaké děti hrály s petardami. Honza se Pepou se tak lekli, že vyskočili ze svých křesel. Jenže Honza se praštil hlavou o lustr a pPepa ho následoval.

Znovu se usadili do křesel a Honza se pokusil zapnout televizi. A ta fungovala. „Já to vážně nechápu.“ začal se rozčilovat a Pepa se k němu tentokrát přidal. „Zkus hádat. Podívej se na kalendář a vzpomeň si na můj sen. Vždyť {všechno}<tr-odsud-1> to spolu <tr-sem-1> souvisí.“ „To máš pravdu.“ Přitakal Honza. Opět zazvonil telefon. Pepa ho zvedl a tam jejich přátelé. „Tak jak jste si užili výlet“ Zeptal se. Ale po odpovědi, že výlet byl bezchybný, dostal vztek a rychle hovor ukončil. Bylo sedm hodin a v televizi začaly zprávy. Hned první věta jim ale dokonale vyrazila dech. „Je 19:00 sobota 14. 8. a my vás vítáme u televizních zpráv.“ „Cože?“ Vytřeštil oči Honza. Pepa se zarazil a chvilku přemýšlel. „Já jsem asi neodtrhl včera kalendář...“ zZačal se omlouvat. Dlouze se na sebe dívali, a pak se rozhlédli po bytě. A začali se smát. Oby byli tak vyčerpaní, že se museli smát.


27. listopadu 2008
Mayerová Kateřina
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Byl to jen sen

Osnova: 1. Usínání
2. Město
3. Velké neznámo
4. Zuřivé zvíře
5. Probuzení

Už bylo hodně pozdě, a tak jsem šel spát. Nemohl jsem usnout, ale asi po hodině se mi to podařilo.
Stojím uprostřed velkého rušného města. Kolem mě prochází davy lidí a projíždí auta. Všichni mi něco říkají, ale neslyším je. Vše se odehrává hrozně rychle. Motá se mi hlava a padám k zemi. Zvedám se a najednou je konec. Nikdo tam není, jen já a oprašuji si prach z kalhot. Je to nepříjemný pocit, trochu mě mrazí v zádech. Pokouším se odejít, ale vždy, když se rozejdu, mě něco neviditelného vrátí tam, kde jsem byl předtím. Stojím tam tedy hodiny a hodiny.
Z ničeho nic jsem úplně někde jinde. Vypadá to jako nějaký útes či rokle. Nevidím, co je za okrajem. Řekl bych, že nic, ale všude je mlha bílá a hustá, že neni nic vidět. Už se stmívá a začíná mi být chladno. Po nějaké době ke mě přichází starý pán. Chvíli se na mě díval a potom řekl: „Pojď se ohřát ke mě domů, vypadáš zmrzle.“ Poděkoval jsem a následoval ho. Šli jsme planinou a pak zas hustým lesem. Nic jsem neviděl, ale větvičky jehličnanů mě švihaly do tváří. Došli jsme až k malému domku. Pozval mě dovnitř a abych se zahřál, tak mi půjčil vypelichaný norkový kožich. Ještě byl cítit naftalinovými kuličkami. Najedl jsem se a, když jsem se zahřál, rozhodl jsem se odejít.
Jen co jsem vyšel ven, přede mnou stálo nějaké rozzuřené zvíře. Chtěl jsem se vrátit dovnitř, ale když jsem se otočil, nebyl tam ani domek a ani ten hodný pán. Běžel jsem tedy do neznámo kam, ale zvíře mě pronásledovalo. Běžel jsem a běžel. Bylo úplně ticho. Byl slyšet jen můj dech a jen mé kroky. Zastavuji se a přede mnou nic jiného než mlha. „To je zas ten útes,“ řekl jsem si. Zvíře nezastavuje. Běží stále ke mě. Zdá se mi, že dokonce zrychluje. Zahnalo mě do pasti, což určitě chtělo. „Skočím nebo se nechám rozcupovat na malinkaté kousíčky,“ ptám se sám sebe. Dělal jsem si naději, že v té mlze může být řeka nebo jezero, a že spadnu do vody a nezabiju se, Skáču tedy,
Najednou jsem se vzbudil celý opocený, ale byl jsem rád, že se mi to jen zdálo, a že jsem doma ve své teplé posteli. Doufám, že takovou noční můru už nikdy nezažiju.


1.11.2006
Michaela Bebová, 2.C
1. písemná slohová práce
UHLÍ
(Výklad)

Osnova:
I. Úvod – čím je pro nás uhlí
II. 1) Skladba a vznik
2) Světové zásoby a využití
3) Těžba
4) Rozlišení uhlí
5) Uhlí u nás
III. Závěr – negativní vlivy na prostředí

Uhlí patří spolu s ropou a zemním plynem mezi fosilní paliva. Bez těchto paliv by se lidstvo nedostalo na takovou úroveň, jakou zde máme dnes, a mnoho lidí by bez nich v této době nedokázalo žít.

Uhlí je hořlavá, tuhá hmota organického původu. Skládá se zejména z uhlíku, vodíku, kyslíku, dusíku a síry. Tato organický hmota vznikala v průběhu desítek až stovek milionů let složitými procesy. Většina světových zásob se začala tvořit v období karbonu. Trouchnivěním, rašeliněním a pozvolným uhelnatěním rostlinných látek v močálech za nepřístupu vzduchu při vlhkém a teplém podnebí pozbývaly tyto látky vodík a kyslík, vytvářely uhlík a stávaly se tmavší. Za silného tlaku pak vznikaly vrstvy černého a hnědého uhlí.

Známé světové zásoby uhlí by při současné spotřebě měly vystačit na více než 200 let. Nejvíce uhlí se nachází ve USA, Rusku a Číně. Uhlí se využívá hlavně jako palivo, ale daleko výhodnější je zpracování jako suroviny v chemickém průmyslu, kde se získává za pomoci karbonizace plyn, černouhelný dehet nebo koks.

Uhlí se může těžit dvěma způsoby. Povrchovým dolováním, které se používá, pokud je uhlí blízko zemského povrchu, a hlubinným dolováním, když se uhlí nachází hluboko.

Rozlišujeme dvě hlavní skupiny uhlí: černé a hnědé. Hnědé uhlí, méně kvalitní, se těží zejména v Evropě. Užívá se jako topivo a současně při koksování. Nevýhodou tohoto uhlí je, že hodně kouří a vydává málo tepla. Černé uhlí je kvalitnější. Má větší výhřevnost a po spálení zbyde méně popela. Dělí se na dvě podskupiny: uhlí hubená a mastná.

V našem Ostravsko-karvinském revíru se těží čtyři druhy uhlí. Uhlí plamenné, plynové, spé-kavé a uhlí antracitické. O jejich vlastnostech si již nebudeme dále povídat, neboť jsou jen rozšiřující.

Všichni víme, že kouř a plyny vydávané při hoření mohou způsobit spoustu vážných onemocnění. Kouřové plyny způsobují kyselé deště, které mají negativní vliv na životní prostředí a znečišťují vodu. Oxid siřičitý způsobuje skleníkový efekt a znečišťuje ovzduší. Používáním těchto paliv si ničíme prostředí kolem nás, avšak nikdo úplně nezabrání jejich      uplatnění ve světě.


18. října
Petr Lindenthal
Vypravování

Příhoda z prázdnin
Jednoho letního dne jsme přejeli kočičku. Rychle jsem vylezl ven z auta. Kočička ještě dýchala a tak jsme ji vzali sebou. Můj strýc je zvěrolékař a tak okamžitě přijel. Strýc kočičku prohlédl a řekl že je v pořádku. A od toho dne jsme si kočičku nechali. Museli jsme ji nechat nějaký čas doma. Jednoho dne nadešel čas a pustili jsme kočičku ven. Za chvíli si na zahradu zvykla. Asi tak za 1 měsíc jelo kolem auto. Zničehonic zastavilo. vylezl z něho pán a ptal jse mě kde jsem vzal tu kočičku. Já jsem mu vyprávěl jak se to stalo.


31.10. 2006
Klára Berková, 2.D
1. písemná slohová práce
Tkáně - epitely
(mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – oslovení posluchačů
II. 1) Co je tkáň?
2) Rozdělení tkáně
3) Epitel
4) Typy epitelu
III. Závěr – poděkování a rozloučení

Dobrý den
Dnes bych vám ráda pověděla něco o tkáních a některé jejich typy představila trochu podrobněji, zvláště epitely.
Pokud se chceme bavit o tkáních, musíme nejprve vědět, co to tkáň vlastně je. Je to tedy soubor buněk vykonávající stejnou funkci, mají také přibližně stejný tvar.
Důležité je rozdělení tkání. Rozlišujeme je na: epitely, pojiva, svalovou tkáň, nervovou tkáň a tkáň trofickou.
Epitel je krycí tkáň. Pokrývá tělo (kůže). Orgány a vystýlá jejich dutiny (stěna žaludku). Buňky epitelu jsou na sebe těsně nahloučeny, z toho vyplývá, že zde nenajdeme intercelu-láry. Což jsou mezibuněčné prostory. Buňky mají také rozlišenou apikální a bazální část. můžeme rozlišit „spodek“ a „vršek“ buňky. Významnou vlastností je obrovská regenerační schopnost. Vlastně to všichni víme. Když se jen nepatrně škrábneme tak to rychle zmizí a někdy si toho ani nestihneme všimnout. Tím mohu snadno navázat na další věc. Při lehkém škrábnutí nám neteče krev. To je způsobeno tím, že do epitelu nezasahuje cévní soustava. A jak už jsem jednou podotkla někdy si toho ani nevšimneme. To znamená, že to necítíme. I pro tento fakt existuje vysvětlení. Do epitelu nezasahují ani nervy. Nabízí se tedy otázka, jak je epitel tedy vyživovaný. Živiny získává ze spodní vrstvy vaziva.
Epitely se dále různě dělí. Například podle vrstev rozlišujeme jednovrstevný epitel, mno-hovrstvý epitel a víceřadý epitel. Podle tvaru je to pak epitel dlaždicový, kubický, cilindrický a jiné. Řasinkový epitel se nachází v dýchací soustavě. Pomáhá nám při vdechnutí množství prachu s vykašláváním.    Přechodní epitel bychom našli v močovém měchýři. Jeho buňky mají schopnost se roztáhnout a zase stáhnout. Podle funkce rozeznáváme rezorbční epitel, který obecně něco vstřebává. Pigmentový epitel nacházející se v oku v panence. Smyslový epitel se taktéž nachází v oku v sítnici. Jestliže něco produkují, nazývají se sekreční epitely. Proto jsou například ryby „slizké“. Vyskytují se zde hlenové žlázky, mohou být jednobuněčné nebo mnohobuněčné (v nose). Mazové žlázky neboli alveolární žlázky produkují maz. Potní žlazy nebo také tubulózní žlázy produkují zase pot. Endotel je speciální epitel vystýlající dutiny cév. Můžeme ho nazývat také nesmáčivý epitel. Zabraňuje tvoření kapiček krve v cévách. Tak to k epitelům zatím stačí.
Doufám, že jsem vás obohatila o soustu nových znalostí. Děkuji za vaši pozornost a snad někdy nashledanou.


Vanoče v naší rodině

osnova:

1. Rano o stědrý den

2. Dopoledne u TV

3. večeře {a|u} nadělování

4. nasteva a prochárka

Vánoce v naší Rodině

Rano na Štědrý den jsme si přispal, protože byly prázdniny. Chudák maminka šla ráno do práce, tak jsem posnídal u babicky vánočku a potom se díval s dědou na pohadky.

Na návštěvu přišla teta, tuk jsme si všichni popřáli hezké svatky. K obedu byl loubový kuba a po obede jsem šel ven.

Máma přisla z práce a připravovala s babickou stedrovecerní večeři. Byla rybí polevka, salat, smažený kapr a řízek. Na stole bylo cukroví a ovoce.

Po večeři jsme chvíli čekali až příjde ježíšek, nebo spís az máma a babicka dají darky pod stromeček. Zazvonil zvonek a naderovalo se. Já, jako nejmladší rozdeluji darky a potom se rozbaluje. Letos byl jJežíšek bohatý. Dostal jsem počítač, monitor, sluchátka, reproduktory, flortbalovou hul oblečení na hory a solnou dýmku, protože jsem alergik, to aby se mi to zlepšilo. Ještě jsme šli k tetě Evě, která bydlí kousek od nás. Od ní jsem dostal skolní batoh u knísku<.>

Když jsme šli domů, všude krásně svíti stromečky za okny. Byl to hezky den.


Slohová práce školní

Miloš Chromý 12. ledna 2006
2. C

Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
Kalamita (volný stylový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno (volný stylový útvar)
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (úvaha)

1.
Dnešní společnost je příliš zhýčkaná. I chudší vrstvy jsou zvyklé žít v přepychu a přebytku. Lidé plýtvají čím můžou. Pitnou vodou, jídlem, dřevem a mohl bych pokračovat. Jako příklad sem si vzal pitnou vodu. Vždyť jí nikdy nebylo dost. Kvůli ní se lidé zabíjejí. V některých Afrických zemích je pitné vody nedostatek a zde, v České Republice plýtváme kde se dá. Byli by jsme tu bez pitné vody? Představte si příchod globální doby ledové. Podle mě by většina lidstva vymřelo. Většinou by to byli ti z bohatších vrstev. Ale v současnosti by to byli i lidé chudší. Přežili by jen ti, kteří by byli schopní obstarat si potravu, pití, rozdělat oheň a postavit si pevný a termoizolační úkryt, který by je chránil před dravou zvěří, ale i před ostatními lidmi, kteří by se jim snažili ukradnout jejich zásoby. Také by se naskytl ten problém, že by značná populace zvířat uhynula. Takže by se lidstvo stěhovalo ne na jih, ale na sever, kde žijí zvířata zvyklá na zimu. Asi bysme přešli ke zbraním jako jsou klacky a kameny. Ale dost už o době ledové.
Ale pokud nenastane doba ledová, co nás kdy ještě čeká? Dle mého názoru buď zničí přírodu nebo mi sami a náš pokrok. Protože kvůli pokroku vznikly zbraně na střelný prach, později i atomové bomby. A jaká zbraň tedy bude další? Zároveň s pokrokem přibývá nemocí, proti kterým nemáme zatím léky. Ale i kdyby sme vynalezli lék proti rakovině, tak se oběví další nemoc, která bude ještě krvelačnější a bolestnější a možná by ani nebyla smrtelná, ale lidé by radši spáchali sebevraždu.
 Já vidím budoucnost lidstva jasně. Lidstvo vymře, a můžeme akorát doufat, že při tom nezničí naši planetu, aby se tu život mohl dále rozvíjet. Ale to je velmi nepravděpodobné. A co si myslíte vy?

Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) Globální doba ledová
 b) pokrok a nemoci
 III. Závěr


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

 První polovina 20. století znamenala pro Spojené státy americké mimo jiné také vlnu přistěhovalců, kteří prchali z válkami zmítané Evropy. Doufali, že v nové zemi začnou nový, lepší život. Jak vznikl „americký sen“, vděčné téma pro nejednoho kritika. Například Uptán Sinclair neváhal ve své „Džungli“ až naturalisticky ukázat, jak špatně může takový sen skončit.
 Dalším hojně využívaným námětem bylo postavení nějakým způsobem odlišného jedince vůči celé společnosti. Takovým „vyvrhelem“ je i námezdní dělník Lenda ze Steinbeckovy novely O myších a lidech. Nikdo kromě jeho chráněnce Jiřího nerespektuje, že je duševně chorý a potřebuje spíš porozumění než cejch veřejného nepřítele. Tragický závěr příběhu ve čtenáři umocňuje nechuť k pokrytectví lidí.
 Jiným příkladem může být hlavní postava příběhu Stařec Mississippi od Williama Faulknera. Přestože zachrání matku s dítětem před jistou smrtí ve vlnách rozvodněné řeky, soudce mu za domnělý pokus o útěk prodlouží pobyt ve vězení.
 Téměř každý autor pocházející z jihu Spojených států se ve svých dílech zmiňuje o rasové problematice. Typickým příkladem je opět Faulkner. Jeho kniha Absolone, Absolone! vypráví historii jedné rodiny, na jejímž počátku stál bílý, chamtivý, pyšný a rasistický plukovník Sutpen a na konci jeho mentálně postižený černošský pravnouček. Typický důkaz pořekadla „Odříkaného největší krajíc“.


Můj pokoj

Můj pokoj, který sdílím se svou starší sestrou se nachází ve druhém patře v našem paneláku. Není příliš velký, ale ani malý je tak akorát a neobyčejně útulný. Trávíme v něn většinu času: v pokoji spíme, učíme se, hrajeme si¼

Do pokoje se vchází dveřmi z chodby. V pravo od dveří stojí palanda, nahoře spím já a dole sestra. Kařdá máme u postele poličku. Vedle palandy má moje sestra psací stůl a nad stolem knihovničku. Naproti dveřím je okno, pod oknem mám psací stůl já. Vedle stolu je skříňka na které je postavená televize. pol Po levé straně od dveří jsou skříně. Dvě na oblečení a další dvě z nichž jedna slouží jako knihovna a druhá je na školní věci.

Pokojíček máme vymalovaní do broskvové barvy, strop je pokryt bílými stropními deskami. Na podlaze leží koberec vínové barvy. Veškerý nábytek máme ve stejných barvách. V okně sou žaluzie a vidím z něho jak na horu Říp a větrné elektrárny ve {obec}<priv>, tak také na čtyřproudovou silnici.

Můj pokoj a zároveň pokoj mé sestry se mi líbí a ráda v něm trávím svůj čas. Pokojíček se sestrou neustále vylepšujeme, zkrášlujeme a předěláváme, tak aby se nám v něm dobře bydlelo<.>


David Zeman
4. 11.

1. písemná práce
Jak jsem překonal sám sebe
(vypravování)

osnova: 1) úvod

Když nám učitelka zadala témata, ze kterých si máme vybrat jedno ke zpracování, hned jsem věděl, že to nebude procházka růžovým sadem.
Víte, já jsem nikdy nebyl na nějaké psaní příběhů, pohádek, osnov a popisů všeho možného i nemožného. Každá hodina slohu pro mě byla nekonečných čtyřicetpět minut soužení a zoufalého snažení o vytvoření něčeho, co by trochu odpovídalo zadaným požadavkům. Stejně tak jako dnes.
Už čtvrt hodiny sedím na židli, přemýšlím, snažím se něco vypotit, čekám na jakési osvícení. Všichni okolo ve třídě už vesele píšou své slohy, jen já ne. Zpocený jsem už dost, ale na papíře nemám skoro nic. První téma zní jednoduše: Propast. No jo, jenže co napsat o propasti? Za boha mě nic nenapadá. Že by něco o Macoše? Ne, o té skoro nic nevím. Nebo snad o propastných rozdílech sociální úrovně života v Somálsku? To tedy taky ne, to je ještě větší hloupost! Říkám si: „Koho by to stejně zajímalo?“
Dále je tu téma lhostejnost. Lhostejnosti je kolem nás dost, to by mohlo být jednoduché! Jen to dostat na papír. Po krátkém zhodnocení zamítám. Pak můžeme psát o vzpomínce! Tak vzpomínek mám mnoho. Ty příjemné a ty nepříjemné. Příjemné nejsou tak světaborné aby zaujaly. A ty nepříjemné? Ty jsou zase moc jednorázové. Vždyť, co bych taky mohl napsat o tom, jak jsem s kamarády kde co vyvedl, rozbil, přelezl, podlezl a porušil kdejaký zákaz.
No jo, ale o čem psát. Času už moc nezbývá a já stále nevím jak dál. Mám ještě na výběr dvě téma. Jak jsem překonal sám sebe a Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá. Je to sice hezké, ale zrovna si nevzpomínám, kdy jsem se někdy překonal. Snad jedině ráno, chtěl jsem spát, ale musel jsem vstávat a jít do školy. Jenže to je taky moc krátké. Tak snad ta jáma? Sice jsem nezažil, že by to někdy platilo, snad jen v pohádkách, ale budiž.


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí. (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo... (dopis)
3. Píšu Vám... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

1. Ptáš se jak se mi tu líbí?

Ahoj Jano!
Včera jsem dorazila do Finska. Ty víš, že to byl můj sen. A teď se mi splnil, tomu nemohu uvěřit. Strašně se mi zde líbí.
Akorát ta cesta autobusem nebyla zrovna příjemná. Jeli jsme přes Polsko a ještě než jsme dorazili na polské hranice, tak jsme píchli kolo u autobusu. Vždycky jsem si myslela, že když se píchne, tak je to hodně špatné. Ale naštěstí jsme nejeli rychle. Jen jsme se lekli velké rány, zakývali se ze strany na stranu a pak řidič zastavil. Řekl nám úplně klidným hlasem: „Vyměníme pneumatiku, což bude trvat asi hodinu a půl, tak se zatím můžete podívat po okolí.“ Strašně jsem se divila, protože ani neřekl, ať zachováme klid nebo tak něco. Všichni vystoupili z autobusu a šli se projít.
Asi po hodině a půl jsme už stáli na hranicích. Nejvíc mě štvali ty kolony aut. Po půl hodině čekání jsme konečně přejeli hranice. Pak už cesta probíhala bez větších problémů.
Dorazili jsme do Dánska, kde jsem čekala asi hodinu na letadlo. Bylo tam strašně moc lidí. Ty víš, že to nemám ráda a ještě k tomu jsem letadlem nikdy neletěla. Byla jsem hodně nervózní, tak jsem strčila letenku do takového podivného strojku obráceně. No takový trapas. Všichni lidí za mnou na mne koukali, jako kdybych byla ten nejhloupější člověk na světě. Tak jsem to zkusila znovu a zase nic. Jednomu pánovi pak došla trpělivost a ukázal mi to.
Let byl skvělý zážitek. Takový výhled na moře a na finské lesy a jezera.
Teď už si hovím v horské chatě asi půl kilometru od menšího městečka. Hned jak jsem vybalila kufry, tak jsem ti šla psát své první dojmy. Škoda, že jsi se mnou nejela. Ale řeknu ti, že tady mi samota nevadí. Tady se cítím tak svobodná. Je to tu nepopsatelně krásné.
Vedle chaty je nádherné jezero, na které mám výhled z terasy a městečko v noci nádherně svítí. No prostě romantika. Jsem strašně ráda, že se mi splnilo vidět takovou krásu.
Ta cesta za to stála. Příště musíš jet doopravdy se mnou. Uvidíme se asi tak za dva týdny. Co nejdřív za tebou zajedu a budu ti o všem vyprávět. Už se na tebe těším.
Pozdrav z Finska posílá
				Eva!

Osnova:
I. Úvod
II. Stať: a) nehoda
	 b) přejezd přes hranice
	 c) čekání na letišti
	 d) zážitek z letu
	 e) první dojmy
	 f) výhled
III. Závěr


Ahoj Adame!

Zdravím tě z roku 2010. Doufám, že ses poučil ze svých chyb. Vystudoval jsi aspoň střední školu a získal jsi maturitu? Já doufám, že nekouříš, nebereš drogy atd.! Vzpomínáš jak jsi předtancovával na plese? Už ses oženil? Máš dům? Nebo ho teď stavíš? Jak se má tvůj bratříček Adam? Doufám, že neukončil svoji kariéru. Jestli ji ukončil kariéru tak ho zpátky nažeň do bazénu! A co tvůj bratr Adam? Oženil se? Má vůbec dům? Má už děti? Neníčíš přírodu jako před 10 lety?! Máš vůbec nějaké zvíře? Pokud ne tak bych ti doporučoval si koupit buď psa nebo papouška. Děláš nějaký sport? Nebo už si skončil se sportem tak se rychle k němu vrať<.> Co pořád hraje Cristiano Ronald? Hraje za Real Madrid? Nebo už ukončil kariéru? Jak je na tom Český tenis? Hraje pořád jako v mých 12 letech Tomáš Berdych? Vzpomínáš na své staré kamarády? Třeba na Adama, Adama a na Adama? Vzpomínáš na staré časy? Jak jsme blbly honili se a tak podobně. Stal ses elektrikářem nebo policajtem jak si chtěl ve 12 letech? Splnily se tvé sny?“ Doufám, že jsi poslechl rady svých rodičů. Zdraví tě tvé mladší já.


Osnova: I. Úvod

II. Stať: 1) Co Tě čeká!

2) Změna prostředí

3) Třída

4) Co dělám / nedělám

5) Něco o ní <img :)>

III. Závěr

Ptáš se, jak se mi teď daří

Zdravím Tě bráško,

tak jsem se konečně dostal k Tvému dopisu. Je to už pár dní, co mi přišel. Promiň, ale dřív to opravdu nešlo. Tvůj dopis končil slovy: Jak se ti Teď daří! Dobrá tedy. Když si to přeješ vědět, myslím, že by mělo být v mých silách vylíčit Ti, co je u mě nového.

Známe se od dětství a upřímně pochybuji, že nějaká osoba mě zná lépe než Ty! Možná jen jedna, ale k té se dostanu, neboj, přece Ti nezapřu žádné novinky. O ní (teď už víš, že je to dívka <img :)>) budu psát až ke konci, abys byl trochu napjatý a hlavně, protože to bude asi delší.

Tak a teď ty věci, které chci napsat nejdřív. Asi největší změna, která mě postihla, je změna nové školy, prostředí. Oproti bývalé škole (dále už jen jako „ústav“) je to zajímavá změna. Léta mého flákání skončili. Na základce to byla pohodička, málo učení, klídek... Tady? Na GJVJ ({název gymnázia}<priv>) je to s prominutím mazec. Nedá se to srovnat. Úplně jiný přístup profesorů. Ale co Ti to tady píšu? Vždyť jsi na „gymplu“ taky! S profesorským sborem vycházím jakž takž. Jde to. S někým líp, s někým hůř.

Co se týče třídy. Hm, co napsat?! Naší bývalé třídě se to nemůže rovnat teď a v budoucnu myslím také ne! Takový kolektiv jak v bývalém ústavu už těžko budu hledat! Neříkám, že ta naše partička, která drží při sobě není super, ale je to hroznej skok zpátky oproti tomu, na co jsem byl zvyklý! Máme tu taky hrozně moc holek, posuď sám: 22 holek na 10 kluků. Trochu menší „slepičárna“ nemyslíš? Proč Ti to píšu? Když vím, že na tom nejseš o moc líp? <img :)> Víš co je ale fajn? Že je tady se mnou můj bývalý spolužák. Za ty 4 roky si skvěle rozumíme a oproti ostatním má velký náskok. Nechci tím říct, že si s ostatními nerozumím!!

Tak školy bylo dost. Co se týče mého volného času, skončil jsem se squoshem. Bez Tebe mě to tam už nebaví, neměl jsem s kým soupeřit, s kým se bavit, prohrávat a vyhrávat! Teď jsou tam jen už samí „kořeni“. Ty mě vždycky rozpráší! Všechna bojovnost a chuť po vítězství mě opustila!! Místo toho jsem začal na sobě makat! Jak rád říkáš TY!! Se spolužákem začínáme chodit do posilovny. O víkendech (v sobotu převážně) jsem u táty ve firmě na brigádě! Vzpomínáš, kolik srandy jsme si užili za jeden den na cihlách?? <img :)>

Tak škola a teď i volný čas je napsán. Jak jsem Ti slíbil, napíšu pár řádek i o ní! Moc se mi to nechce rozebírat přes dopis, ale slib je slib! Připadám si jako úplný cvok, když Ti to píšu (myslím teď dopis). Bydlíme od sebe 15 minut pěšky a nenajdem si na sebe čas! <img :(> Ty jsi s tím „dopisováním“ začal a musím uznat, že je to dobrý nápad. Teď ale zpátky k tématu. Opravdu Ti o ní budu vyprávět, až se potkáme. Na začátek jen prozradím, že je ANDĚL!!! Kdybych měl psát, napíšu několik listů! Ještě jsem nebyl nikdy takhle štastný a nepotkal jsem tak úžasnýho človíčka!!!

Tak brácho, mojí adresu máš. Mé číslo znáš. Pokud budeš chtít napiš mi. Líbat Tě nebudu jsme přece už velký kluci!!

Tak se měj krásně

piš třeba básně (jak JÁ)

Adam


Andrea Šáchová, I. C
4. 11. 2003

1. písemná práce
VZPOMÍNKA
(vypravování)

Osnova: Úvod: Vyhlídka na prázdniny
Stať: 1) setkání v lese
2) začátek nového přátelství
3) závody
Závěr: příští rok?

Snad nikdy nezapomenu na prázdniny minulého léta. Skoro celé jsem je měla trávit na naší chalupě u dědečka a babičky, a tak jsem si myslela, že budou nudné a pomalu jsem začala odpočítávat dny do 1. září. Ale nic neštěstí nebylo, jak jsem si představovala.
Všechno začalo jednoho slunného dne. Babička říkala, že potřebuje houby do polévky na oběd. Já jsem stejně neměla co dělat, tak jsem se ochotně nabídla, že jí košík nasbírám. Šla jsem po lese už skoro s plným košíkem zdravých křemenáčů a pravých hříbků, když tu se z lesní cesty vyřítila závratnou rychlostí dvě horská kola. Prohnala se kolem mě až mi košík vypadl z ruky. Naštvaně jsem na ně zakřičela: „Blázni, nevíte snad co jsou to brzdy?!“ Oba kluci na kolech smykem zabrzdili a k mému údivu mi šli pomoct rozsypané houby posbírat. Při sbírání jsem se dozvěděla, že jsou to bratři Milan a David a že také tráví prázdniny na chalupě. Už se blížilo poledne, tak jsem radši rychle spěchala zpátky k chalupě, abych nemusela poslouchat spílání starostlivé babičky, která už nedočkavě očekávala houby do polévky.
Druhý den ráno jsem šla se svým psem na procházku dolů do vesnice. Hádejte koho jsem nepotkala!? Milana a Davida! Kluci mě už z dálky poznali a šli mi na proti. Od té doby jsme se zkamarádili a zbytek prázdnin trávili společně. Každý den jsme měli nový zajímavý program. Chodili jsme se koupat k místnímu rybníku, jezdili jsme na kolech po lesích, nocovali jsme na strašidelné zřícenině, chodili jsme na výlety. Prázdniny se krátily, ale my jsme na to nemysleli. Nepamatuji si den, kdy bychom nebyli spolu. Milan se stal mým nejlepším kamarádem. I dnes jsme skoro jako bratr a sestra.
Jednou o víkendu, když jsme šli kolem informační tabule, kde se co děje, upoutal kluky plakát, který zval na mužské teréní závody na horských kolech. Milan hned zajásal a jeho tvář se rozjařila. „Jé, koukejte, závody a jsou ve vedlejší vesnici!“ David si zatím zkoumavě prohlížel trasu závodu. „Podívejte, jede se to kolem Dračí skály, tam to přece dobře známe“ řekl. Protože pro závodníka je velmi důležité, aby znal trasu, kudy se závod pojede, a kluci ji znali jako své boty, protože jsme po ní často jezdili, rozhodli se, že se závodu zúčastní ne jako diváci, ale jako závodníci. Do závodů zbýval ještě týden, a tak jsme si trasu kolem skály ještě párkrát projeli. Znali jsme ji tak dobře, že bychom ji projeli snad i poslepu. Závody se blížily. Nastal den s velkým D. Závodníci byli už připraveni na startu a nedočkavě čekali, až startér vystřelí z pistole. „Prásk!“ ozvalo se ze startovací pistole. Závodníci vyrazili. Závod byl vyrovnaný, ale Milan přeci jenom podle očekávání zvítězil. David dojel „Hurá, hurá!“ oceňovali jejich výkon pokřikem přihlížející diváci. Celý průběh závodů byl natáčen na kameru, tak byli kluci i druhý den ve Sportovních novinách! „Co víc si přát?!“ gratulovala jsem oběma klukům. „Snad aby ještě prázdniny nekončily“ podotkl jeden z bratrů.
Prázdniny skončily, ale byly to ty nejlepší, co jsem zatím zažila. Říkám schválně zatím, protože věřím, že ty příští budou ještě lepší. Zpátky do "velkoměsta" jsem odjížděla s pocitem, že jsem našla dva skvělé kamarády. Byla jsem plna dojmů a zajímavých zážitků, které jsem si ještě dlouho přehrávala v hlavě a ráda na ně dodnes vzpomínám.


Moje školní taška
Na každý den školy jsi beru s sebou na záda svojí brašnu, která mi pomáhá udržet v ní učení.
Moje taška je ušita s černo – červené látky, tvoří ji také pět kapec, která vypadají jako červená srdíčka. Také obsahuje tři velké kapsy, do kterých se vejde skoro všechno.
Ve vnitř nosím učení, desky a penál. Části vyplňují rozdělené na menší a malé kapsičky také jsou zaplněny potřebnými věci. Zavazadlo má na sobě napsaný název „TOPGAL“
K mé tašce mám vztah úplně hezký a neumim si představit že bych jí nemněla pamáhá mi nosit učení, ale také je někdy těžká.


Turguetris, 18 června 2010

Ahoj Adame,

tak už jsme doletěli a odvezli nás do hotelu.

Zítra pojedeme na výlet do města, nakupovat. Je tu strašné teplo.

Tak ahoj už musím jít.

Adam

P. S. Přiletíme za čtyři||dny.


31.10. 2006
Petr Kužel, 2.D
1 písemná slohová práce
<nalepený barevný obrázek lokomotivy>
lokomotiva řady 477.0
„Papoušek“
(výklad)

osnova:
I. Úvod: technické parametry
II. 1) Technický popis
2) Provoz
3) Komponenty stroje
III. Závěr – shrnutí – konec provozu

Potřeba výkonných lokomotiv pro příměstskou dopravu Prahy, Brna a Ostravy přiměla ministerstvo dopravy k objednání lokomotiv, které by splňovaly náročný provoz v okolí těchto měst. Výrobnímu podniku ČKD Praha byla zadána výroba tendrovek řady 476-1. První serii vyrobené v roce 1951 bylo upraveno hmotnostní rozložení na nápravu a následně byla přeznačena na „naši“ řadu 477.0. Lokomotiva splňuje požadavky příměstského provozu svými technickými parametry. Rychlostí 100km/h, hmotností 128t. a výkonem 1540kW. Raritou tohoto stroje je souvislá kapota od vodojemu k budce. Poprvé v historii byl použit celosvařovaný kotel svařený se skříňovým kotlem.    Topeniště s natřásacími rošty Houlston mělo spalovací komoru, dvě varné roury a termosifon. Dýmnice byla vybavena výfukovým zařízením Kychlap s dvojitým komínem. Nápravová ložiska včetně spřažených, běhounů i hnacích náprav byla valivá SKF. Tříválcový parní stroj měl šoupátka Trafimov. Heusingerův rozvod byl ovládán pneumatickým servomotorem. Vodojemy, které původně čítaly 15m3 vody u první série byly nahrazeny v druhé serii vodojemy o objemu 13 m3. Uhlák měl objem 7 m3. Tato změna dopomohla k lepšímu rozložení jízdy, hmotnosti a celkově ke zlepšení jízdních vlastností. Lokomotivy byly z výroby opatřovány modrým nátěrem s červenými koly. Díky tomuto pestrobarevnému nátěru si vysloužily přezdívku „Papoušek“. S postupným rušením parního provozu, který byl zapříčiněn nízkou efektivitou a ekologií parní dopravy, ale především postupnou elektrifikací hlavních tahů právě v okolí Prahy, Brna a Ostravy. Tyto stroje však patřily k moderním představitelům parní trakce, a proto jejich provoz pokračoval až na přelom sedmdesatých a osmdesátých let. Nejprve byly na počátku sedmdesátých let vytlačeny z velkých měst a dosloužily na osobních a spěšných vlacích na severu Čech. Poslední „Papoušek“ byl vyřazen v roce 1979 a to na trati z Děčína do Ústí nad Labem. V České republice jsou uchovány dvě lokomotivy řady 477.0, a to 477.043 a 060. Na Slovensku je to lokomotiva řady 477.013. Jako provozní muzejní exponáty jsou udržovány 477.013 a 477.043. Lokomotiva 477.013 v Lužné u Rakovníka (Železniční muzeum ČD) a lokomotiva 477.043 v Popradě (KD)


Popis knihy Tom Sawyer

V ději se přesouváme na přelom 19. a 20. stoletá do USA. Tom Sawyer žil ve městě Saint Petersburg, který je poblíž řeky Mississippi. Tom je sirotek a proto žije se svou tetou Poly. Jeho nerozlučným kamarádem je Hucklebery Finn. Huckův život není tak příjemný, protože je tulák a jeho otec je vyhlášený městský ožrala. Tom je takové třídní zlobidlo doprovázené Huckem. Jejich životy jdou velice poklidně, to se změní až v době, když jsou oba chlapci na hřbitově a uvidí vraždu. Tom i Huck vědí, že vrahem je Joe Indián, avšak obviněným je jistý Muff Potter a to Tom nenechá jen tak být, proto jde svědčit k soudu a vydaří se mu ospravedlnit Pottera.
Tom se díky patáliím dostal až k pokladu a dostal odměnu.


Jak jsme byli s Mikim na chatě
Dorazili jsme s Mikim na chatu a všechno jsme si prohlídli. Pak jsme nasedli na kola a jeli se dívat na zvířata. Hráli jsme turnaje ve fotbale, kopali penalty, dávali si závody a často jsem ho nechával vyhrát. Byl tam i jeho děda. Všichni jsme si vyrobili prak, našli kameny a stříleli do starých vrat. Viděli jsme i koně a ovce.
Druhý den nám nepřálo počasí, ale zajeli jsme s Mikim nakoupit, protože jsme se brzo vzbudili. Miki se chtěl kouknout co je za těmi vraty, a tak jsme tam zajeli a vešli dírou ve vratech. Miki šel první, ale spadl do bahna, tak jsem ho zvedl. Za starými vraty nic nebylo. Jeli jsme dál a uviděli starou opuštěnou budovu. Proto jsme se s Mikim dohodli, že se vyzbrojíme a budovu propátráme. Dojeli jsme si pro pistole a praky a cestou nasbírali kamínky. Dorazili jsme k budově, já jako pátrač šel první, zamnou Miki a děda. Tiše jsem zašeptal: „Pssst mohl by tady být nepřítel.“ S Mikim jsme byli přikrčeni u dveří a děda nám je otevřel. Budova byla prázdná
V noci ve stanu mě Miki vzbudil se slovy. „Páťo slyším nějaký rachot.“ Vylezli jsme a viděli dědu, jak něco vyrábí. Třetí den nás překvapil bojovou hrou. Odměnou nám byly odznaky „bobříků odvahy„ které děda vyráběl v noci. Nakonci týdne jsme jeli spokojeni domů.


1.11.2006
Petr Návrat, 2.C
1. písemná slohová práce
Sázení - Chance

I. Úvod – čím se Chance zabývá
II. 1) Ako sázka
2) Kombi sázka
3) Rozpis a desítka
III Závěr

Sázková kancelář Chance je druhá nejrozšířenější sázková kancelář v České republice. Více poboček má pouze její velký konkurent Tipsport. Chance není pouze sázková kancelář, ale také sponzor několika fotbalových a hokejových týmů. Chance je hlavním sponzorem fotbalového klubu Slavia Praha. Teď už nebudu mluvit o Chanci, ale o sázení. Sázet se dají čtyři druhy tiketů: ako sázka, „akovka“, kombi sázka „kombík“, rozpis „maxík“ a desítka. Ako sázka nemá omezený počet zápasů, ale je omezen kurz, tak že celková výhra nemůže být vyšší než dva a půl miliónu korun. Minimální vklad na tento druh sázky je 20Kč plus 10% daň.
Kombi sázka je mnohem propracovanější než ako sázka a rozpis. U tohoto tiketu se může sázet maximálně 32 zápasů. Všechny zápasy se rozdělí na několik skupin podle vašeho výběru. Jedna skupina je vlastně jako jeden zápas, protože když na ako sázce nevyjde 1 zápas, celý tiket je už bezcenný a může se vyhodit, ale zde u kombi sázky může být chyba a stejně můžu vyhrát ještě nějakou hotovost, minimální vklad na tomto druhu tiketu je 30Kč + 10% daň. V sázkové kanceláři Chance existují ještě dva druhy tiketů: rozpis a desítka. O rozpisu toho moc nevím tak se raději budeme bavit o desítce. Desítka je speciální ako sázka na určitou fotbalovou ligu, která má 20 nebo 18 týmů. Liga, která má však 18 týmů musí mít druhou ligu. Na této sázce se sází pouze 10 zápasů. Každý zápas musí mít čistý tip. (Čistý tip – 1 – výhra domácích, 0 – remíza, 2 – výhra hostů) U těchto deseti zápasů se sečtou kurzy a vynásobí minimálním vkladem 20-tiKč. „To by však byla malá výhra!“ a proto se u desítek vypisuje bonus 300 tisíc a více korun. Tak to by bylo vše. Velmi rád sem vás se sázením seznámil a jestli vám bude něco nejasného, tak jsem vám k službám.
*protože se --- mi hrají další skupiny.


Hokejová povídka

Dnes už je to přesně rok. Slunce nesměle vykukuje spoza mraků a fičí studený, severní vítr. Ne a ne přijít zima. Počasí je jiné než před rokem, ale nálada pořád stejná. Osm tisíc sedm set||šedesát hodin, pět||set dvacet pět tisíc šest||set minut, třicet jedna milionů pět||set||třicet šest tisíc sekund. Dá se za takovou dobu zapomenout? Jsem si tím jista, nedá! Zapomenout se nedá nikdy.

Odlesk ledové plochy, třeskot hokejek, záblesky nožů na bruslích, pronikavý hlas píšťalky. To všechno byl jeho život. Pokud byl na ledě byl to on. Nespoutaný, sebejistý, s vírou v to, že všechno dokáže, odhodlaný zvítězit a rvát se o to vítězství do poslední chvíle. V tu chvíli to byl někdo jiný. Hrál hokej. Byl to hráč a dobrý hráč. Ve chvílích kdy byl na ledě zapomínal na okolní svět. Vždy jsem si myslela, že ho znám, ale nebyla to tak docela pravda. Dokázala jsem sice odhadnout jeho reakce, ale přesto občas zůstával uzavřený do sebe a ve svém hokejovém světě přemítal, jak být lepší a lepší. Chtěl být tím nejlepším. V jeho mysli se otevíraly všechny Ruské a Kanadské ligy a vítaly ho mezi sebe. Jako by existovali dva. Ten na ledě a ten mimo led. Nevím proč, ale vždycky jsem měla radši toho prvního. Jeho životem byl prostě hokej. Nalezl v tom sportu něco, co už dlouho hledal. Byla to sebejistota, volnost a touha. Touha po vítězství. Trávil na ledě každou volnou chvíli. Stal se jeho součástí. A bohužel se pro něj stal i osudným. Už tenkrát, dříve, když narazil hlavou do mantinelu, kdy stačilo jemn pár centimetrů a mohl umřít, bylo jasné, že to není jen obyčejný sport. Čím prestižnější a důležitější byly zápasy, tím se stávali hráči agresivnější a nervóznější. A jako každá věc, tak i hokej dokázal ukázat svoji stinnou stránku. A právě před rokem si vybral tu nejkrutější dalň, jakou mohl. A proto se ho někteří lidé bojí. I já jsem pochopila, že zdánlivě nebezpečná hra není taková, jak se na první pohled může zdát. Nejspíš jsem ho začala v duši nenávidět, protože mi ukázal, kdo má navrch.

Ten den se hrálo domácí utkání. Šlo o všechno. O vítězství, postup do baráže, čest a samozřejmě slávu. Nikomu z předešlých týmu se postup do vyšší soutěze ještě nepovedl. Všichni to věděli, a proto to bylo jiné. Vždy tak sebejistí hráči pod maskou zdánlivé pohody měli strach. Byl to neobvyklý pohled jakým se na mě podíval. Na ten nikdy nezapomenu. Byl v něm poprvé strach a nejistota. Jakoby něco tušil, ale to přece nemohl! V rádiu vyhrávali nejnovější hity a tribuny vířily zelenožlutými barvami a bubny se zaléhaly po celém stadionu. První třetina skončila nerozhodně, a to 0:0. Hráči odcházeli do kabin ještě pod větším tlakem než před začátkem utkání. Druhá třetina byla jasně v režii našich hráčů<.> Dokonce se hráči číslo dvanáct podařilo vsítit gól. Skóre bylo tedy 1:0 pro domácí. Na straně soupeře byl vyloučen hráč číslo 61 za podražení. Zápas začínal nabírat obrátky. Už to nevypadalo, jako boj o vítězství, ale o všechno. Na třetí třetinu nastoupili protihráči značně rozhození. Přesto soupeř poměrně snadno vyrovnal. Zbývaly tři minuty do konce. A v tu chvíli se ukázalo, ze je právem kapitán. Úplně sám projel celé hřiště a potom, co překonal obranu, dokázal dát gól. Vedli jsme 2:1 a tým domácích úspěšně mířil k cíli. Byla ohlášena poslední minuta utkání. A ta rohodla o všem následujícím. Znovu se dostal k puku. Vypadalo to, že chce zpečetit vítězství, které bylo nadosah. Podařilo se mu nabrat rychlost. Stadion začal vířit vítěznou euforií. Zvuky bubnů zesílily a zaplňovaly postupně celou halu. Podařilo se mu, za mohutné podpory fanoušků, vyhnout protihráčům a mířil na bránu. Bohužel obránce protihrajícího týmu se nechtěl vzdát bez boje. Viděl sice, že už ho nestíhá, ale pomohl si malým „háčkem“. Podržel ho za pravý bok. Ztratil stabilitu, puk mu sklouzl z hokejky a upadl. Bohužel byl už moc blízko brány a taky mantinelu. Obránce, který použil nelegálního způsobu, aby ho zastavil, pouze upadl. Jenže on něměl takové štěstí. Byl více zajetý a upadl na záda. Nestihl se už v pádu otočit a naboural hlavou přímo do mantinelu. Bubny v hale utichly, lidé vstávali ze sedadel a siréna ohlásila konec utkání. „Zvítězili jsme:“ neslo se mi hlavou, ale tato skutečnost pro mě nebyla vůbec důležitá. Nezvedal se, jen tam dál bezvládně ležel. To už u něj bylo spoustu lidí. Týmový lékař, masér, spoluhráči i protihráči se okolo něj shromáždili. Odněku zněla siréna sanitky a přibíhali další lidé. Naráželi do mě a dav, hrnoucí se schodištěm dolů, mě začal unášet s sebou. Někdo na mě zavolal. Nebyla jsem schopna reagovat. Měla jsem strach. Bezvládně ležel na nosítkách. Chytila jsem ho za ruku. Byla ledová a bezvládná. Poslední pohled na hlavu fixovanou límcem, a pak už jen modrá světla sanitky.

Lidé se začali rozcházet. Zůstala jsem tam skoro sama. Na led vyjela rolba. Stála jsem sama na hokejové střídačce v potemnělé hale a l tušila, že je konec. Že už ho nikdy neuvidím. A domněnka se stala skutečností. Smrt nastala při převozu do nemocnice. Ledový sport si vybral svou krutou daň. A za jedno vítězství XXX hodně nepřiměřenou. A jediné, co po něm zbylo je dres, který na jeho počest visí na konstrukci hokejového stadionu. Už je to rok!


12. ledna 2006
Nela Veselá 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Moje nejlepší kamarádka
Osnova:
1) jméno, věk, bydliště – informace o kamarádce
2) postava
3) a) obličej
b) vlasy
c) oči
d) nos
e) rty+zuby
f) tváře+pleť
4) její záliby
5) co spolu podnikáme
6) vztah ke kamarádce

Moje kamarádka se jmenuje Anna Musilová. Je jí dvanáct let a chodí do šesté třídy ZŠ. Bydlí v Praze-9 na Proseku.
Má silnější postavu, ale je sportovní typ. Měří přibližně 160cm a váží 50kg.
Její obličej je kulatý. Vlasy má jemnější a dlouhé po ramena. Mají špinavě blonďatou barvu. Občas má i červené proužky, které si nechává nabarvit u kadeřnice. Oči má krásně modro-zelené, blízko u sebe a velké. Nos má kulatější, menší a rudější než pleť jinde na obličeji. Její rty jsou plné, červené a zuby krásně bílé, rovné a velké. Tváře má baculatější. Dobře se opaluje, aproto je snědějši.
Baví jí hodně činností. Ráda čte, maluje, hraje badminton, počítačové hry, chodí na keramiku a občas si zahraje i stolní tenis – pinpong.
Rády spolu chodíme do kina, také spolu nakupujeme oblečení a jen tak se loudáme po obchodech.
Doufám, že nám naše přátelství vydrží dlouho.


Bochňák, Jan, Gymnázium J. Seiferta

Marry W. Shelleyová: Frankenstein
Frankensteinovo trápení

Vybral jsem si jako povinnou četbu Frankensteina, protože jsem chtěl prožít něco strašidelného, po přečtení první kapitoly jsem zjistil že kniha je doslova nabytá city. Autor byl velice neštastný v době kdy toto dílo psal, a proto své city vepsal do knihy.
Autor vtipně využil vyprávění v 1. osobě, čímž umožnil důvěryhodnější prožití děje.
Příběh pojednává o vynálezci který dokázal neuvěřitelnou věc,...dát život. Bohužel si neuvědomil jaké by to mohlo mít následky a způsobil tím neuvěřitelné utrpení ne jen sobě, ale i tvoru kterého stvořil.
Že je dílo romantické, to se pozná hned na první pohled, city jsou stvárněny tak věrohodně že jsem se v některých částech málem rozbrečel, nebo naopak jsem měl radost když se něco podařilo.
Abych pravdu přiznal víc jsem „fandil“ tomu stvoření, v části kdy ho lidé z města chtěli zabít a říkali že je zrůda, se mi ho tak zželelo.
Ptáte se proč se mi Frankenstein tolik líbil? Nejprve mě uchvátil úžasný nápad a poté jsem se tak vžil do děje že jsem se od knihy nemohl odtrhnout.


23. 3. 2006
Marek Luňák
2. písemná práce
NEZNÁMÉ MÍSTO
(subjektivně zabarvený popis)

NEZNÁMÉ MÍSTO
Při nedělní procházce lesem jsem se najednou ztratil. Když se mi podařilo částečně se zorientovat a vyjít z něho ven, ocitl jsem se na neznámém místě. To místo bylo kouzelné ale i děsivé. Vůbec jsem nevěděl, kde jsem. Nikdo přede mnou, nikdo za mnou, nikde nikdo. Takové ticho, jaké bylo tam bylo až děsivé. Srdce mi bušilo jak o život. Nevím, jestli to byl strach, úzkost nebo co. Byl to zvláštní pocit. Když jsem se rozhlédl po okolí, začalo se mi tam moc líbit. V dáli tekl potůček s vodou tak čistou a průzračnou jako nejtřpytivější křišťál. Tráva byla tak nádherně heboučká jako green golfového hřiště. Procházel jsem se po té nádheře a bylo mi úžasně. Zapomněl jsem na vše zlé, na všecky problémy, co mě potkaly. Rozhlížím se po okolí, vidím si hrát dvě srnky, zajíčka okusujícího jetel, motýly sající nektar z krásných kytek, které rostly všude okolo. Obloha byla nádherně modrá, nikde nebyl ani mráček. Ptáčci cvrdlikali líbezné melodie a sluníčko, zářící jak nejjasnější drahokam, svítilo a svítilo. Procházel jsem se po této nádheře a připadal si jako v ráji. Ať jsem se podíval kamkoliv, všude byla krásná příroda, která byla jak z pohádek, které mi byly čteny v dětském věku před spaním. Ale pořád mě hlodal červíček nejistoty. Kde se to tu vůbec vzalo? Nikdy jsem tu nebyl, ale připadá mi to, jako bych to tu znal léta. Pomalu mě opouštěl strach, který jsem měl na začátku. Najednou jsem se ocitl u krásného domu. Byl tak nádherný až oči přecházely. Na dvorku si hrály tři malé děti. Každé z nich mělo nádherné oblečení. Oči modré jako pomněnky, vlasy světlé, na nich barevné čepičky. Z okna vykoukla překrásná žena. Vypadala jako anděl. Jen jí chyběla křídla. Krásné plavé vlasy do půlky zad, oči jak dvě studánky a pohled svůdné modelky. Přicházím blíže a snažím se jí něco říct. Jenže dělá že neslyší. Snažím se jí dotknout jenže ruka jí projede jako v mlze. V tu ránu se probouzím. Vím, byl to sen. Toto neznámé místo jsem si vysnil jako svoji budoucnost.


5. prosince 2008
Skloničková
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Byl to jen sen

Osnova: Úvod: Ocitnula jsem se v pokoji
Stať: a) popisuji místnost
b) spatřím štěně
c) jeho popis
Závěr: byl to pouze sen

Pomalu rozostřuji a uvědomuji si, že nic nevidím. Nacházím se v místnosti s divnou atmosférou. Nelíbí se mi tady, protože tma mě velice znervózňovala. Konečně se rozsvítí světlo a místnost vidím nejprve rozmazaně, ale poté už v jasnějších barvách.
Pokoj hrající všemi barvami na mě působí velice šťa-stně, ale když pohlédnu na jeho stěny změné se to. Na stěnách jsou bílé rámečky, ve kterých se ukrývají fotky rodin působící veselým dojmem. Z toho mi šel ošklivý mráz po zádech. Bude to nejspíš tím, že nemám úplnou rodinu. Raději poodstoupím dále.
Chvíli jen tak postávám a poté se zahledím do temného rohu na konci místnosti. Spatřím tam malé štěně, a proto běžím k němu. Stojím kousek od něj a prohlížím si ho.
Štěně menšího vzrůstu má srst zbarvenou do hnědé s malými bílími flíčky. Na hlavičce mu poodstávají dvě špičatí ouška. Jeho hnědá očka jako špendlíkové hlavičky na mě se zájmem koukala. Uprostřed nich má roztomiloučký černý čumáček s otevřenou tlamičkou a růžovým vyplázlím jazýčkem. Jeho ocásek se neposed-ně hýbá ze strany na stranu. Nejspíše bude přátelský.
Představuji si, jak ho vezmu k sobě domů a budu si s ním hrát. Vrátím se zpět do místnosti. Přicházím k pejsku, už se pro něj rukama natahuji, že si ho vezmu do náručí a odnesu domů. Leknu se, někdo zhasnul. Když otevřu oči, ocitnu se ve svém pokoji, škoda myslela jsem si, že bych mohla mít konečně svého pejska. Ale o tom se mi může pouze zdát.


3.11. 2005
ŠRÁMKOVÁ TEREZA
1.písemná práce
REALITYSHOW
(referát)

Dobrý den všem příznivcům i odpůrcům této televizní zábavy. Cílem mého referátu je, říci vám, co vlastně realityshow znamená, co může, a naopak nesmí obsahovat a můj názor na tuto dominantu dnešní doby.
Víte, co vlastně realityshow znamená? Toto slovo se skládá ze dvou slov, realita a „šou“. Slovo realita v tomto případě znamená skutečný život, situace a slovo „šou“ znamená zábava. Když to shrnu, tak realityshow znamená skutečný život, který je prezentován jako zábava.
Realityshow jako taková existuje od nepaměti. Vždyť i takové gladiátorské (hry) zápasy byly svým způsobem realityshow, ale to už v této době nikoho ani nenapadne. Dnes, když někdo vysloví realityshow, tak se každému vybaví například „lepší zůstanou“, což je znělka dnešní nejúspěšnější realityshow VyVolení, kterou vysílá televize Prima, nebo svalnaté tělo pornoherce Filipa, který je velkým favoritem realityshow Velký bratr, kterou vysílá konkurenční televize Nova. Ano, v dnešní době vidí každý jen peníze a úspěch, proto právě tato zábava má takový úspěch.
Myslím, že nikdo by se nenechal zavřít do domu, kdyby za to nebyla odměna. A dnes je ta odměna opravdu lákavá. Kdo by nechtěl vyhrát deset milionů jen za to, že se před televizní kamerou nají, nebo si vyčistí zuby? Někomu by sice mohlo vadit, že nemá přístup k informacím, že nemá svobodu, ale výhra je opravdu lákavá. A na tomto principu je postaven úspěch televizních stanic. Každého až na výjimky zajímá, kdo nakonec bude ten nejlepší a získá pohádkovou výhru.
Ale ne vždy tomu tak bylo. Dříve byly realityshow postaveny na tom, co člověk opravdu vydrží. Vzpomínám si na jednu takovou. Úkolem bylo vydržet co nejdéle nespat. Nikdo z dobrovolníků nedostal žádnou pohádkovou výhru, ale myslím, že jim to nevadilo. Oni byli spokojení se svým výkonem. Ne jako dnes.
Ráda bych vám ještě řekla jednu zajímavost. V dnešní době mají realityshow pravidla, která určuje veřejnost. Před 22. hodinou se na televizních obrazovkách nesmí objevit nic, co by mohlo pohoršovat mládež (sprostá slova, sex). A právě ta sprostá slova se stala problémem. Obě televizní stanice za nedodržení pravidel dostaly pokutu. Myslím, že pokuta ve výši čtyři miliony korun byla dostačující a pro televize tak nepříjemná, že nyní každé sprosté slovo vypípávají. Aspoň k něčemu ty pokuty jsou! Můj názor na realityshow je, že se mi to vcelku líbí. Nedovedu vám vysvětlit proč, asi mě jen zajímá nový styl zábavy. Vím, že každý z vás co tu sedíte máte na tuto zábavu svůj vlastní názor. A to je dobře. Nebudu vám přeci vnucovat ten svůj...
Na závěr bych vám všem chtěla moc poděkovat za pozornost a doufám, že jsem vám aspoň trochu pomohla pochopit, proč právě realityshow zaznamenává v dnešní době takový úspěch.
Děkuji a nashledanou!


Přestávka v naší třídě

 „Už zbývá jen pár minut,“ říká si určitě nejeden žák naší třídy. Vyčerpán tou úmornou nekonečnou hodinou, těší se na zaslouženou přestávku. Zaslouženou určitě, poněvadž jak jinak odměnit pilného žáka, který se musí při výuce velmi soustředit. Toto však neplatí jen pro naši třídu, ale pro všechny. U nás se to liší pouze v tom, že z hodiny se někdy stává jakoby již přestávka. Tu a tam se kdosi vybavuje o čemsi a výsledně zazní hlas profesora o síle hromu. My se samozřejmě bleskově zklidníme. A hle, zvoní!

Za ten necelý rok jsme si ve třídě již na sebe zvykli, a proto se o přestávce rozhodně nenudíme. Ať už se jedná o 10-ti minutovou či větší 20-ti minutovou přestávku, čas vždy běží jak o závod.

Nejoblíbenější je pro nás velká přestávka, o které máme mnoho času probrat veškeré dění s kamarády, připravit se na nějaký předmět, jít si zasportovat na dvůr a také na to, abychom se občerstvili. Za občerstvením chodíme do nedalekého Pekastu. Obvykle neprobíhá tato cesta nijak dobrodružně, prostě nic zajímavého, ale tenkrát…

To byl zrovna zrovna a my jsme se jako obvykle o velké přestávce vydali do Pekastu. První, co nám bylo překážkou, byla ohromná zima, kterou jsme nečekali. Ovšem s tím, co následovalo, jsme opravdu nepočítali. “Sněží,“ se údivně rozlehlo po nevelkém krámku s pečivem. V tom, jakoby na povel, se všichni otočili a opravdu tomu bylo tak. V období, kdy předcházející dny plulo slunce na obloze jen s chvilkovým skrytím za mraky a zároveň při příležitosti zkoušení funkčnosti topení ve škole, nemusí být překvapující to, že jsme mnozí měli na sobě pouze trička a své mikiny jsme nechali ve škole.

Chtě, nechtě jsme, ani již netuším jestli s rozloučením, rozběhli zpět k naší škole. Sníh se sypal a my jsme radostně povykovali. Teď ještě to krátké vystavení sněhu a chladu než se nám podařilo otevřít dveře do školy. A nakonec, jak to bývá, vše dopadlo dobře.

Dnes na to vzpomínáme se smíchem, protože se nám povedlo pobavit tím třídu. Všichni se smáli našim zmrzlým výrazům a tomu, jak rychle jsme si navlékli své mikiny. Nakonec jsme si ještě i oddychli, že se topí, s čímž jsme byli předtím nespokojeni.

OSNOVA: 1. ÚVOD

2. STAŤ – O tom jak trávíme přestávku

− Výprava do pekastu

− Rychlý návrat do školy

3. ZÁVĚR


Formální analýza básně Viktora Dyka

 Autorem básně Země mluví je Viktor Dyk. Tato báseň je buřičská a napsal ji ve svém anarchistickém období. Objevuje se zde vzdor i smutek.
 Hlavními motivy básně jsou matka, syn a rozhovor. Báseň je strofická, verš je vázaný a to … Typ rýmu se během básně mění,v první strofě je rým střídavý, naopak v druhé sloce autor zvolil rým soustředný. V díle se hojně vyskytují obrazná pojmenování, například přímo název Země mluví je personifikace, neboli udělování lidských vlastností věcem užitým, zvířatům nebo rostlinám. Na začátku první sloky autor použil synekdochu: tvrdá byla jsem tobě. Zájmeném tobě však autor nemyslel pouze jednu osobu, ale všechny rodné Čechy. Těžce chléb jísti dala pak znázornil metonymií. Nejde totiž o chléb, ale o něco hlubšího, o tvrdé zacházení a tvrdou práci.
 Báseň je tedy pro Dyka velice typická a také je typická pro buřičské období. Objevuje se zde hodně obrazných pojmenování.


Moje školní taška
Vždy když jdu do školy nesmím zapomenout svou tašku s učením a psacími potřebami.
Zevnějšek je různobarevný. Každého zaujmou světelné pruhy, jsou tam aby mě viděli řidiči aut. Její malé sítěné kapsy obsahují pití. Nesmí chybět ani kapsy na svačinu a pravítka. Na přišitém pásku visí železný kroužek, který používám k připevnění cvičebního úborem.
Po otevření ozdobnými zipy uvidíme velký nepořádek. Dvě části odděluje pevná látka. Obsahuje také malinké pouzdro na průkazku.
Nikdy bych ji za nic neviměnil.


12. ledna 2006
Jan Kušta 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Můj nejlepší kamarád
Osnova:
1. Představení kamaráda
2. a) Postava
b) obličej, vlasy
c) specifické znaky
d) řeč, chůze
e) oblečení
f) povaha
2. Vztah ke kamarádovi

Můj nejlepší kamarád se jmenuje Jaroslav Doubek. Přišel k nám do třídy v prosinci z gymnázia v Karlových Varech. Je mu 11 let. Jára je spravedlivý a kamarádský.
Jeho vlasy jsou krátké a mají tmavě hnědou barvu. Jeho obličej má světlou barvu a velké hnědé oči, malý roztáhlý nos a malá ústa.
Nosí oválné brýle a v noci si dává ucpávky do uší. Na svou postavu má velmi, ale velmi dlouhé ruce a krátké nohy. Vlasy mu rostou velmi pomalu.
Mluví velmi rychle, zřetelně a srozumitelně. Chodí rychlou chůzí a běhá po patách.
Nosí oblečení tmavé barvy a modré roztáhlé džíny. Nemá rád oblečení světlé barvy.
Je klidné i nervózní povahy. Má někdy velké mezery ve připomínání a zapomínání. Nemá rád sport, rád se baví a je to můj nejlepší kamarád, kterého jsem v životě potkal.
Jsem s ním velice rád a prožívám s ním skvělé příhody. Nechtěl bych Járu nikdy zklamat, protože takového kamaráda už nikdy nikde nenajdu.


Aleš Matějka, I. E
5. listopadu 2003

1. písemná práce
TÉMA
(Vypravování)

Osnova: Úvod
Stať
Závěr

Povím Vám příběh, jenž se stal před pár lety, v roce 2634. Já a můj mrtvý přítel Anděl jsme pracovali na vesmírné základně Hluboký vesmír již 5 let, ale stále jsme byli jen technici 3. třídy – to jest zcela vespod hierarchie této lodě. Anděl měl sice jistou dávku ctižádosti a toužil postoupit o příčku výš, ale ani po 11 neúspěšných zkouškách nepochopil, že se do vesmíru nehodí. Vlastně vůbec nechápu, proč se přihlásil k hvězdným sborům. A navíc už nežije. Zato já jsem měl jasno: odbydu si ještě 2 cesty a za ušetřený plat si koupím farmu na Zemi.
Na celé lodi jsme byli jen tři: Anděl, já a počítačový program umělé inteligence Matka. Zrovna jsem se vzbudil, když Anděl vběhl do kajuty. Vypadal zmateně a hned na mě vychrlil: „Aleši, co je dnes za den?“ Já na to v klidu: „Středa, co má být?“ Anděl téměř propadl panice: „Vůbec si nevzpomínám na pondělí a úterý.“ Zamyslel jsem se a uvědomil si, že také nevím, co se dělo, jenže to je u mně normální. Zapnul jsem počítač a naťukal: Matko, co se dělo předchozí dva dny? Počítač zachrčel a poté se na obrazovce rozsvítila odpověď, kterou jsme od Matky nikdy nedostali: NEVÍM. Zašklebil jsem se v údivu: „A co černá skříňka?“ Tam musí být záznam. Ale Matka mě opět překvapila: ČERNÁ SKŘÍŇKA NA TENTO TÝDEN CHYBÍ. „A kam se poděla?“ vložil se do rozhovoru Anděl. Aby šla snáze najít v troskách po případné havárii, měla zakódovaný malý elektrický majáček. JEJÍ SIGNÁL JSEM NALEZLA 8000KM OD HLUBOKÉHO VESMÍRU. JE NA MĚSÍCI I0. Oznámila Matka.
Během pár chvil jsme se v záchranném modulu vydali na cestu a zanedlouho přistáli. Pomocí Matčinných instrukcí jsme neomylně postupovali vpřed, když se objevily. Stopy. Stopy půl metru dlouhé, hluboko otisknuté do prachu a pořádně děsivé. Vyděsili jsme se. (Pořádně) Postupovali jsme obezřetně dál, když jsme spatřili hrob. Na půlmetrovém náhrobku stálo: Přátelé. Matka zahlásila, že jsme na místě a po krátkém kopání jsme vytáhli kdysi orandžově černou skříňku, nyní šedivou.
Po návratu na Hluboký vesmír jsme si pustili záznam. Nejprve se ozvalo Matčino varování, abychom si zprávu nepouštěli, ale neposlechli jsme. Z typického pohledu bezpečnostní kamery jsem spatřil, jak jsme oslavovali Andělovo 3. výročí smrti a on, úplně opilý si stěžoval, že nikdy neměl přátele.
Zmáčkl jsem tlačítko přehrávání vpřed a sledoval, jak Anděl běží do postele, já do řídícího centra, kde jsem spustil Matku a na hlavu ji nasadil jakousi helmu.
Pustil jsem nahrávku normálním tempem.
Matka napsala – NAČÍTÁNÍ TVÉ PAMĚTI DOKONČENO. Pak jsem si sundal
<nedokončeno>


31.10. 2006
Štroufová, 2.D
1. písemná slohová práce
Feminismus
(Referát)

Osnova:
I. Úvod – otázka feminismu
II. 1) Feminismus v dobách minulých
2) Současný feminismus
3) Feministická teorie a její klasifikace
III. Závěr – sporný pojem feminismus

Otázka feminismu není v dnešní doně novinkou, ale i tak lze nalézt mnoho jedinců, kteří o feminismu a feministkách vědí málo nebo vůbec nic. Často se objevují názory, že feministky jsou zakomplexované bytosti, které nemohou najít vhodný protějšek. Než si ovšem na feminismus vytvoříme vlastní názor, tak bychom si měli položit základní otázku, a to co to vlastně feminismus je a jaká je jeho hlavní ideologie.
Feminismus byl dříve chápán jako boj žen za emancipaci, které bychom mohli přiřadit český ekvivalent zrovnoprávnění a získání nezávislosti. K rozšiřování feminismu sloužily letákové akce, přednášky a jiné ne příliš efektní prostředky. Zásadní zlom pro feminismus nastal ve Spojených státech v šedesátých letech a v souvislosti vzniku Hnutí občanských práv, vedené Martinem Lutherem Kingem. Od této doby se začíná feminismus zabývat otázkou porodnosti, potratů, mužského násilí a vůbec celkového vnímání ženskosti.
Dnes už můžeme feminismus chápat jako zájem a možnost společenského života žen vzhledem k mužům a jejich společenskému postavení dob minulých i současných. Současné feministky vycházejí i z přesvědčení, že ženy trpěly nespravedlnostmi v důsledku svého pohlaví. Logicky se tedy nabízí otázka, jaké změny společenského postavení moderních žen oproti společenskému postavení našich babiček a prababiček feminismus přináší a co je vlastně jeho cílem. Odpověď zní, že feminismus je hnutí za odstranění společenské, hospodářské i rodinné převahy úlohy muže. Toto nevýhodné postavení ženy je feministkami označováno za patriarchát.    Účelem feministické teorie je tedy snaha popsání příčiny a možné odstranění diskriminace žen v některých společenských oblastech.
Klasifikace feministické teorie se liší a je založena na tématickém rozdělení teorie na problémy ve vztazích mužů a žen a jejich možném odstranění a na způsobu použité meto-dologie.
Feminismus je možné rozdělit do mnoha ideologických proudů. V politické teorii je však uváděn jako nejrozšířenější feminusmus liberární, radikální a socialistický. Liberární feminismus shrnuje požadavky na emancipaci ženy oproti radikálnímu feminismu, kt. ho vykresluje v transparentní podobě. Lze narazit i na postmodernistický feminismus, ekofeminismus, feminismus třetího světa, psychoanalytický feminismus či dokonce na feminismus satanistický a mnoho dalších.
Je všeobecně známo, že muži po rozkvětu feminismu netouží a lze se setkat i s názory, že se feministky snaží popřít přirozený vývoj společnosti, zvrátit staré normy a nahradit je feministickými pravidly a rozšířit si pole působnosti. Možná i toto je příčina momentálního úpadku feminismu, ale je možné, že neutěšený stav feminismu je způsoben i rozpadem mnoha feministických skupin a stále menší pozorností médií.
Je jasné, že mezi muži a ženami vždy zůstanou rozdíly, které by ale neměly vést k diskriminaci ani jednoho pohlaví. Působení feminismu má tedy i své kladné stránky a udržuje rovnováhu vzájemné úcty, ale existují i snahy radikálních feministek k úplnému odpoutání od mužů a neoblomné přesvědčení o výjimečnosti žen. Tak zůstává otázka feminismu a feministické ideologie stále otevřená a zřejmě bude ještě dlouho sporným pojmem.


2.11. 2005
ANDREA KUNOVÁ
1.písemná práce
JAZYKY A JEJICH VÝUKA
(Referát)

Vážení posluchači, rozhodla jsem se přiblížit vám téma v dnešní době čím dál aktuálnější, a to výuku cizích jazyků. Bez dovednosti ovládat alespoň jednu cizí řeč se dnes člověk v běžném životě takřka neobejde.
Jen v Praze existuje na sto padesát jazykových škol, které bez problémů prosperují. Nejvyhledávanějším jazykem je bezesporu angličtina, která je jedním z nejpoužívanějších jazyků světa. (nejpoužívanější: 1. ČÍNŠTINA; 2. ŠPANĚLŠTINA; 3. ANGLIČTINA <šipka> bengálština; hindština/urdu; portugalština, ruština, japonština; …) V příštím desetiletí by měl počet anglicky mluvících lidí vzrůst až na tři miliardy. Dále čeká největší expanze čínštinu, arabštinu, ale také španělštinu.
Ptáte se, jakou školu či agenturu si z nepřeberného množství nabídek vybrat? Aby byla výuka efektivní, hledejte co nejkvalitnější záruky. V České republice existuje tzv. Asociace jazykových škol (AJŠ), která poskytuje právě tyto záruky. Jsou v ní sdruženy většinou velké školy, což má nemálo výhod. Tou největší je asi ta, že ze svých příjmů je škola schopna zařídit pevné zázemí lektorům i metodikům a poskytnout možnost dalšího vývoje jejich vzdělávání. Cílen AJŠ je stát se členem mezinárodní organizace jazykových škol EUQUALS, což je možné až po třech letech samostatného působení. Ale nemyslete si, vstup do takovéto organizace není nic tak jednoduchého. Základním měřítkem je vstupní kontrola školy, která žádá o členství, kontrola managementu i jednotlivých lektorů. Nutný je i minimální počet odučených hodin v závislosti na počtu obyvatel dané obce, kde škola působí. Nesmí chybět ochota zveřejňovat informace, soustavná péče o kvalitu výuky, vysoká úroveň knihovny, samostatné zázemí lektorů, vstupní testy, na jejichž základě je potom žák zařazen do skupiny, která odpovídá jeho znalostem a dovednostem, a nakonec i výstupní certifikace, která se pak stává občas velmi prospěšnou při žádostech o práci.
Položme si teď otázku, jak se liší jazyková škola od vzdělávací agentury? Hlavní rozdíl vidím asi v tom, že JŠ zaměstnává učitele jako stálé zaměstnance, musí pečovat o rozvoj jejich vědomostí, z čehož vyplývá, že studium je zde o něco dražší než u agentur. V těch jsou lektoři najímáni krátkodobými smlouvami. Bývají to zpravidla aktivní studenti, kteří sice touto cestou nejen získají potřebnou praxi, ale také si vydělají slušné finanční obnosy. Mějte však na paměti, že při výběru studia byste se měli řídit několika důležitými ukazateli. Zjistěte si, kdo Vás bude učit, kolik žáků bude ve třídě, jak budete zařazeni do skupin pokročilosti, jestli s vaším dovednostním pokrokem budete přecházet do vyšších kategorií, atd. Cena by měla samozřejmě odpovídat. Koná-li se výuka dvakrát týdně dvě hodiny, cena se pohybuje okolo deseti tisíc za rok. V dnešní době j hojně rozšířeno pomaturitní studium. Jazyk se vyučuje zpravidla čtyři hodiny denně a cena se pohybuje v rozmezí mezi dvaceti až třiceti tisíci ročně.
Co je však nejnutnější? Samozřejmě umět řeč správně používat. O tom se nejlépe přesvědčíte, vycestujete-li právě do země, kde se hovoří tou řečí, kterou studujete. Češi nejčastěji cestují do Německa, dále do Francie, následuje Španělsko a za ním Anglie. Kam se naopak moc nehrneme je například Polsko. Ptáme se proč? Rozumí tam i česky, ceny se pohybují na stejné úrovni jako u nás, dostanete slušné stipendium a domů pak také nemáte daleko. Ale přiznejme si, že když se řekne Polsko, nezní to tak lákavě jako představa slunného Španělska.
Zkrátka po ukončení vašeho snažení by měla následovat zkouška, kdy se přesvědčíte, zda byla výuka efektivní.
Děkuji za pozornost a přeji hezký zbytek dne.


Nejlepší přítel člověka – moje fenka Iris Rauneko
Iris je čistokrevná krátkosrstá fenka Německého ovčáka. V 6 týdnech vypadala Iris jako malá černá kulička, na první pohled s viditelnými velkými tlapami. Už tehdy se u ní projevovala hravá, nebojácná a temperamentní povaha.
	Nyní je 10 měsíců stará, vypadá už jako dospělý jedinec, ale ještě zmohutní!
Dosahuje výšky v kohoutku asi 55cm a hmotnosti 30kg. Maska a oči jsou tmavé. Hlava podobná vlku. Podlouhlou tlamu se silnými čelistmi s nůžkovým skusem zvýrazňují špičaté, kornoutovité a vztyčené uši. Středně velký, osvalený krk přechází v rovný svalnatý hřbet zbarvený do černa s hnědo-žlutými znaky. Žluto-hnědá barva vyniká na rovných předních nohou a totéž zbarvení mají i silné a svalnaté zadní nohy. Okrouhle tvarované tlapy s prsty ohnutými a sevřenými, jsou zakončeny krátkými tmavými drápy. Ocas zbarven do černa a zespoda do okrova s nepříliš dlouhými chlupy. Osrstění je tvořeno hustou vlnatou podsadou a rovnými, tvrdými, pevně přilehlými pesíky. Celkové zbarvení je tedy černo-žluté.
	Mezi její přednosti patří vynikající čich a sluch, ale také zrak. I když vidí černo-bíle, zaregistruje jakýkoliv pohyb. K rozvoji její kladné povahy a poslušnosti potřebuje základní výcvik pod vedením zkušených kynologů, proto navštěvuji tuto organizaci v Bělé pod Bezdězem. Iris mi dělá velkou radost a pořád mě něčím překvapuje. Je to učenlivý, věrný, hravý a bystrý pes.


Vánoční příběh

{Osnova:
1) Návštěva anděla
2) Narození Krista
3) Pastrýři
4) Tři králové
5) Útěk Egypta}<dt cp osn>

Byla nebyla jedna marie. Jednou ve snu na{v}<in>štíví anděl Gabriel. Řekne o tom, že porodí dítě. to dítě, ale {bude}<ni> Jos{e|l}fovo bude to totiž dítě boží.

Po pár dnech<in> navštíví Josefa ve snu Gabriel řekne mu že jeho nenarozenému dítěti čeká {nebezpečí}<ni>. Příští den se chystají jít, když nastane {noc}<ni> hostinský jim nabídne přenocování {v}<ni> chlévě. Tu noc se jim narodí Ježíš Kristus.

Když uvidí pastýři hvězdu hned {spěchají}<ni> do Betléna. Pastýři dají Ježíškovy různé {dárky}<ni>. Před chlévem je opravdu mnoho pastýřů.

Tu noc ještě příjdou tři králové Kašpar Melichar a Baltazaur. Dají Ježíškovi zlato, mirhu a kadidlo. Budou vinšovat hodně stěstí a zdraví.

Ráno utečí do Egypta. Když nebespečí pomine vrátí se do Betléma. A všechno dobře dopadne.


Rozhodující okamžik

Jako každý víkend se naše rodina vydala na chalupu do malé vesničky, kde jsme trávili mnoho času a zažili krásné chvíle. Ale tentokrát se tam nikomu nechtělo, snad kromě nadšeného táty, který se kdysi dávno rozhodl chalupu přestavět a opravit.

Zatím co já a mamka jsme chtěly venkovský styl, táta si trval {na}<in> moderním domě a bratr Adam se raději ani nevyjádřil. Nakonec si hlava rodiny prosadila svou, a tak jsme začali rekonstruovat.

Skoro vše jsme měli hotové, ale dnešní víkend nám zbývalo vytrhat podlahy, což zrovna není lehká práce. Proto jsme se s Adamem ihned po příjezdu snažili ztratit z dozoru, avšak marně. A tak jsme se bohužel všichni pustili do práce.

Já s mamkou jsme vyvážely vytrhané dřevěné parkety, Adam s tátou se střídali v trhání prken. Teď byl na řadě můj starší bratr a otec se šel přehrabovat do stodoly, aby zjistil, co je třeba ještě zlikvidovat.

Tu se podívám na zpoceného bratříčka a koukám, že nemůže vytrhnout obzvlášť dobře ukotvené prkno. Mamka šla vařit oběd, a tak jsme zde sami, proto si nemohu odpustit poznámku: „To si řikáš silák, jo?“ Vrhne na mě vraždivý pohled, ale naštěstí přichází táta: „Tak jak to jde?“

„No, asi bys měl Adamovi pomoct, jinak tu budem až do noci!“ pravím dostatečně nahlas. „Tati, fakt mi pojď pomoct, nejde to!“ vykřikne Adam. A tak se táta silák vrhne na kleště a snaží se vytrhnout hřebík v podlaze. Ale kupodivu jeho obvyklá síla nestačí a na druhý pokus musí víc pořádně zabrat. Tahá, tahá, až hřebík povolí a táta spadne.

Tenkrát {nikdo se ->se nikdo nesmál}. Otec se na nás podíval a když zjistil, že není středem pozornosti, zaměřil se na ohnisko našeho vykuleného pohledu, a to na starou zaprášenou dřevěnou truhlu. Chvilku jsme ji zamyšleně pozorovali a přemýšleli, co tam asi je. Jako první se vzpamatoval táta. Pomalu ji vyzdvihl, setřel prach, položil na stůl a otevřel víko. Mezitím přišla i mamka a teď jsme na obsah truhly zírala kompletně celá rodina.

Pomalu jsme vyndavali věci, opatrně, abychom nic nepoškodili. Protože jak jsme zjistili, truhla byla schována při stavbě naší chalupy a to v roce 1923. Byly tam novinové články, staré peníze, fotografie vybavení domu a především celé tatínkovy rodiny. Viděli jsme příbuzné až o tři generace starší, to bylo prostě úžasné. Na dně truhly se ukrýval dopis. Ten si ukořistil táta a četl a četl.

Pro všechny z nás to byl silný zážitek. Po přečtení posledních slov nadešel rozhodující okamžik, který se týkal rekonstrukce domu. V dopise totiž bylo přísně zakázáno přestavovat dům, protože má zůstat v plné své původní kráse. A pak táta vyřkl své rozhodnutí: „Dům se přestavovat nebude! Pouze ho opravíme do původní podoby. Takže nebude žádné moderní sídlo, ale krásný venkovský dům.“

A tak se i stalo. Místo umělých okem jsme objednali dřevěné, položili jsme dubové podlahy. Prostě vše bylo přírodní.

Podle inspirace předků jsme do podlahy zakopali naše fotografie, novinové články, peníze a jelikož doba pokročila, tak i DVD, kazety, CD našich oblíbených interpretů a též jsme přiložili dopis. Jenom doufáme, že budoucí členové naší generace budou mít z nečekaných vzkazů a pokladů takovou radost, jakou jsme měli my. A hlavně že to pro dalšího stavitele bude rozhodující okamžik jako pro našeho tátu!

Osnova:

Úvod: cesta na chalupu

Stať: 1) neshodné názory

2) rozdělení práce

3) dobře ukotvené prkno

4) stará zaprášená truhla

5) nečekané poklady

6) přírodní materiály

Závěr: rozhodující okamžik pro další stavitele


12. ledna 2006
Ema Kouřilová, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Moje nejlepší kamarádka
Osnova
1. Úvod a) jméno, jak jsme se poznaly
b) postava
2. Stať a) obličej
b) vlasy
c) oči
d) ústa
3. Závěr a) její koníčky
b) proč s ní kamarádím

Popis
Moje nejlepší kamarádka se jmenuje Lucie Medová. Chodí se mnou do třídy a známe se už od školky.
Je štíhlé a vysoké postavy podobné modelce. Dokáže se v každé příležitosti krásně obléknout. Má dobrý vkus.
Lucka má milý hezký obličej. Vždy se dokáže na každého usmát.
Kolem obličeje jí splývají dlouhé, vlnité a blonďaté vlasy. Obvykle je nosí v ohonu, ale někdy použije i nějaký jiný, ale samozřejmě hezký účes.
Lucka má velké zelenomodré oči. Kouká se s nimi velice upřímě.
Její plné rty se opravdu pořád usmívají. Někdy je nosí namalované růžovou rtěnkou.
Ráda hraje tenis. Hraje jej se svými rodiči už od dětství. Také dlouho a hezky tancuje. Je velice sportovní typ.
Mám ji velice ráda, protože je moc hodná a většinou se spolu shodnem. Doufám, že naše kamarádství vydrží navždy.


Vánoční příběh

{Osnova:
1) Návštěva anděla
2) Narození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egypta}<dt cp osn>

Anděl navštívil Marii. Anděl jí řekl, že se jí narodí syn.

Marii se narodil syn Kristus.

Pastýři uviděli hvězdu a věděli, že se narodil Kristus. Pastýři hned vzali dary {a}<ni> běželi do Betléma.

Tři králové šli Ježíškovi dát dary. Cestou potkali Herodesa. Herodes jim řekl až půjdou zpátky, aby mu řekli, kde Ježíšek je. Tři králové dali Ježíškovi zlato, kadidlo a myrhu. {Třem}<ni> králum se zdálo, když řeknou Herodesovi, kde Ježíšek je tak ho Herodes zabije, tak šli jinou cestou do své země.

Josefoví se zdálo, že Herodes zabije Ježíška. Tak zbudil Marii a utekli do Egypta. {Herodes}<ni> nevěděl kdo je Ježíšek, tak nechal vyvraždít děti, kterým je míň než 2 roky. Po krátké době Herodes zemřel a Marie s Josef a Ježíšem se vrátili zpátky domů.


Pisa, 5. 7. 2100

Ahoj Evo,

Dojeli jsme v pohodě jsem na pokoji s Adamem<.>

Šikmá věž je vázňé šikmá vážně, nekecám. Ty ses ptala jestli ti něco přivezu. Ano přivezu ti korálka, které jsem koupila ve stánku pod šikmou veží.

Mám se fajn tak mi zase napiš tvoje:

Eva

P. S. pozdravuj Evu a Evu.


Slohová práce školní

Lukáš Zavadil 12. ledna 2006
2. C

1)Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
2)Kalamita (Volný slohový útvar)
3)Probouzím se, je neděle ráno (Volný slohový útvar)
4)Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Osnova
 I. Úvod
 II. Stať: a) Cesta sněhem
 b) Úlevy v učení
 c) Cesta domů
 d) Pomoc od armády
 III. Závěr

Kalamita

Když jsem se před dvěma týdny probudil a vykoukl z okna, tak jsem se nestačil divit. Tam kde včera rostla tráva, tam dnes je metr sněhu. Raději jsem se šel opláchnout studenou vodou, abych se probral. Ale když jsem znovu vykoukl z okna, zjistil jsem, že mě zrak nešálil.
Pak jsem v rádiu poslouchal zprávy a první byla, že naši republiku zasáhla sněhová kalamita a že má sněžil další dva dny. Doufal jsem, že silničáři nebudou stíhat a já nebudu muset do školy. A opravdu první metry jsem byl šťastný a mrzutý zároveň. Šťastný proto, že jsem šel pomalu. Mrzutý proto, že jsem si nabral sníh do bot a také proto, že mi nasněžilo za krk.
Když jsem přišel do třídy, zaradoval jsem se. Chybělo nás přes půl třídy. Takže to vypadalo, že se nebudeme učit, ale idylka skončila druhou hodinu, protože všichni, kteří chyběli se dostavili. Kvůli tomu se žádné úlevy v učení nekonaly.
Konečně zazvonilo a mohl jsem jít domů. Ale nechtělo se mi. Komu by se chtělo taky jít ve vánici a po kotníky ve sněhu? S vypětím všech sil jsem se dostal k zastávce, ale mrzl jsem tam čtvrt hodiny, protože autobus měl zpoždění. Proto jsem se dostal domů zmrzlý a mokrý.
Doma po výkřicích typu: „co jsem komu udělal, za co, za co a proč mě Bože trestáš“ jsem začal věnovat pozornost jiným aktivitám. Večer dávali ve zprávách aktuality o kalamitě. Zaujala mě hlavně ta v Českých Budějovicích, které využily výhodu krajského města a zavolaly na pomoc armádu. Tuto výhodu menší města velikosti Netolic nemohly využít a musela se s kalamitou vypořádat sama.
Další zpráva byla o kalamitě v Pákistánu, kde umírají tisíce lidí mrazem a hladem. Hned mi došlo, že my si nemáme na co stěžovat. I krátkodobé nepohodlí není nic v porovnání s utrpením jiných lidí, kteří takovéto pohodlí nikdy nezažili a když ho mají, tak o něj často přijdou a jsou odkázáni na pomoc druhých nebo zemřou.


Neznámý3, ZŠ Burešova

23. října
Reprodukce textu

Jak vyzrál kohoutek nad liškou
Jednou dostala liška chuť na kohoutka. Nebojácně běžela k vesnici a najednou v lese spatřila kohoutka který se na větvi ukrýval před sluníčkem. Liška tenkým hláskem řekla že proč je tak vysoko a aby sletěl dolu že má dobrou novinu, že ho potěší. Kohoutek nic neříkal jenom se chytil pevně.
Liška znovu tenkým hláskem. Řekla že odedneška lišky. Nejedí kohoutky a, že to má rozhlásit slepicím, kuřatům a kohoutkům. Má slétnout dolů aby si dali přátelský polibek. Kohoutek řekl že slétne, ale že vidí běžet psi a počká než přiběhnou.
Liška řekla že nemá čas a pospíchá. Běžela pryč až se za ní prášilo. Kohoutek nad liškou vyzrál.

Osnova:
1. Kohoutek na větvi
2. Sladký hlásek
3. Přátelský polibek
4. Kohoutkova lest
5. Kohoutek vyzrál nad liškou


Sázava 15

Ahoj mami

Dojeli jsme dobře ašž na to že vlak měl půlhodinové spoždění. Je to tu krásné. ale nekopali jsmese protože se zvedla hladina vody.

Ahoj těšímse na tebe.

Eva.


1. listopadu 2005
Helena Veverková, 3.E
1. písemná práce
„Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami ani nechtějí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na život jiných.“
M. Machovec
(úvaha)

„Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami ani nechtě-jí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na život jiných.“

Tak s tímto citátem nezbývá jen souhlasit. Život bez televize? Pro mnoho lidí je to opravdu nemožná představa. Přijdou domů z práce a první, co udělají, stisknou ten magický knoflík. Třeba ani nevnímají, ale hlavně, že je televize puštěná. Ale jakmile se v televizi objeví znělka „přijďte a vyhrajte, stačí se jen přihlásit...“ ihned zbystří. Jednou nějaký chytrý režisér vymyslel podobnou znělku pro svůj pořad a téměř každý se chytil.
Tak jako ptačí chřipka napadla svět, se k nám do malé republiky přiřítilo hned několik „reality show“. Nejdříve se do vily dostali Vyvolení a zanedlouho poté i obyvatelé Velkého Bratra. Není to v dnešní době vysokých cen zavřít několik nezaměstnaných lidí do domu a slíbit jim odměnu několik miliónů a ještě nový dům? A aby toho nebylo málo, televizní stanice tyto pořady zařadily do hlavních vysílacích časů. Je jasné, že náhled do soukromí lidí ve vile každého ovlivní a někteří jedinci se na sledování těchto nekonečných „seriálů“ stanou dokonce závislí. Myslím si, že každý, kdo přijde unaven ze zaměstnání se nějak musí odreagovat a alespoň na chvíli si to pohodlí u televize udělat. Ovšem normální člověk čeká, že se podívá na nějaký film, seriál či dokument, ale když zjistí, že se mu na obrazovce zjevila skupina lidí napadených ponorkovou nemocí, co se celý den honí okolo bazénu, válí v posteli a k tomu všemu povídají úplné nesmysly, nezbývá mu nic jiného, než se dívat. Jen silnější jedinec televizi vypne a jde si třeba číst. Myslím si, že neexistuje člověk, který by neviděl část některé z těchto reality show nebo o nich nezaslechl v okolí. Novinek z domů Vyvolených nebo Velkého bratra jsou plné i ty dosud normální noviny a v tramvaji se dozvíte, kdo zase vilu opustil. Je to vůbec normální zábava sledovat to, jak se spolu snaží vycházet lidé z různých prostředí a s úplně odlišným způsobem života? Pro někoho možná ano, ale já osobně si myslím, že u většiny lidí to následky zanechá. V dnešní době se lidstvo řídí většinou okolím a jakékoliv reklamy na něj velice působí. Ukazuje ale reality show opravdový život, kterým většina z nás v 21. století žije? Je jasné, že to není možné. Přece nejsme půl roku zavření v jednom domě, nehrajeme stupidní hry, ve dne neležíme jen v posteli a po nocích se neopíjíme. Proč jsou ale lidé díváním se na tyto pořady úplně posedlí? Ztratili schopnost žít svůj život a snaží se napodobovat životy ostatních? Kopírují snad život těch „bláznů“ ve vile? Třeba je to trochu závist, ale podle mého názoru nikdo nemůže závidět uvězněným lidem. Ale na otázku proč se lidé chtějí jen dívat na ostatní a nechat se ovládat jak roboti opravdu odpovědět nedokáži. Pokud se svět takto bude vyvíjet i dál, kde bude lidstvo za několik generací? Lze ještě něco proti tomu dělat? Je otázkou, zda se lidé „chytí“ na něco normálního a zda se dokáží zas vtělit zpět do normálního a slušného života, kdy pro ně ostatní vlivy nebudou tak důležité. Já osobně si ale myslím, že lidstvo pomalu, ale jistě míří ke zkáze. Třeba tento způsob zábavy vymyslel nějaký terorista, který chce lidstvo úplně zničit. Ani bych se tomu nedivila. V dnešní době je možné celkem všechno. A jestli je to pravda, mohu říci, že se mu to docela úspěšně daří.


Muž, který sázel stromy

Pastevec, kterého autor knihy na svých cestách poznal byl velice milý člověk. Žil o samotě jako strom v poušti, a proto byl velice málomluvný. Žil v absolutní skromnosti. Po své osobní tragédii, kdy v jediný den ztratil ženu i syna, odešel do ústraní a za smysl života si stanovil obnovit floru okolní zpustlé krajiny. Byl neúnavný a vytrvalý ve třídění semen buků, dubů, a bříz.

Byl to velmi přívětivý a nesobecký muž, z něhož vyzařoval klid a vyrovnanost. Usilovně pracoval. Přestože se potýkal s mnohými nezdary a zklamáním, nevzdal se a pokračoval ve své usilovné práci. Byl plný vnitřního odhodlání a díky tomu nalezl opět smysl života a svoje štěstí.

Muž byl opravdu neúnavný a cílevědomý, protože pracoval tvrdě celý svůj život. Stromy sázel i v době, kdy vypukla 1. světová válka. Muž se však o dění ve světě nestaral, vlastně o ní ani ve své osamělosti nevěděl. Možná proto se dožil tak vysokého věku a celý život se díky práci těšil pevnému zdraví. Kvůli sázení stromů chodil denně 12 kilometrů tam a 12 kilometrů zpět. Změny které udělal v krajině přičítaly lide k dílu přírody. Bylo to však dílo pouze jednoho houževnatého člověka. Pastevec za svůj život změnil krajinu k nepoznání.