31.10. 2006
Kotěrová, 2.D
1. písemná slohová práce
Tutanchamon a jeho objevení
(Referát)

Osnova:
I. Úvod – uvedení do doby
II. 1) Objevení hrobky
2) Záhady okolo objevu
3) Pokus o vysvětlení
III. Závěr – shrnutí

Starověký Egypt, ale vůbec všechny starověké civilizace jsou zajímavé nejen tím, co nám po sobě zanechaly, ať jsou to monumentální pyramidy, či římské Koloseum, ale je také zajímavé když se pokoušíme rekonstruovat život dávných obyvatel právě pomocí nálezů ostatků a staveb. Zde se budeme zabývat jedním z faraonů nové říše (1560 – 1080 př. n. l.)
Někdy okolo 40. let 14. století vládl v Egyptě faraon Tutanchamon („Dokonalý je život Amonův) změněno z Tutanchaton („Dokonalý je život Atonův). Proč ale tento panovník vládl tak krátkou dobu? Co bylo příčinou jeho smrti? Co víme o jeho objevení?
V literatuře se můžeme setkat s „přezdívkou“ – Zapomenutý faraon. Čím si ji vysloužil? Možná proto, že za své krátké vlády neudělal nic zapamatováníhodného, nic čím by upoutal pozornost dávných historiků. Nebo byl třeba kacířem, že o něm nemáme vůbec žádné záznamy. Byl objeven 4.11. 1922 v Údolí králů, po nesnadných a svízelných třiceti letech práce v poušti, anglickým archeologem Howardem Carterem. Byl to opravdu významný den v historii archeologie. Hrobka i ostatky byly díky poměrně vyspělé technologii podrobeny mnoha analýzám. Například z mumie, několik tisíc let staré, dokázali vědci zjistit faraonovu krevní skupinu i velikost nohy (skupina A, velikost nohy 41). Také z kostí, které ještě nebyly plně vyvinuty jako kosti dospělého člověka, usoudili, že zemřel velmi mlád, okolo devatenácti let. Tuto doměnku, potvrzenou analýzou, vyslovil již Carter při vyklízení předsíně Tutanchamonova hrobu. Přišel na to díky dětskému a dospělému oblečení, které nalezly a protože dětské bylo opatřeno kartičkami s faraonovým jménem, bylo jasné, že musel vládnout už jako chlapec. Historikům se nabídla otázka – proč a jak zemřel tak brzy. Jsou dvě možnosti, buď zemřel na smrtelnou nemoc, což je možné, protože i když bylo lékařství na poměrně vysoké úrovni, staří Egypťané neuměli stejně jako my dnes vyléčit některé nemoci, a nebo byl zavražděn. Podrobnější zkoumání také ukázalo, že příčinnou smrti bylo poškození lebky, způsobené pravděpodobně úderem kamene do hlavy. Vypadá to tedy na násilnou smrt, kdo by mohl být vrahem? To se samozřejmě zjišťuje špatně, můžeme však předpokládat politické důvody. Je docela možné, že vrahem mladého faraona byl Haremheb, vojenský vůdce, který nějakou dobu za Tutanchamona vládl a po jeho smrti se sám posadil na trůn. Vrahem však mohl být někdo jiný s úplně jinými důvody...
Objevení 3000 let staré hrobky je také spjato s neobjasněnými úmrtími archeologů, kt. byli přítomni při otvírání sargofágu. Mnoho z odborníků potkal stejný osud, ať byli mladí či starší, příznaky byly podobné – vysoké horečky a s nimi spojené blouznění, stavy pomatení, nevolnost, selhání krevního oběhu, záchvaty mrtvice, nebo různé typy nenadále propukající rakoviny. Téměř všichni byli přesvědčeni, že je postihla kledba, kterou našli napsanou nad vchodem do pohřební místnosti. Jak je ale možné, že postihla jen některé z přítomných? Dnes se k otázce kledeb stavíme odmítavě nebo skepticky, snažíme si to logicky vysvětlit a podepřít vědeckými úsudky a výzkumy. Stejně tak tomu bylo i zde. Bádání se ujali přírodovědci, kteří přišli s mnoha teoriemi. Ty nejpravděpodobnější jsou zde uvedeny.
V roce 1962 zveřejnil lékař a biolog Izzudin Táká svou studii ohledně tohoto tématu. Vyšetřil archeology a zjistil, že jsou postiženi plísněmi, které mohou v uzavřeném prostoru bez přístupu vzduchu vydržet až několik tisíc let. V hrobkách a mumiích jsou tedy skoro určitě. Vyvolávají horečnaté záněty.
Druhou a také velmi zajímavou příčinou by mohli být jedy, které Egypťany nemale proslavily. Jed z krutihněvu může při pouhém dotyku vyvolat poruchy rovnováhy, mámení smyslů, stavy pomatení a kmitaní srdečních síní, což může být i smrtelné. Takto osudné následky    mohl vyvolat třeba jen dotyk stěny, nebo pohřební výbavy, pokud by byly napuštěny silnými jedy, jejichž působení je neodvratitelné. Ale ať už archeology zahubilo cokoli o kledbě se neuvažuje.
Zde vidíme, že ještě z daleka nevíme vše o těchto tajemných civilizacích, otázkou však je, zda to někdy vědět budeme Zatím se musíme spokojit s teoriemi, doměnkami a dohady historiků – v případě Egypta egyptologů, ale samozřejmě i jiných archeologů, kteří se podílí na odhalování velmi zajímavé a poutavé historie...


Recenze: Na Vlásku (Tangled)

Kdo nikdy neslyšel o princezně s dlouhými vlasy, uvězněné ve věži a čekající na svého prince, který ji přijde vysvobodit? Ano, mluvím o pohádce, jejíž nejznámější verze pochází od bratří Grimmů. Tedy doposud nejznámější. Disney se totiž rozhodl, že po dlouhé době filmového sucha se vrátí ke svým kořenům, zkombinuje je s nemodernější animační technologií a vytvoří tomuto příběhu novou podobu.

Nuže, v dalekém království smrtelně onemocní královna, a aby toho nebylo málo, zrovna když čeká dítě. Král to však nenechá jen tak a celé království se vydá hledat bájnou, magickou, zlatou květinu, ze které chtějí připravit lék. S tou si naneštěstí po dlouhá léta udržovala mládí a krásu stará čarodějnice Gothel, kterou vůbec netěšilo, že by se měla vzdát zdroje nekonečného mládí a když zjistí, že se královně narodila dcerka jménem Locika (Rapunzel), jejíž vlasy získaly magickou moc květiny, rozhodne se vzít si z nich svůj díl. Po ustřižení však vlasy o svou moc přijdou, a tak se rozhodne, že když nemůže mít část, unese princeznu i s vlasy. Po osmnáct let žila Locika se svou „adoptivní“ matkou ve věži, skryté hluboko v lese, kde mohla Gothel opět čerpat mládí a kde jediné po čem Locika toužila, bylo vidět zblízka podivná létající světla, která se objevovala vždy a pouze na její narozeniny.

No a těsně před tím, než se tento den opakoval poosmnácté, na věž náhodou natrefí mladý a pohledný lupič Flynn, na útěku před strážemi. Poté, co je zpacifikován, s ním Locika uzavře dohodu, že mu vrátí to, kvůli čemu byl pronásledován, pokud ji bezpečně zavede za světly a zpět a tady začíná naše dobrodružství. (Tedy, v mojí psané podobě to vypadá o dost složitěji, ale to se vám u filmu nestane<.>)

Zápletka tedy není nijak přehnaně komplikovaná, zkrátka normální pohádka, ale na druhou stranu zas není ani dětinská, Disney tentokrát vsadil na sílu v jednoduchosti a vyhrál jackpot.

Hlavní příběh velmi obohacující vedlejší postavy, ve větší míře zastoupené zvířecím osazenstvem v podobě manipulativního chameleona Pascala a královského hřebce Maxima s instinkty policejního psa. Nepůsobí hloupě, ale přesně tak jak by měli, a to vtipně, což je něco, co se v dnešních filmech dost často nepovede. Vtipy však nestřílí od boku jen naši němí přátelé, každý si ve filmu užije plno srandy.

Grafické zpracování je skvostné, sice to stálo pořádné peníze, ale prostředí připomíná svým zpracováním, ačkoliv je ve třetím rozměru, klasické Disneyho animované filmy, což není nijak jinak než dobře a animace se také výborně povedla.

Když už je řeč o Disneym, nedílnou součástí jejich filmů jsou písničky, kterých je ve filmu bohatá nadílka. Někteří to možná vidí jako překážku nebo mínus, ale já bych si to bez nich nedokázal představit, je to otázka vkusu.

V podstatě jedinou věcí, kterou bych já osobně filmu vytkl, je český dabing, což je věc, za kterou autoři sami vlastně ani nemohou. Přesněji řečeno tedy spíš český překlad, ne výběr dabérů. Podle mého názoru je nejlepší film vidět v originálním znění, které je skvělé, tak jak je a nevidím důvod ho měnit do češtiny zvlášť, když ho překladatelé nejsou schopni udělat pořádně.

Abych to tak shrnul, je to jednoduché, vtipné, s hezkou hudbou, povedenou animací a hlavně se u toho nebudete nudit, protože na rozdíl od některých filmů, které si hrají na dospělejší, než jsou a přehnaně složité, „Na vlásku“ funguje v té podobě, v jaké je nám předkládáno. Myslím, že není potřeba nic dalšího dodávat, protože jediné co ještě potřebujete, je přesvědčit se na vlastní oči v kině.


23. 3. 2006
Kateřina Hamerníková
2. písemná práce
Noc ve městě
(subjektivně zabarvený popis)

Slabé sluneční paprsky již úplně opustily prostor nad městem a na město se začala snášet noc. Vysoké panelové domy, které lemovaly úzké silnice, začínaly pomalu tmavnout. Světla, která ještě před chvílí dávala najevo, že obyvatelé domu ještě nespí, začala řídnout. Sem tam bylo možné rozpoznat z nějakého okna barevný záblesk, který značil zapnutou televizní obrazovku. Světla z domů se tady už jen výjimečně proplétala se světly pouličních lamp, které zářivě vrhaly světla na cesty. Lampy předváděly své dlouhé tmavé stíny, které občas narušil nějaký kolemjdoucí.
Auta stála zaparkovaná na označených místech a narozdíl ode dne byla tichá, klidná a neměla okolo sebe obrovská špinavá mračna. Spala. Byl klid a ticho. Občas někde zašustilo, to jak si pohrával nepatrný větřík. Nebo bylo slyšet lehké zaskřípění, to když někdo otevřel okno. Ale jinak tu bylo naprosté ticho.
A do toho ticha se začaly snášet lehoučké sněhové vločky. Zprvu se jen tak lehce proplétaly mezi světly lamp, sem tam proklouzly i mezi ty dva domy, které byly postaveny tak velmi blízko u sebe. Později ale nabíraly na intenzitě a jakoby se předháněly, která dříve dopadne na kapoty aut, pouliční lampy či snad na obrovskou ceduli, jež jasně ukazovala na spící pekárnu. Jemné sněhové vločky dopadávaly i na vlhkou silnici, kde se však vzápětí rozpustily a tím přispěly ke stále vlhčí silnici. Sníh působil uspávajícím dojmem a město opravdu usnulo. Okna, která ještě před chvílí dokazovala, že město ještě nespí, byla najednou tmavá a nepoukazovala na žádnou známku života. Na okna se občas přilepila nějaká vločka a s tmou, která okno vyplňovala vytvářela dokonalou harmonizaci. Auta, která po vytrvalém sněžení byla obdařena lehkou bílou pokrývkou, vypadala jako přikrytá lehkou dětskou peřinkou.
Kontrast černé noci a bílého sněhu nejvíce vynikal na mostě, který spojuje levý a pravý břeh řeky protékající městem. Proudící řeka pohlcovala sněhové vločky, které vypadaly jakoby se bránily splynutí s řekou. Řeka je ale nekompromisně unášela s sebou a při svém toku jich pohlcovala stále více a více.
Sochy, které již od dávných dob most zdobí, jako by byly rozhořčeny z neustálého šimrání sněhu a jejich výraz působil rozezleně a chladně. Sníh se však i na sochách po svém dopadu hned rozpouštěl a tak to sníh po nedlouhé chvíli vzdává a začne ve městě slábnout. Přestalo sněžit a město začíná být stejné jako každou noc. Zůstává chladné, tmavé a klidné, což pouze občas naruší člověk nebo vítr pohrávající si s nějakým lehkým předmětem. Nezbývá nic, než čekat na živé ráno.


Martin Filipašek
VIII. B
4. 11. 2009
1. SLOHOVÁ PRÁCE – charakteristika literárního hrdiny
ACHILLES
Achilles byl řecký odvážný bojovník a velký hrdinna, i když vypočítavý. Byl to egoista, kterému šlo víc o slávu než o hrdinné činy. K lidem se choval arogantně jen k málokomu s úctou.
Ačkoli to byl naprosto normální člověk, prohlašoval o sobě, že je nesmrtelný. Byl krutý a zlý, vše dělal jen s vidinou svého prospěchu.
Byl to člověk s přetvářkou, nikdy neudělal nic pro jine, jen sám pro sebe, protože měl rád sám sebe. Na svoji velmi špatnou povahu doplatil smrtí v Troje.

Žil jako bůh, zemřel jako kazdý člověk.


Tatíček, Matyáš, V. B, 07/08

3. října
Vypravování-
reprodukce textu
reprodkce = převyprávění vlastními slovy
Příhoda z prázdnin
Stalo se to u rybníka jednoho letního odpoledne. Petr který neuměl plavat bez dozoru vlezl do vody. Tomáš a jeho kamarádi byli u vody. Petr byl už ve vodě a začal se topit a volat o pomoc. Tomáš slyšel a viděl Petra a skočil pro něj do vody. Chytil Petra za vlasy a plaval ke břehu. Tam Tomášovi a Petrovi pomohli Tomášovi kamarádi. Tomáš zachránil život.


„Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším přispěním, neexistují samy o sobě.“ (M. Gándí)

+

Zamyšlení (je satanismus zlo?)

To je mi ale moudro. Jen nevím, proč bychom měli přispívat k něčemu, čemu jsme vlastně sami dali vznik. My k “tomu“ nepřispíváme, my “to“ provozujeme.

Již dlouho mi vrtá hlavou, co si lidé vybáví při slově “ZLO“. Zlo je velmi relativní pojem a názory lidstva jsou často tak povrchní. Nu dobrá, přiznejme, že jsem nucena o tomto tématu přemýšlet velmi často, neb mé blízké okolí mě k tomu tlačí. Velmi často o sobě slyším, že chodím do společnosti, kde se “uctívá zlo“ či že se obklopuji “zlými“ lidmi, a podobně. Lidé často označují za “zlo“ to, čeho se bojí, či co je pro ně neznámé. Ale co se týče mého problému, vypadá to asi takto:

Jsem (pokud je to možné) neustále v černém oděvu a libuji si v symbolech. Mám ráda vybranou společnost, aneb lidi, kteří žijí podobným životním stylem jako já. Ale dobrá, budu mluvit (totiž přemýšlet) konkrétně. Moderní satanismus. Tuto ideologii shledávám velmi zajímavou a mně blízkou. Tedy beru to s nadhledem, neb ti kteří jsou do toho plně ponořeni jsou fanatici a šílenci. Jenže právě zde se projevuje hromadný lidský omyl. V podobě: Satan – ztělesnění zla! Jen při vyslovení jména Satan většině lidí vstávají vlasy hrůzou (či spíš znechucením, rozrušením, odporem... apod.) Ale je “toto“ je způsobeno tím, že je více možností jak chápat (=vnímat, =rozumět slovu, =vyložit si) Satana. Já se přikláním k následující verzi:

Satan – přírodní princip, který poukazuje nám připomíná, že jsme také vzešli z matky přírody a tudíž jsme také jen živočichové. Satan představuje energii, tvořivou sílu a dává nám svobodu. Umožňuje prožít život již zde na Zemi a nemusíme čekat na svou smrt, abychom došli naplnění života či jak se tomu říká. V moderním satanismu (myslím hlavně teorii La Veyovu) je navíc řečeno, že každý si může dělat co chce, ale musí počítat s následky. To je přece normální. Nevím proč by tedy měl být satanista “zlým“ člověkem. Mohu být klidně satanistou a dělat dobré skutky, pokud se tak budu cítit šťastná! Tak kde je tedy to zlo. Satanismus pouze nabádá k přirozenosti. Pokud je člověk v nitru zlý, tak satanismus pouze způsobí, že jeho pravá “zlá“ povaha vystoupí na povrch.

Kde tedy vidím zlo já? Podvody, lži a přetvářka. – to je pravé zlo. Pro mnohé je život jen divadlo, nazývám tyto lidi herci – mají předem vykonstruovaný plán, (aby člověka dostali tam, kde ho chtějí mít). Ta neuprímnost, podlost, zákeřnost – “ tfuj“!


1. slohová práce školní
										16. prosince

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Přestav si, co se mi stalo... (dopis)
3. Píšu Vám... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Představ si, co se mi stalo...
Milá babičko,

do konce prázdnin už se asi bohužel neuvidíme, a tak ti píšu o svém posledním prázdninovém dobrodružství. Myslím, že se budeš dobře bavit.
Pár dní před odjezdem z dětského tábora uspořádali vedoucí dlouhý orientační běh. Já i mí přátelé jsme se těšili na zajímavé odpoledne. Byli jsme rozděleni po sedmi členech do několika skupinek a posíláni po červených fáborkách v rozmezí tří minut. Konečně jsme přišli na řadu. Plnili jsme cestou nejrůznější úkoly, velmi jsme pospíchali a občas (dokonce) i běželi. Radek, náš kapitán chtěl mít co možná nejlepší čas. To se nám stalo osudným.
Při běhu jsme se vydali špatnou cestou. Po delší době nám začalo být divné, že už nikde neplápolají ve větru červené fáborky. „Cože? Ztratili!?“ zhrozila se Jindřiška. „To snad nemyslíš vážně!“ vybuchl Mirek. Celý tým se na Radka obořil. „Ne-nevím, j-jak se to-to mohlo s-stát,“ koktal Radek. „Tady to vůbec neznám,“ promluvil nešťastně Honzík. „Tak se zkusíme vrátit,“ navrhla jsme, jelikož začala být situace neúnosná. „Ne, ne, ne!“ zaprotestovala Janička, „mě už bolí nožičky.“ „Tak si tedy sedneme a promyslíme, co dál,“ rozhodne Radek.
Následujících pár minut diskutujeme. Navrhují se různé možnosti a vzápětí se zamítnou. Vypadalo to s námi bledě, babičko. Ani nevíš, jak jsem se bála.
„To snad nemůže být horší,“ promluvím nešťastně. „Póóómóóóóc!“ ozve se dvojhlasně z nedalekého křoví, z něhož vyběhne Lucka a za ní hned uslzený Honzík. „Co se ...,“ nedořekneme. Odpovědí je nám zlověstné hlasité bzučení. „Utíkejte!“ vykřikne zbytečně Jindřiška, protože už všichni dávno utíkáme před nebezpečně a velmi nepřátelsky vyhlížejícími sršni. Lucka s Honzou, ti dva malí neposedové, je určitě vyprovokovali. Obrovský hmyz nás nepřestával pronásledovat. Utíkali jsme, jak nejrychleji to v dané situaci šlo. Najednou se před námi objevil rybník. „Honem do vody!“ zavelí Radek a my poslušně naskákáme do rybníka. „Žbluňk! Cák!“ Sršním pronásledovatelům se vodní sprcha nelíbila a konečně odletěli pryč. Spadl nám kámen ze srdce. „Tady to přeci znám!“ zvolá šťastně Mirek a spolu s Radkem pomáhá zbytku družstva z vody ven.
Nakonec jsme se opravdu vrátili zpátky do tábora zdraví a bez úhony. Tedy až na Honzíka, který jako jediný dostal žihadlo. Sice jsme nic nevyhráli, zato nám ale ostatní záviděli tak nebezpečné dobrodružství.
Doufám, že se brzy uvidíme. Měj se krásně a nezapomeň mi také napsat pár řádků.

Tvá milovaná vnučka

 Pavla

1) Úvod: Táborové dobrodružství
2) Stať: a) Orientační běh
	 b) Ztraceni v lese
	 c) Sršní útok
3) Závěr: Nakonec nás zachránil rybník a všichni jsme se vrátili do tábora.


Osnova:

1 Vánoční trhy v Německu.

2 Nakupování vánočních dárku v Dráždanech.

Vánoční trhy v Německu

V sobotu jsme odjíždily z Kladna v sedum hodin ráno.

Cesta do Německa trvala přibližně tři hodiny. Když jsme přijeli do Německa, tak jsme se domluvily že u atobusu se sejdeme za tři hodiny, tak jsme šli do velkého obchodu já jsem si koupila Madadaskar, vánoční ozdoby a vánoční dárky nějaké věcí a šminky. Potom už jsme nevěděli kam jít tak jsme chtěly jít k autobusu ale překvapilo XXX vánočch stromku tak jsme se šli kouknout a hned jsme jeden koupily, poto jsme měly málo času tak jsme šli k autobusu ale než všichní přišly když jsme byli všichni tak jsme čekali na řidiče odjezd byl ve dvanáct hodin odpoledne.

Cesta do Dráždan trvala dvě hodiny.

Nakupování vánočních dárků v Dráždanech.

Do Dráždanech jsme přijely ve dvě odpoledne v pět hodin byl odjezd, já maminka a babička jsme vydely Ruské kolo když nán byla zima tak máma si dala rum a já jsem si dala čkoládu.

Přijely jsme na Kladno v osum hodin.

Toje k{o|e}nec výletu.


27. listopadu 2008
Stloukal Jakub
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Roku 3058

Osnova: 1) Stěhování
2) a: Nový dům
b: Záhadný sklep
c: Cizí dům
3) Smrt

Moje velké dobrodružství
Byli jsme taková normální rodina, která se kvůli sousedům musela odstěhovat. Ptáte se Proč?? protože nám ničili zahradu, byli hluční, a jednou nám dokonce jejich děti vlezly do sklepa a opékali si buřty, díky nim jsme málem vyhořeli, to ovšem nebylo nejhorší. Byl obyčejný ranní den a já šel do práce, pracuji jako zaměstnanec banky, a sotva vyjdu ze dveří, vidím tu spoušť. Celá naše zahrada byla zasypaná odpadky, kytky byly polámané, a náš pes Azor se otrávil nějakou pilulkou, kterou našel v odpadcích. Tak jsem řekl „Dost“. A začali jsme se stěhovat.
Když jsme přijeli do nového domu byli jsme ohromeni jeho krásou, kterou nás zaujal, bylo úplně znát, že jsme se jednou měli nastěhovat zrovna do tohoto domu. Náš nový dům byl i uvnitř krásný, byli tam dva malé pokoje pro děti, střední ložnice a kuchyň propojená s obývacím pokojem. A zahrada byla také moc pěkná a velká, byla okolo celého domu, rostla tam krásně vypěstovaná tráva, a za domem se tyčil velký strom s ořechy a vedle nás byli dokonce i slušní lidé, kteří nás přišli přivýtat. Prošli jsme si celý dům a zjistili jsme, že má nějaké problémy, a tak jsme je začali řešit. Začali jsme opravovat komín, některé trubky bylo třeba vyměnit, ale hlavní problém byl sklep, který byl velký, ale byla zde i místnost, která byla zamčená. Tak jsme se rozhodli, že zbouráme celou zeď, ale nejdřív otevřeme dveře. Když jsme je konečně rozrazili všichni jsme zůstali stát jako zkamenělí, sotva jsem se vzpamatoval poslal jsem děti pryč, ať to nevidí. Ležela tam totiž stará zaprášená kostra, vůbec jsem nevěděl co mám dělat, a když jsem přistoupil blíž, viděl jsem, že něco svírá v obětí, bál jsem se. Ale odhodlal jsem se a vyndal tu věc z jeho obětí, sotva jsem to vyndal kostra se rozpadla, a ve stejnou chvíli se začínali zavírat dveře, zahodil jsem tu krabičku, kterou jsem si nestihl ani prohlédnout a snažil jsem se znovu otevřít dveře, ale marně. A tak jsem měl čas si prohlédnou tu záhadnou věc. Zvedl jsem ji a zjistil, že po stranách ma pozlacená držátka, a na vrcholu bodce bylo jakési tlačítko, z hlavní strany byla jakási čísla, tak jsem se rozhodl jedno zmáčknout, když se tak stalo, čísla se začali pohybovat a tlačítko se rozsvítilo. Čísla se zastavila na třitisícepadesátosm (3058), a nevěděl jsem co to znamená, a tak jsem zmáčkl to svítící tlačítko. Najednou se před mými zraky objevila jakási látka, která se různě vlnila. Rozhodl jsem se, že do ní strčím malíček, ale nic se nestalo, a tak jsem tam vlezl celý. Najednou jako bych omdlel nebo usnul, vůbec nic si nepamatuju.
A pak jsem se najednou ocitl v nějaké cizí budově. Nevěděl jsem co mám dělat, a tak jsem vyšel z pokoje a viděl jsem lidi, kteří se hodně podobali mím potomkům, na kalendáři byl rok 3058 hned jsem pochopil co se stalo. Ale najednou mě chytili dva roboti, dali mi ránu do hlavy a já usnul. A když jsem se probral byl jsem připoután ke kůlu a podemnou byla hranice, ne já byl ta hranice. Když zapalovali hranici strašně se bavili, ale já jsem se v poslední chvíli odpoutal a utekl. Běžel jsem skrz lidi, všichni začali hořet taky. A potom jsem už neměl dost síly, a tak jsem si lehl a čekal na smrt, která přišla velmi rychle. A byla neomylná.


Hornerovo schéma jako elegantní způsob dělení mnohočlenem

 Hornerovo schéma j matematický postup, který se uplatňuje při snižování složitých rovnic až na ty nejednoušší či snadno řešitelné. Hornerovo schéma je jiný a jednoduší způsob dělení mnohočlenu mnohočlenem. Klasickou výukou je však často opomíjen, protože jde uplatnit jen u nějakých typů rovnic, avšak u rovnic, se kterými se setkáváme během studia velmi často.
 Metodu Hornerova schématu využíváme například u reciprokých rovnic. Reciprokou rovnici poznáme podle toho, že s porovnává s nulou a koeficienty před neznámou na protilehlých stranách levé strany rovnice jsou stejné. Příklad takové rovnice je 5x na třetí + 7x na druhou + 7x + 5 = 0 Hornerovým schématem můžeme danou rovnici snížit na rovnici kvadratickou a tím už lehce řešitelnou. Na začátek je nutné vědět, že musíme určit alespoň jeden kořen, jímž jde daná rovnice snížit použitím Hornerova schématu. Musíme se řídit předepsaným pravidlem, že u reciproké rovnice lichého stupně (nejvyšší exponent je lichý), je vždy jeden z kořenů -1. Toto pravidlo aplikujeme pro snížení rovnice takto. Představíme si na papíře tabulku o třech řádcích a tolika sloupců, kolik obsahuje rovnice koeficientů. Do prvního řádku napíšeme všechny koeficienty nacházející se na levé straně, což v našem případě jsou 5, 7, 7, 5. Z toho plyne, že tabulka bude mít čtyři sloupce. Druhý řádek necháme prozatím prázdný. Do prvního sloupce třetího řádku opíšeme první koeficient, vynásobíme ho známým kořenem rovnice (-1) a výsledek napíšeme do druhého řádku pod druhý koeficient. Hodnoty druhého sloupce v prvním a druhém řádku sečteme a napíšeme na třetí řádek téhož sloupce. Takhle jsme dostali hodnotu, se kterou budeme počítat pořád stejně jako s opsaným koeficientem v prvním sloupci. Budeme-li takto postupovat dále dostaneme v posledním řádku posledního sloupce hodnotu 0. Opsáním posledního řádku nám odpadne jeden člen z reciproké rovnice a dostalaneme rovnici kvadratickou, a to v téhle podobě: 5x na druhou + 2x + 5.
 Hornerovo schéma lze však použít i při snížení rovnic reciprokých, ale u nichž víme alespoň jeden kořen, kterým lze daná rovnice snížit. Vezmeme si třeba rovnici -6x na třetí + 9x na druhou + 3x + 6 a víme o ní, že jeden z jejích kořenů je 2. Ke zjištění ostatních kořenů zde místo dělení mnohočlenu mnohočlenem použijeme Hornerovo schéma, které je jednodušší a rychlejší. Stejným způsobem jako jsme řešili první rovnici vyřešíme i tuhle. Akorát musíme dát pozor na to, že v prvním případě jsme násobili kořenem -1 a zde násobíme kořenem 2. V případě správného postupu se dopracujeme k rovnici -6x na druhou – 3x – 3, což je rovnice opět kvadratická, kterou vyřešíme pomocí diskriminantu a dostaneme tak zbylé kořeny rovnice.
 Tímto jsme si dokázali, že použití Hornerova schématu je daleko praktičtější a efektnější, než pracovat s mnoha čísly na mnoha řádcích a riskovat tak nějakou nepatrnou, ale významnou chybu při námi známé klasické metodě dělení mnohočlenu mnohočlenem.


Imunitní systém

 Imunita je pro lidské tělo naprosto nepostradatelná. Má funkci obrany organismu proti antigenům. Antigenem může být cokoli, co je schopno vyvolat imunitní odpověď – bakterie, viry, vlastní odumřelé buňky a neživé částice. Imunitu lze rozdělit do tří základních kroků. Prvním úkolem je rozpoznat cizí částice od vlastních buněk, poté zneškodnit ty cizí a informaci o nich uložit do paměťových buněk, které se nachází v lymfatických uzlinách.
 Imunitu dělíme na dvě složky: specifická a nespecifická. Imunita nespecifická reaguje na antigeny vždy stejným způsobem a není určená jen na jeden typ antigenu. Její výhodou oproti imunitě specifické je její rychlost a účinnost. Nespecifická imunita je geneticky vrozená. Můžeme ji dále dělit na obranu mechanickou a chemickou. Do mechanické obrany nespecifické imunity se řadí hlavně kůže, která mimo jiné představuje 13 % hmotnosti těla. Dále sem patří sliznice, které jsou mnohem zranitelnější než kůže, nahrazují to však propojením s imunitou specifickou tím, že mají své vlastní imunitní látky, např. sliny, hlen, řasinky. Do chemické obrany patří kyselina chlorovodíková, která se nachází v žaludku a je velmi silnou dezinfekční látkou a PH kolem 1. Dalšími dezinfekčními látkami jsou enzymy ve všech slizničních sekretech (slzy, sliny, ušní maz atd.).
 Do základní nespecifické imunity patří: horečka, zánět, fagocytóza a komplement. Horečka je vyvolána interleukiny (tkáňové hormony), které se uvolní a změní termoregulaci tím, že jsou jako signál vyslány do hypotalamu. Při zánětu poškozená tkáň produkuje speciální chemické látky za zvýšené tělesné teploty, aby tak zabránila rozšíření antigenu po celém těle.
 Fagocytující buňky rozpoznávají základní typické vlastnosti epitopů (membránové povrchy antigenů) a na ně reagují samostatným dějem fagocytózy, čili pohlcením a následným zničením antigenu. Komplement je poslední částí nespecifické imunity. Skládá se z kaskády reakcí devíti proteinů a dá se považovat za vůbec nejúčinější složku celého imunitního systému.
 Specifická imunita reaguje na určité látky a její reakce se postupně mění. Specifická imunita nepatří do základní genetické výbavy jedince, je vytvářena v průběhu celého života setkáváním se s nemocemi, bakteriemi atd. Jedna z hlavních složek specifické imunity jsou lymfocyty typu B, které vznikají v kostní dřeni a dozrávají v lymfatických uzlinách. Zajišťují protilátkovou imunitu proti infekcím. Její hlavní dva úkoly spočívají ve vytvoření imunoglobulinu po setkání s antigenem a uložení informace o antigenu pomocí paměťových buněk do lymfatických uzlin. Imunoglobuliny jsou plazmatické bílkoviny vázané na membránu buněk. Dělí se na pět základních tříd – Ig A, Ig G, Ig D, Ig E, Ig R a jsou tvořeny čtyřmi řetezci (tetrametry). Každá z tříd imunoglobulinů na svou specifickou funkci v různých částech těla, většinou se jedná o vytvoření protilátky. Nejběžnějším imunoglobulinem je Ig G, který je zodpovědný za veškeré sekundární reakce (opsanizace, aktivace, komplementu) a jako jediný prochází placentou.
 Jako poslední do specifické imunity patří T – lymfocyty, které jsou zodpovědné za vlastní likvidaci antigenů pomocí litických enzymů. Nejčastější je Tc (killer).
 Imunitní systém je jeden z nejsložitějších systémů lidského těla, který ještě stále není dokonale prozkoumán. Dnešní věda se o imunologii velmi zajímá a dají se očekávat nové poznatky a objevy.


3.11. 2005
Filip Dvořák
1.písemná práce
Žralok lidožravý
(Referát)

Dobrý den vážení posluchači, dnes bych vás rád blíže seznámil s tvorem, který ve většině z nás budí strach, možná i hrůzu. Je to živočich, jehož pověst je pošramocena různými hororovými filmy a lidským strachem z neznámého. Jedná se o žraloka lidožravého, též zvaného velký bílý, latinsky carcharodon carcharias.
Nejdříve bych si dovolil vás alespoň krátce seznámit s tělesnou stavbou tohoto obdivuhodného tvora. Asi nejvíce signifikantním znamením žraloka bíleho je jeho velká trojúhelníková ploutev, ve filmech často zlověstně trčící nad hladinu a blížící se k nevinnému plavci. Ta žraloku slouží zejména k udržování rovnováhy. Tlustá kůže žraloka bíleho je většinou zbarvena šedomodře, bíle je pouze břicho. Většinou dorůstá délky 3-6 metrů a váží 1,2 až 3 tuny, jsou však nezřídka pozorováni i osmimetroví jedinci a byly dokonce nalezeny fosilie zubů, které patřili až 30m dlouhému žraloku. Zabíjejícím nástrojem žraloka lidožravého jsou samozřejmě čelisti. V nich se skrývá neskutečná síla, žralok je schopen vyvi-nout při kousnutí neuvěřitelný tlak až několika tun na cm2. Jeho silné čelisti jsou vysázeny několika řadami zubů, které dorustají, vzájemně se zastupují a vysouvají se. Zuby samotné jsou dlouhé až 7,5 cm a mají pilovité okraje, to žralokovi usnadňuje trhání kořisti.
Teď, když jsme si pověděli, čím žralok kořist zabíjí, měli bychom si také říci co a jak žralok loví. Oblíbenou kořistí žraloka bílého jsou --- (ryby podobné makrelám) a tučňáci, nepohrdne však ani tuleněm či delfínem a občas si „smlsne“ i na    nějakém tom surfaři. Ale lidé mu ve skutečnosti nechutnají, pouze si je vždycky splete se svou přirozenou kořistí, tak se při koupání snažte vypadat co nejméně jako tučňák. Žralok má perfektní čich, jehož centrem je čumák. V něm jsou soustředěny čichové senzory. Je schopen vycítit kapku krve v až 4,6 milionech litrů vody. Zároveň s čichovým orgánem má také skvěle vyvinutý ultrazvukový orgán, který mu napoví, kde je jaká ryby v nesnázích. Když jedním z těchto způsobu žralok zachytí rybu, je s ní doslova „amen“. Jeho mohutné čelisti se vysunou, uchopí kořist a cloumají s ní, dokud si neurvou sousto, které může vážit až 70kg (jako dospělý člověk). V této činnosti není na zemi tvora, který by se žraloku lidožravému vyrovnal.
Abychom však žraloka pořádně poznali, nestačí vědět pouze jak loví a vypadá. V tom je právě problém, pozorování žraloka bílého je velmi problematické jelikož se stále pohybuje a nedá se chovat v zajetí. I z toho mála co víme se však da rozpoznat, že jeho život není vůbec lehký. Je to samotář, navíc celý svůj život se musí pohybovat rychlostí nejméně 3,5 km/h aby se neudusil.
Žralok lidožravy je opravdu úžasné zvíře, nyní je ale na pokraji vyhynutí. A proč? Vždyť jeho maso se nadá jíst, je prosyceno močí, jelikož zraloci vylucují kuží. Jsou však často životním úlovkem pro sportovní rybáře, jejichž chtíč živí hororové filmy a mýty, které se o žralocích lidožravých vypravějí. Ani přezdívka „bílá smrt“ mu k popularitě příliš nepřidá. Byla by však obrovská škoda, kdyby námi tak málo prozkoumaný živočich zcela vyhynul, a tak si dovolím na vás apelovat: nevěřte všemu co o žraloku lidožravém slyšíte či vidíte v televizi.


Tak tady žiji.

Osnova: 1) Úvod – obecný

− vlastní

2) popis a seznámení s mým bydlištěm

3) historická část města

4) zhodnocení

České Budějovice. Nijak velké město s více než 100 000 obyvateli ležící v centru jižních Čech. Je tu všech{n}<in>o, co k životu potřebujete. Nechybí ani kriminalita a bezdomovci, noční život a znečištěné ovzduší ničící naše zdraví.

Tak toto je mé rodné město. Narodila jsem se tu a přebývám zde celých 16 let. I když jsem tedy rodilá obyvatelka Českých Budějovic, neřekli byste to o mně. neřekli. Sotva se mě nějaký cizinec zeptá na cestu, polije mě horko, začnu koktat, ale nakonec ho posunky navedu.

Stává se ale málokdy, že zrovna cizinci zavítají na sídliště Máj, na „panelákový“ okraj města. Tam, kde kromě barev si jsou obytné domy podobné jako vejce vejci, mezi nimiž leží pískoviště s rozbitými kolotoči a polámanými lavičkami. Zde v osmi-patrovém „paneláku“ máme byt. Byt, který je tak podobný těm ostatním. Ale jelikož jsme si ho přizpůsobili k obrazu svéh svému, je NÁŠ. Naši sousedé nejsou vůbec ojedinělí. Na jedny zvoníme vždy, když k nim na balkón přeběhne naše kočka. Od druhých slyšíme pořád dokoka dokola hrající Esmeraldu a neustále se hádající lidi. Výhoda sídlišť je, že máte nedaleko školky, školy, hřiště a hlavně kamarády. My máme ještě navíc blízko les. Obávám se jen, že neustálým stavěním a kácen rozšiřováním z něj nezbyde za chvíli nic.

Ta lepší část města je v samotném historickém centru. Nádherné pravidelné ulice, kde ve středu vyčnívá Černá věž vedle náměstí Přemysla Otakara II. Jakmile si nějací lidé dávají sraz, určitě nejednou padne nápad: „ Co takh třeba u Samsonovy kašny“, nebo „ sejdeme se u Bludného kamene.“ Velkou chloubou je také Budějovická radnice.

Někdy se ale stane, že {mě přepadne -> přepadne mě} smutek nebo potřebuji být na chvíli sama. V takovém případě nejraději odjíždím k babičce na venkov. Zajdu si sama do lesa nebo jen tak na procházku do přírody, popřemýšlím a vše se zlepší.

Teď to asi vypadá, jako bych kdybych neměla ráda místo, kde žiji. Možná to tak vyznělo. Není to pravda. Myslím, že jsem si na ten každodenní shon zvykla. Neměnila bych Mám ráda své bydliště a lidi kolem mě. Vím, že bych neměnila.


K. Toman: „Vlastní podobizna“ – obsahový a formální rozbor

 Vlastní podobizna je báseň o naději člověka, který se ocitá ve fázi života plné utrpení a doufá ve zlepšení. Zpěvavý pramen je metonymií naděje, která se v jeho životě zrodí ze zoufalství a smutku (hloubka, temnota, dálka). V životě byl nešťastný a cítil svůj osud nenaplněný, dáva to za vinu sám sobě, nebyl dobrý poctivý člověk. Píseň je tam nadějí, touhou po štěstí a dobrotou, která ho může zachránit z hlubin. To, po čem člověk touží, se netýká jen jeho samotného, ale vyjadřuje to, co chtějí lidé obecně, společnost. Touha, kterou má v sobě je velmi silná, ale člověk ji nedokáže vyjádřit slovy. Na konci básně autor naznačuje osudovost života a může se i obracet k bohu (k hvězdám). Člověk sám svůj osud zásadně neovlivní.
 Toto dílo je lyrickou básní, která je rozdělena do tří strof po čtyřech verších. Autor používá volný verš. Báseň zčásti rýmovaná. Rým, který se zde objevuje se může zdát jako pravidelně střídavý, ale poslední verše ve slokách se s třemi prvními nerýmují. V první a třetí sloce je rým abaa, v druhé abac, kdybychom ho chtěli nějak zapsat. Báseň je rytmická a sylabotónická. Rytmus je sestupný a v prvních třech verších slok je využit trochej.
 Autor používá hlavně metonymie k vyjádření symbolů.


Slohová práce školní

Barbora Houdková
17. května 2005
1. C

Témata:
1) Tak tady žiji (volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (zamyšlení)

Tak tady žiji
Společně s mojí rodinou žijeme v malém rodinném domku nedaleko Třeboně. Kousek od našeho domu je farma, kterou řídí můj otec. Máme tu proto i louky a k našemu pozemku patří i malý lesík a rybník. Od mala jsem vyrůstala blízko přírody, a proto i teď ráda chodím na procházky jen tak, třeba pozorovat vydru, jež se zabydlela, pod kořeny bříz na hrázi rybníka.
K našemu domku patří také veliká zahrada, na které byl ještě před pěti lety sad. Ten jsme museli bohužel zrušit. Stále tam ale stojí dva nádherně rostlé stromy, po nichž ráda lezu a pozoruji okolí. Na záhoncích už brzy z jara rostou krokusy a petrklíče. Teď mi zrovna pod okny rozkvetl šeřík, který každý večer nádherně voní. Také bych možná měla napsat něco o Třeboni. Je to historické město, proslavené rybníky a lázněmi. Třeboň není moc veliká, a tak každý zná každého. A mezi lidmi tu fungují mnohem osobnější vztahy, než třeba právě tady v Budějovicích.
Za svůj druhý domov považuji malou vesničku na jihu Moravy nedaleko města Znojma – Pavlice. Žije tady (nebo v okolí) velká část mého příbuzenstva a já sama jsem zde strávila několik let svého života. Každé prázdniny a často i o víkendech se sem vracím. Krajina je tady na rozdíl od Třeboně kopcovitá a nejsou zde skoro žádné rybníky. Kopců se dá v zimě využít k lyžování. V létě mi musí stačit bazén nebo nedaleký zatopený lom na kámen, kam jezdíme s přáteli. Nyní byl z aktivity obce postaven i sportovní areál, kde se scházíme každý večer. K pohodové atmosféře přispívá i místní hospůdka, kam občas chodíme.
Můj pra-pra…dědeček byl velkostatkář, a tak je domek v Pavlicích velký, stejně jako zahrada, která bývala kdysi bramborovým polem a jablečným a meruňkovým sadem. Ještě donedávna tam stály i včelí úly. Když sem přijedu bydlím v chatce na zahradě, která protože má i krb, je útulná i v zimě.
Obě dvě místa mám velmi ráda. Každé je jiné a má i své osobité kouzlo. Život v maloměstě nebo na vesnici se mi totiž zamlouvá mnohem víc než uspěchaný ruch velkoměst. Obávám se ale, že povolání, které budu chtít jednou dělat, bude právě tohle vyžadovat. Znám spoustu lidí z velkých měst, kteří tvrdí, že život na vesnici musí být hrozný a že se tam nedají nalézt žádné vymoženosti moderní doby. To si ale nemyslím. Nevím, jak jinde, ale v Pavlicích je obchod, pekárna, kde každý večer pečou výborné rohlíky a chleba, letní kino a teď i sportovní areál. Doufám, že se tam jednou budu moci vrátit a žít tam.

Osnova:
Úvod – náš dům
 Stať: a) Třeboň
 b) Druhý domov
 c) Pavlice
III. Závěr Kde bych chtěla jednou žít


Rozhodující okamžik

Celý rok jsem se těšila na prázdniny a konečně se mi to splnilo. První den prázdnin jsem měla náladu něco podniknout s kamarádkami, protože můj přítel byl na chatě. Dopoledne jsem obvolala kamarádky a dohodli jsme se, že se pojedeme koupat k rybníku. Zdál se mi to dobrý nápad. Připravila jsem si věci na koupání, dala pusu mámě a vyrazila ke kamarádce před dům, kde na mě už čekaly kamarádky v autě. Když jsme dorazili k rybníku, bylo hrozné horko. Našli jsme si místo na pláži, odkud jsme měli dobrý výhled na krásný kluky. S holkama jsme debatovali a hráli karty. Po chvíli mě to přestalo bavit a tak jsem si šla zaplavat. Když jsem byla v půlce rybníka, tak jsem zahlédla dva krásné mladé muže, kteří se opalovali na molu. Moc se mi tam plavat nechtělo, ale připadalo mi hloupé se vrátit zpět.

Po dlouhém váhání jsem připlavala k molu a když jsem se snažila vylézt na molo, tak mi to začalo klouzat, jelikož jsem byla namazaná opalovacím krémem. Jeden z nich mi nabídl pomoc a zvedl mě nahoru. Okamžitě jsem si v duchu říkala: „Hned první den prázdnin a takový trapas.“ Oba dva se na mě jen smáli a dívali. Po krátké době se jeden odvážil říci: „Ty si byla na nějaké dovolené, že si tak opálená?“ a já odpověděla: „Ano, byla jsem v květnu s rodiči v Řecku.“ Oni se jen pousmáli. Ale po chvíli se začli vyptávat na různé otázky, hlavně ten hnědovlasý, který se mi moc líbil. Na všechno jsem odpověděla. Když jsem zahlédla kamarádky, jak na mě mávají. Rozloučila jsem se s nimi a plavala zpět na pláž. Když jsem za kamarádky přišla, začaly se mne vyptávat, ale já jsem jim řekla, ať nejsou zvědavé. Lehla jsem si na deku, hlavu položila na batoh a myslela jsem na toho krásného, opáleného kluka, který mi dával tak zajímavé otázky. Najednou se objevil vedle mě a v ruce držel opalovací krém. Zeptal se mě, jestli bych mu nemohla pomoci se sázkou. Já jsem řekla: „Ano, ale ráda bych věděla, jak zní.“ on odpověděl: „No, vsadili jsme se s kámošem, jestli mi namažeš záda.“ já řekla: „Tak dobrá, ale jen kvůli tomu, abys neprohrál“. Sedl si blíže ke mně a začala jsem ho jemnými pohyby ruky mazat. Když jsem skončila s mazáním, poděkoval mi a zeptal se mě na mobilní číslo, ale já jsem mu řekla, že je to hloupý nápad. Odešel se skloněnou hlavou a zdál se být velice smutný. Po této chvíli kamarádka Lenka nám oznámila, že za dvacet minut na nás bude čekat její otec na kopci za rybníkem. Protože je to dlouhá a namáhavá cesta, vyrazili jsme ihned. Před průchodem kiosku stál on. Přišel za mnou a řekl: „Víš, asi tě to napadlo, že se mi moc líbíš a rád bych tě více poznal, ale chápu, že nechceš.“ Řekla jsem mu, že to není pravda a dala jsem mu moje mobilní číslo. Druhý den mi přišla na mobil zpráva, ve které stálo: Ahoj Evo, rád bych tě pozval na zmrzlinu. Okažitě Okamžitě jsem reagovala a napsala jsem O.K. Takto jsme se scházeli půl roku, za tuto dobu jsem poznala, jaký je to citliví, hodný muž a zamilovala jsem se do něj.

Rozešla jsem se se stávajícím přítelem a začala chodit s Adamem. Moji rodiče byli proti tomu, protože je o čtyři roky starší než já, ale sami oni poznali, jaký on je úžasný člověk.

Jsme spolu už dva roky. Zažili jsme spolu hodně krásných okamžiků, ale jsou mezi nimi i smutné. Je to kluk, kterého opravdově miluji a myslím, že i on mě…

Osnova:

I. Úvod: Začátek prázdnin

II. Stať: a) Výlet s kamarádkami

b) Seznámení s neznámým klukem

c) Začátek chození

III. Závěr: O nás


Petr Kačena I. E

2. PÍSEMNÁ PRÁCE

BÍLÁ VRÁNA/ PŘÍTELKYNĚ

OSNOVA: 1) ÚVOD – příchod do domu
2) STAŤ – celková charakteristika

3) ZÁVĚR – renesanční život

Jel jsem výtahem, jako obvykle, spíš jako občas, neboť ji už tak často nenavštěvuji. Jen výtah, trochu smradu – vůně Sava a moček, pár čudlíků, dveře ven a já. Do 10. patra. Vyšel jsem ven, jen chodba, pár dveří a za nimi obyvatelé tohoto domu, mezi nimi má babička. Jsou to dveře číslo 124, 10 metrů od okna, 20 metrů od výtahových vrat. Zazvoním a dveře se otevřou: „Ahoj Peťulko“.
Nechtěla sem. Je dost chytrá na to, aby jí došly jisté skutečnosti a jejím přestěhování. Nebyly peníze a její garsoniera (jak ona říká) se dala výhodně pronajmout. Teď je tu, druhým rokem žije sama v malém pokojíčku o velikosti 48m2. Často nám volá domů a nedávno byla v Bohnicích.
Když byla mladší, byla bioložka a vystudovala medicínu, vymyslela pár léků na pár nemocí, porodila jedno dítě a rozvedla se s manželem, teď je blázen. Je z Adzerbadžánu, ale mluví rusky. V osmi letech se odstěhovala do Moskvy, po vysoké škole odešla do Československa.
Má černí vlasy (popravdě řečeno je má šedivé, ale o tom ví jen málokdo), modré oči, hodně vrásků a výšku tak 161cm. Její vzhled však mnohokrát předčí její duševní krása a to, prosím, neberte jako ironii.
Má pár přátel. Z doby před důchodem vlastně jen dva. Prvá, Mánička, je z Ruska a nikdy jsem jí neviděl. Druhý, kterého též neznám, je mrtvý. Z doby důchodové je jich víc, ale podle mého mínění žádný opravdový. Pan Kuna, který vlastní též papíry na hlavu, ji jednou opravil ledničku a budíka. Za to mu koupila dva dortíky (Indiána a něco borůvkového) a váží si ho. Mezi další patří pan Pepíček, který každý den chodí kontrolovat, jestli jsou zamklé vchodové dveře, a paní Kučerová, pak ještě asi další 2. Ostatními opovrhuje. Říká, že jsou staří a senilní a že se zajímají jen o pozemské věci.
Ona totiž žije renesančním životem: čte knihy o duchovnu, chodí do divadla, sleduje politické dění ve světě, jezdí poznávat česká města. Tak celkově si užívá života a hlavně má v životě jasno. Jak říká: „Jedni jsou nahoře, druzí dole, ale blázni jsme všichni“. Snad i pro taková slova ji mám rád.


Osnova:

1) úvod – písmo

2) stať – pravopis

a) rozlišení slov a slovních tvarů.

3) závěr – bezpečné ovládání pravopisných pravidel.

Aby se lidé mohli vzájemně dorozumívat i na dálku nebo aby zachovali své myšlenky příštím generacím, vytvořili si soubory znaků, říkáme jim písmo. Naše písmo je hláskové. V češtině se píše latinkou.

Ustálily se zásady, jak se mají mluvené projevy zaznamenávat, soubor těchto zásad a pravidel označujeme názvem pravopis.

Pravopis umožňuje rozlišit slova a slovní tvary, které v mluvených projevech znějí stejně (př. vír x výr).

Bezpečné ovládání pravopisných pravidel patří k nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s 132.


12. prosince 2008
Žáková Lenka
P3b

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho taky nemusel najít.
Osnova:
úvod: Vždy se dá smát
stať: a) Mrznout
b) Aspoň malý důvod
c) Příklad ze šmoulí vesnice
d) Uzavřený člověk
e) Rozdělení smyslu pro humor
f) Co je nejlepší
g) Humor a okolí
závěr: S humorem jde všechno líp

Smysl pro humor je jistě důležitá věc. Nikdo nemá rád člověka, který se neumí ničemu zasmát a jen se pořád mračí. Vždyť i na situaci, která se zdá být bezvýchodná, se určitě dá najít něco pozitivního.
Člověka, který nemá smysl pro humor, nazýváme různě. Můžeme mu říkat třeba mrzout. Já osobně bych nechtěla, aby mi okolí takto říkalo. Není to sice hanlivý výraz, ale vypovídá to, že se takto pojmenovaná osoba neumí radovat ze života.
Každý den nemusí být jako vytržen z pohádkové knížky, ale nikdy není tak špatně, aby nebyl aspoň malý důvod se smát. Nebo si myslíte, že taková situace může nastat?
Určitě znáte kreslené pohádkové postavičky – Šmouly. Tam také byl takový mrzout. Nic se mu nelíbilo, pořád říkal: Nemám rád sníh, nemám rád déšť.... V jednom díle povídal – Nemám rád vodu. A víte proč jí neměl rád? Protože neuměl plavat. A místo toho, aby se to zkoušel naučit, raději vzdal všechnu snahu a všem namlouval, že nemá rád vodu. Dalo by se tedy říct, že kdo se nesměje, ani když je čemu se smát, to neumí? Myslím si, že v přeneseném významu by se to říct dalo. Nemyslím tím tedy, že by se neuměl smát, ale že neumí veřejně projevovat své pocity a před okolím se uzavírá do sebe.
Úplně uzavřený člověk nemůže být šťastný, pocity se v něm hromadí a dříve či později se bude muset někomu svěřit.
Ale vraťme se tedy k tomu smyslu pro humor. Máme tři druhy lidí s jejich smysly pro humor. Vlastně čtyři. Za prvé jsou lidé, kteří smysl pro humor nemají. Všechny žerty jim připadají hloupé a jednoduché. Druhou skupinou jsou ti, kteří ho mají „tak akorát“. Smějí se, když je to vhodné, a v pravou chvíli dokáží přihodit i vlastní vtip. Třetí skupina se vyznačuje nevkusným žertováním a trapnými připomínkami, o kterých si myslí, že jsou ohromně vtipné. A ta poslední (čtvrtá) parta lidí smysl pro humor má, ale déle jí trvá, než provedené forky pochopí.
Která skupina těchto lidí je nejlepší? Podle mého názoru ta druhá, protože všeho moc škodí.
Život by se měl brát s humorem, vždy se totiž najdou lidé, kteří rádi tropí žertíky. Kdybyste se měli naštvat na každého, kdo si z vás třeba na 1. dubna vystřelí, za chvíli byste s polovinou lidí, co znáte, nemluvili. Je lepší se zasmát, když vám někdo odendá židli, když si na ní právě chcete sednout a vy kvůli tomu spadnete na zem, protože okolí vidí, že máte smysl pro humor. Vezměte si, že byste pracovali v prostředí, kde by byli žertíky na denním pořádku a vy byste se rozhněvali na každého, kdo by zkusil svůj vtípek i na vás. Pak by si s vámi nikdo nepovídal a vy byste byli sami. Těžko byste se potom mohli dostat do party vtipálků, když by si o vás všichni mysleli, že jste mrzout.
Proto nikdy neztrácejte smysl pro humor, není snadné ho pak získat zpatky. Vždy je lepší se na svět dívat s úsměvem, vše se pak zdá barevnější a přívětivější.


1.11.2006
Tomáš Bárta, 2.C
1. písemná slohová práce
Využití vodíku v automobilovém průmyslu
(Referát)

Osnova:
I. Úvod .. obecné informace o vodíku
II. 1) kombinace klasického spalovacího motoru a vodíku
2) vodíkové palivové články
3) vodíkový rotační spalovací motor
III. Závěr... zhodnocení významu vodíku v aut. průmyslu pro budoucnost

Milí spolužáci,
Připravil jsem si pro vás referát na téma „využití vodíku v automobilovém průmyslu“. Pro začátek bych uvedl pár informací o vodíku. Takže vodík tvoří přibližně 75% vesmíru. Navzdory tomu je na Zemi jako prvek (ne ve sloučeninách!) vzácný. Tento fakt způsobuje ta skutečnost, že vodík má velmi nízkou hustotu, která mu dovoluje lehce překonat gravitační sílu Země. Vodík získáme elektrolýzou z vody. Zároveň ho můžeme získat i z fosilních paliv (uhlí, benzín, zemní plyn) a také je vedlejším produktem mnoha průmyslových procesů (různých chemických procesů, svařování atd.)
Nyní bych řekl něco o využití vodíku v motorech automobilů. Je několik možností jak, využít vodíku v motorech. Jednou z nich je kombinace klasického spalovacího motoru a vodíku. Zde je motor speciálně uspůsoben na spalování vodíku. Tímto typem využití se zabývá hlavně německá automobilka BMW. BMW, které produkuje tyto vozy, které nesou označení H2R. dále se BNW také zabývá --- verzí těchto motorů, což znamená, že vozidlo je schopno provozu, jak na vodík, tak na „konvenční“ benzín. Spalovací motor tedy využívá jako primární palivo vodík, ale lze automaticky přepínat na benzín v případě, že nádrž na kapalný vodík bude prázdná.
Dalším využitím jsou vodíkové spalovací články. Vodíkový motor funguje na bázi chemické reakce mezi vodíkem a kyslíkem ze vzduchu. Reakcí se uvolňuje elektrická energie, kterou je následně poháněn motor. Vedlejším produktem této chemické reakce je voda. A posledním motorem využívajícím vodík, je vodíkový rotační spalovací motor. Charakteristickými rysy vodíku jsou extrémní výbušnost a nízká hustota. Těmto rysům plně odpovídají možnosti rotačního motoru. V běžném motoru se směs paliva a vzduchu vstříkne přímo do spalovací komory, kde je velmi vysoká teplota. Docházelo by tak, k nebezpečí předčasného vznícení vodíku. U rotačního motoru vznikají rotací středové části oddělené vstřikovací, spalovací a vystřikovací komory. Tím nehrozí výbuch vodíku před uzavřením ventilu. Poslední výhodou rotačního motoru oproti pístovým motorům při používání vodíku je jeho delší cyklus. Vzhledem k delšímu cyklu dochází k lepšímu promístění směsi vodíku s vzduchu, čímž je dosaženo lepšího spalování.
A na závěr bych řekl, že využití vodíku v aut. průmyslu je dosti zásadní (počin), jelikož se nyní všude dovídáme, že všechna ropa by měla být vytěžena někdy kolem roku 2050. Tak tento fakt nás staví před důležitou otázku: „Na co budou auta jezdit, když nebudeme mít ani naftu, ani benzín?“ Já si myslím, že nejlepší odpovědí je vodík!


Cestování

Moc ráda cestuji a hlavně do cizích zemí, i když cestování po České republice mám také velmi ráda. V cizině je pro mě všechno nové – cizí řeč, peníze, zbytky zvyky i krajina.

Ze všeho nejhorší z cestování je právě příprava na odjezd a hlavně s naší rodinou. Při balení všichni nervózně pobíhají, jeden shání foťák a druhý třeba jeho oblíbené tričko se srdíčkem, nebo potápěčské brýle a šnorchl.

Odjíždíme se značným zpožděním. Tak třeba místo v deset hodin vyrážíme o půl jedné. Po prvním ujetém kilometru se někdo ozve, že něco zapoměl. Okamžitě se na něj všichni sesypou, že to snad není možné, jak mohl zapomenout, že už tak jsme vyjeli pozdě.

Tak se někdy stane, že se vracíme i dvakrát, protože když už mají všichni všechno, přece nepojedeme bez pasu nebo mapy.

Cestování s mojí rodinou dopadá většinou dobře. Dovolená je plná různých zážitků ať příjemných či méně příjemných zato výživných. Všichni si ji si ji pak dobře a dlouho pamatují. S odstupem času na ně rádi a se smíchem vzpomínají.

Cestování mimo naší rodinu má zase jiný charakter. V létě jako mladší jsem jezdila s kamarádkou na tábor. Vozil nás tam její tatínek a každý rok se něco přihodilo. Když se nám lehce kouřilo z auta tatínek prohlásil: „Mládeži mi hoříme.“ Další rok zase auto špatně brzdilo a naposledy mu upadl výfuk.

Cestování se tedy vždy lehce protáhlo zato mám na co vzpomínat. Úplně připravená a dokonalá dovolená by byla ašsi velká nuda.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Michal Přibyl, 2. B
Téma: Jak vidím sám sebe
(charakteristika)
Osnova: 1) Úvod: Bydlím na sídlišti Invalidovna
2) Stať: a) Jmenuji se Michal Přibyl
b) Chodím na osmileté gymnázium
c) Mé sporty a záliby
d) Můj vztah ke zvířatům
e) Já a jídlo
f) Čeho bych chtěl dosáhnout
3. Závěr: Jsem prostě „Číba“

V pražském Karlíně je sídliště Invalidovna. Tam je panelový dům, ve kterém bydlím.
Jmenuji se Michal Přibyl, ale všichni mi říkají „Číba“. Je mi třináct let. Jsem vysoký a štíhlý. Měřím asi sto sedmdesát centimetrů a vážím okolo padesáti kilogramů. Mám hnědé vlasy střižené většinou nakrátko. Tmavě hnědé oči mi vynikají v obličeji. Mám malou pusu a velké rty. Moje bílé zuby nejsou příliš rovné, proto nosím rovnátka. Doufám, že se mi brzy srovnají. Nosím sportovní oblečení, většinou plátěné nebo manšestrové kalhoty a trička s krátkým rukávem. Nesnáším věci ke krku a šály.
Jsem docela chytrý, chodím na osmileté gymnázium. Občas jsem tichý, ale jindy zase upovídaný. Na ostatní lidi působím kamarádsky, ale neumím si prosadit svůj názor, za kterým si stojím. Většinou se podřídím většině.
Chodím velmi dlouho do sokola. Nejprve jsem cvičil s mámou, poté sám v předškolácích a potom v mladších a starších žácích. Jsem docela šikovný, a proto jsem byl už na několika závodech, ze kterých jsem si odvezl spoustu medailí. Jsem pracovitý a trpělivý. Sbíral jsem známky, ale povodeň mi většinu odnesla, a tak jsem přestal. Mám rád středověké zbraně. Chodím na archeologický kroužek, kde se hodně naučím. Ve volném čase hraju stolní tenis, fotbal, florbal, košíkovou a hokej. V létě jezdím na kole a na kolečkových bruslích. V zimě si chodím zajezdit na stadion, kde hrajeme i hokej.
Mám rád zvířata. Především psy a kočky. Doma zádné nemáme, ale chtěl bych třeba morče, nebo nějakého papouška.
Rád jím, ale není to na mě moc vidět. Nejraději mám svíčkovou, čínu, pečené nebo grilované kuře, buchtičky se šodó, špagety, kuřecí řízek a vepřový guláš.
Chtěl bych toho v životě hodně dokázat. Úspěšně udělat maturitu, vystudovat elektrotechnickou školu a stát se inženýrem, což jsou oba rodiče. Rád bych byl technik. Už od mala se s tímto povoláním seznamuji, protože technikem je můj otec.
Vytkl bych si, že svůj názor neumím prosadit, i když si za ním stojím, a že si občas nechám příliš věcí líbit. Jak by řekl Matyáš, jsem prostě „Číba“.


27. listopadu 2008
Sedláková Kateřina
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Byl to jen sen

Osnova: 1) úvod: dny na táboře, hry
2) stať: a) hraní důležité hry
b) ztracen v lese při hledání pokladu
3) závěr: probuzení

Ahoj, jsem Patrik a je mi 12 let.
Jako každý rok jsem odjel s mými nejlepšími kamarády na tábor. Uběhl přesně týden. Byla sobota ráno a já věděl, že mě čeká další den plný her a legrace. Na programu byly napsány dvě důležité hry a každý už předem věděl, že nebudou snadné. „Nástup,“ slyším, když pospávám ve svém stanu. Hlavou mi proudí různé myšlenky. Stále dokola si opakuji zda-li to zvládnu.
Stojíme seřazení a posloucháme pokyny vedoucího. „Hm...,“ pomyslím si, „zatím to vypadá jednoduše.“ Když domluví, všechna družstva si stoupla do kroužků a společně přemýšlela nad taktykou hry. I já se snažím zapojit.
Hry právě začala a my vběhli na louky za stany, kde na nás čekaly úkoly. Nebyl by to ten pravý tábor, aby se neluštily různé šifry, morzeovka nebo neskládaly možné typy ohňů. Jedna z těchto věcí na mě právě čekala. Každý si jednotlivě chodil pro některý z úkolů. Pomalu se to blíží. Za chvíli jsem na řadě já. Nejsem si jist, zda to opravdu umím. Srdce mi bije, jako nikdy před tím. V hlavě mám prázdno.
Běžím. Běžím k jednomu z vedoucích, který mi podává papírek a tužku. „Napiš mi co se v této morzeovce skrývá za důležitou zprávu.“ Důležitou? Opravdu je tolik důležitá? Srdce mi začalo bušit ještě více, než předtím. V hlavě mám jen tečky, čárky a písmenka. Musím, ale našemu družstvu pomoct. Rychle se snažím vyluštit zprávu. Jednotlivě doplňuji písmenko po písmenku a některá slova bez rozmýšlení dopíši. Mám to! Rychle běžím za vedoucím, který mi řekne: „Správně, tak rychle běž a sděl zprávu. Bylo tam napsáno ať rychle běžíme do lesa.
Jsme na místě. Vidím další vedoucí, která na nás už netrpělivě čeká. Zadává další úkol. Všichni se v rychlosti rozeběhli a rozmístili po lese. Hledali jsme totiž poklad. Poklad, který jsme museli donést do tábora.
Koukám na zem, pokrytou větvičkami, mechem a šiškami. Zahlédl jsem najednou hromadu šišek, která byla uspořádána do tvaru kříže. Ano! To bude ono! „Našel jsem to,“ křičím, ale zdá se, že mě nikdo neslyší. Můj hlas zanikl v temném lese, který mě záhy obklopil. Nikde nikdo. Zůstal jsem tu sám, jen s těmi vysokými stromy. „Kde jste?“, pokouším se znova. Nastalo stejné ticho. Začínám mít opravdu strach. Rozhlížím se kolem sebe, ale nikoho nevidím.


Školní slohová práce
Lucie Bicanová, 3. C

Témata: 1) Kniha – přítel člověka?
 2) Věřím?
 3) Škola základ života

Věřím?
Když se zamyslím nad tím, v co může člověk věřit, první mě napadá Bůh – čili náboženství. Ale vždyť člověk může věřit v mnohé… V Boha či jinou nadlidskou bytost, v lásku, přátelství, spravedlnost, nebo třeba v naději a život. Vždyť právě víra je někdy tím, co nás jako jediné může udržet nad vodou. Stačí se zamyslet a podívat se do svého nitra k tomu, abychom zjistili, v co věříme právě my.
V otázce náboženství se sice řadím k ateistům, ale rozhodně nepatřím k lidem, co odsuzují ty, kdo věří v Boha. Ti, kdo věřící či jejich víru uráží nebo se jí posmívají, jsou ubozí. Je jen a jen naše věc v co každý z nás věří, co nám víra dá, či vezme.
Ve středověku přeci lidé v Boha (či v bytosti jemu podobné) věřili, a to v drtivé většině případů. A něco na tom bylo… Lidé si tak mohli vysvětlovat nevysvětlitelné a tajemné věci, zatmění slunce a měsíce, a mnohé další…
Já osobně věřím v to, že něco nad námi je. A to „něco“ může řídit naše osudy a cesty života, možná může přidávat a ubírat lidi v našem životě jako figurky na šachovnici. A náš život je pak jedna hra – někdy dlouhá, někdy krátká. Ale nedokážu říct, co to „něco“ je. Může to být Bůh, Budha, nebo jen nějaká nadpřirozená síla. Jen nevěřím, že všechny náhody v našem životě jsou náhodami…
Víra ve spravedlnost je asi nejvíce rozporuplná otázka a nejvíc zde záleží na názoru každého z nás. Existuje v tomto světě ještě nějaká spravedlnost? Nebo vše záleží jen na moci a na penězích? Jsou opravdu lidé tak zkažení? Osobně si myslím, že záleží na charakteru každého z nás… Rozhodnout se, jestli vzít úplatek nebo si vybrat „špinavější“, ale jednodušší cestu, po které dál jít, je někdy složité, ale já se snažím jít s čistým štítem. Možná jsem naivní, ale věřím že v životě můžou být vedle těch nespravedlivých lidí i ti spravedliví. Jistě, kdo má peníze a moc, má vše jednodušší, ale člověk si nemůže koupit všechno. Situace by jistě mohla být i lepší, ale snad na to lidstvo není tak špatně. Tak doufejme, že se spravedlnost bude dál vyvíjet jen tím správným směrem…
Láska a přátelství, to jsou asi jediné „věci“, o kterých můžu říct, že v ně doopravdy věřím. Věřím, že člověk může najít svou spřízněnou duši, někoho, komu bude moci 100% důvěřovat, spoléhat na něho a vědět, že když bude na dně, najde se někdo, kdo ho tam nenechá. Láska a přátelství spolu souvisí, ale přesto je mezi nimi rozdíl. Přátelství bez lásky existovat může, ale láska bez přátelství jen těžko…
Doufám a věřím, že se mi povedlo najít opravdové přátele a časem přijde i ta láska. Vždyť právě tito lidé vnášejí do našeho (nebo alespoň do mého) života světlo a smysl.
Věřit v naději je podle mne velmi důležité. Ať už je ta naděje jakákoliv – na lepší zítřek, naděje na život nebo na splnění životního cílu. Ztratit naději je jako dohrávat hru bez cíle a figurek…
Možná ještě před chvílí bych řekla, že nevěřím. Ale došlo mi, že víra je v životě člověka velmi důležitá. Je, a vždycky byla. Tak neztrácejme víru a pojďme po našich cestách dál. Teď už bych na otázku, jestli věřím, odpovídala: „Ano, já věřím…“
Osnova:
Úvod: V co můžou lidé věřit?
Stať: a) Víra v Boha
 b) Moje víra
 c) Víra ve spravedlnost
 d) Láska a přátelství
 e) Naděje
Závěr: Věřím?


3.11. 2005
Tomáš Slunka
1.písemná práce
Skalka
(Referát)

Vážení přátelé, chtěl bych vám něco povědět o tom, jak vytvořit skalku, která by se dala považovat za povedenou.
V dnešní době se jen málokterá skalka v soukromých zahradách dá považovat za zdařenou, či dokonce za umělecké dílo. K vytvoření skalky je zapotřebí poměrně velká tvůrčí schopnost a právě to láká zahradníky k jejímu zbudovaní. Avšak občas se dílo zvrhne a vznikne „skalka“ typu psí hrob, či buchta s hrozinkami. Tyto dvě skalky si jistě dovedete, milí posluchači, dobře představit. I přes kritiku v minulém (20.) století stále tyto „obludy“ na zahradách nalezneme. Bohužel. Dále ke stavbě bude potřeba velká fyzická práce, protože přemisťování a usazování kamenů o velké hmotnosti a různé výškové stupnici, či šířce si vyžádá opravdu větší sílu. Proto bych vám chtěl doporučit, abyste na stavbu skalky rozhodně nebyli sami. Mít někoho k ruce a ku pomoci se vždy vítá. Jistěže, že se nám nabízí možnost použít lehčí techniku. Ale řekněme si upřímě, komu by se líbilo, kdyby mu traktůrek svými koly rozryl jeho přenádherně se zelenající trávník. To by byla opravdu škoda.
Ještě před vytvořením skalky je téměř podmínkou si minimálně načrtnout plánek.
Jak jistě všichni víme, alespoň doufám, tak skalku z převážné části tvoří kameny. Ty zde hrajou velkou roli. Na budování si připravíme kameny různé velikosti a tvaru, avšak pokud možno stejného druhu. Do skalky se nejlépe hodí vápence, žula a pískovec. Každý má své specifické vlastnosti a klady a zápory.
Nyní jsme se, dámy a pánové, přehoupli přes přípravu našeho budoucího díla, a tak si povíme něco o umístění skalky v terénu.
Všeobecně nejlépe působí svažitý terén a pod ním malé jezírko. Přímo slyším jak to na mě volá: „Postav si zde skalku!“ Avšak neměli bychom zapomínat na jednu důležitou věc u tohoto typu skalky. Věřím, že všichni víte, že skalničky milují slunce a teplo, proto bychom se měli ujistit, že tento terén nesměřuje na sever, kde je povětšinu času chladněji a méně slunce. Jistě jste si již domysleli, jaká světová strana je ke stavbě nejlepší. Ano, je to jih.
Druhý typ skalky se vytváří na rovné ploše, což není zrovna ideální. Většinou má kulatý či oválný tvar s kameny v přerušovaných a neuspořádaných řadách. Může trochu vystupovat nad terén či být s terénem v jedné rovině.
Nyní nám už chybí pouze do předpřipravené skalky nasázet rostlinky. Do každé správné skalky patří bezesporu skalničky. Jistě mi všichni dáte za pravdu. Tyto malé rostlinky se dokáží velmi rychle množit a omezovat v růstu ostatní rostliny, pokud nebudou vámi dostatečně usměrňovány. Skalničky dále vynikají tím, že se dají zasadit i do velmi stísněných prostorů a bezproblémově tam přežívat. A poslední typ skalniček nás jistě velmi mile překvapí svou pestrou barevností. Dále do skalky můžeme zasadit okrasné stromky, avšak musíme se ujistit, že jde opravdu o stromky okrasné, které dosahují vzrůstu okolo 50cm. Vhodné jsou i rostliny cibulnaté, či obyčejné záhonové, které dokáží skalku překrásně zbarvit.
Doufám, že jsem mnohým z vás nastínil, jak skalku vytvořit.


Ptáš se jak se mi teď daří

Milá Evo,

Když jsme spolu naposledy mluvily, byly Jarní prázdniny a od té doby se toho v mém životě hodně změnilo.

Jednou z věcí, které mě dost ovlivnily, je ta, že mě přijali po příjimacích zkouškách na gymnázium {název gymnázia}<priv>. Sama víš, že jsem přípravě na zkoušky moc času nevěnovala, ale překvapivě jsem získala nejvyšší počet bodů.

Tento rok se do prvního ročníku přijímalo pouze třicet studentů podle stanovených kritérií. Většina lidí z mého okolí věděla, že šance na moje přijetí je malá, a tak už jsme společně s rodiči přemýšleli o jiných školách, které vypisovaly drél druhá kola přijímacího řízení.

Když mne ten osudný den rodiče přivezli, měla jsem strach. Co se stane, pokud to nezvládnu? Jaké to bude, když se mi povede se sem dostat? Jaké to vlastně je studovat na známém gymnáziu? Teď si na tyto otázky umím už odpovědět sama a za to jsem šťastná.

Každý den po zkouškách můj strach rostl, rychle přibývali spolužáci, kteří už věděli své výsledky, ale já na ně musela čekat jako jedna z posledních. Ale výsledek opravdu překvapil. Jsem ráda, že jsem se dostala na tuto školu, moc se mi zde líbí.

Poslední zakončení školního roku na Naší základní škole, jsme prožili na radnici, kde jsme dostali všichni svá vysvědčení. Na tento den jsem se těšila, ale také jsem se ho i bála, tiše jsem se loučila se vším, co jsem na této škole zažila.

V minulém dopise jsi se zmínila o Tvé lásce ke koním. Psala jsi, že jsi na nich začala jezdit. Taky jsem tomuto kouzlu podlehla. Začínám s parkurovým skákáním a doufám, že se tomu budu moci věnovat i nadále.

Ráda bych se dozvěděla něco o Tobě, dlouho už jsi nenapsala, doufám, že se také trochu pochlubíš svými zážitky. Začátkem února jsou opět prázdniny, ráda bych Tě viděla.

S pozdravem Tvoje kamarádka

Eva

Osnova:

I. Úvod

II. Stať: 1) změny

2) další možnosti

3) den „D“

4) naposledy

5) nové záliby

6) naděje {6) přesunuto pomocí šipky na mezi 3) a 4)}<co>

III. Závěr


29. března 2007
Václav Soukup, 2.C
2. písemná slohová práce
Město Praha
(Umělecký popis)

Moje milé město! Žiji v tobě, trávím v tobě většinu krásných, ale i nepěkných chvil. Nejvíce se mi líbíš na jaře, kdy rozkvétáš a ukazuješ svojí bohatou přírodní krásu a barevnost. Ale i v zimě dokáže být Praha hezká, když je pokryta bílou přikrývkou, která dokáže zakrýt případný nepořádek na ulicích. Žiji spíše na kraji tvého rozsáhlého území, kde se rozkládají jednoduché, prostorné obytné domy, v kterých žiji a kde je především ta zmiňovaná překrásná příroda. Praha se, ale nejvíce dokáže pochlubit a ukázat ve světle krásných historických budov a památek, kterými dokáže přilákat návštěvníky z celého světa, kteří dokáží ocenit krásu tohoto překrásného města. Nejen oni dokáží ocenit přenádhernou Prahu, ale i já, jakožto člen a stálý obyvatel, co v Praze vyrůstá od svého narození a pozoruje jak se každou hodinou, dnem, měsícem Praha zkrášluje a rozkvétá před mými oči. Když procházím různými klikatými uličky a pozoruji toto město nalézám i místa, budovy a jiné věci, kterými se Praha ráda určitě nechlubí. Ale i každé jiné město se musí potýkat s problémy nepěkného prostředí a budov, což tvoří nedílnou součást. Vždyť my jsme si tě vybudovali, my v tobě žijeme a tak jak se k tobě chováme, tak se chováš ty k nám a tak i vypadáš. Ale můžeš se pyšnit i tím, že jsi hlavní a největší město v České republice. Moje milá Praho, domove mám tě moc rád a ať vypadáš sebehůř nebo jakkoli jinak, jsi mé město a já tě budu vždy milovat a budu pyšný, že jsem mohl v tobě vyrůstat.


5. prosince 2008
Dlouhá M.
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět v roce 3008

Osnova: 1. Úvod: Planeta snů
2. Stať: a) Krajina
b) Bydlení
c) Docházka
d) Společenský život
3. Závěr: Místo pro život

Vítejte na planetě Snů! Je tu vše možné, každé Vaše přání se splní. Opustili jsme Zemi a zabydleli se na jiné planetě, která se nachází asi 10 000 světelných let od Země. Naší planetu obývá asi 200 obyvatel z různých částí galaxie.
Nerozlišuje se, zda je někdo černý, modrý nebo má případně jinou barvu, či se jinak odlišuje. Netrpíme předsudky. Vládne to harmonie, porozumění, láska, fantazie a společenský život.
Planeta Snů je porostlá různými druhy stromů, rostlin, keřů a různými kříženci flory. Máme tu i průzračně modré potoky plné ryb a dalších živočichů, dále zde je oceán, takový akorát, je obklopen barevným pískem, místy skálami, připomínající ochranné zdi.
Místa, kde žijeme jsou poněkud různá. Někteří z nás žijí v chatkách na stromech, kde mohou obdivovat nádhernou vyhlídku na noční oblohu posázenou hvězdami. Také vesničky nebo malá města hýří životem. Každý má možnost volby, nikde není nijak utiskován. Zábava je na denním pořádku.
I když děti musí navštěvovat školu pro své sociální rozvíjení, jsou šťastné. Nechceme je ochudit o něco, jako je školní docházka, každý by si jí měl projít. Školy jsou moderní s velkými, útulnými prostory, aby se ti každý návštěvník cítil příjemně.
Dospělí chodí do práce s volnou pracovní dobou, tudíž mají spoustu volného času na strávení se svými ratolestmi. Každý svátek, událost slavíme společně jako velká rodina.
Naše planeta je krásným, harmonickým místem pro strávení poklidného života, který díky objevení elixíru mládí nikdy nekončí...


Dívám se do zrcadla

Měla bych už radši jít… Zase přijdu pozdě. Ještě poslední pohled do zrcadla…

Hm, není to nejhorší. Ladím. Třeba za to dostanu i úsměv. Úsměv! Dobře. Měla bych se prohlédnout víc zblízka. Oči zatím drží. Snad se vydrží nerozmazané… Chybí mi jiskra. Jiskru! Lepší. Vypadám celkem vyrovnaně. Snad tak i působím na okolí. Hlavě Hlavně nesklápět hlavu. A narovnat se. Zdám se být docela štíhlá… no, možná tak jedině pro tu sousedku, co si myslí, že nejím a při každém našem střetnutí mi to vytýká. Nejsem štíhlá. Ach ty moje nešťastně zděděné boky! Vyhlídky do budoucna s mými boky nejsou přívětivé. Jak budou vypadat za pár let?! To ne, teď nevypadám vyrovnaně. Měla bych vážně jít…

Zapomněla jsem si otřít boty. Ale na to už není čas, třeba taky nebude mít úplně čisté boty. Snad se mi na ty moje nepodívá. I když je to škola. Mám pěkné boty. Ladí mi a vyjadřují kousek mě. Snad se na ně podívá… Ale nesmí si všimnout, že jsem si je zapomněla otřít. Zkusím to trošku setřít aspoň prstem. Bingo! Hned lepší… Kalhoty mi padnou. Je pravda, že mi ty zadní kapsy trošku opticky zvětšují pozadí, ale co. Jejda, nějak mi sjeli níž… Že bych zhubla? Hmmm… To tričko jsem zvolila dobře. Nevypadám v něm moc tlustě. Tak docela normálně. Prostě moje tričko. Moje! Snad nikomu nesluší o moc víc než mně… Snad jich taky nevyrobili tolik, abych ho viděla na každé třetí osobě, kterou potkám. S těmi kalhotami vypadá dobře. Tak jo, ještě rychle mikinu. Taky ladí. Vymyslela jsem to vážně dobře. Kabátek. A šálu. Ale ne, zase bude vykukovat, když si nedám záležet… Musím si dát záležet. Tak. Snad to bude v pořádku.

Ježiš! Ten vlas! Radši se učešu ještě jednou. Hrrr. Jsem hrozná. Přijdu pozdě. Ach jo, proč mi ty vlasy nejdou upravit podle mých představ?! Už abych byla u kadeřnice. Stihnu to akorát před plesem. Doufám, že mi to na něm bude slušet. Asi bude lepší než tenhle. Vždyť je to teď jedno, už bych měla být na schodech a zatím tady ještě stojím před zrcadlem a přemýšlím. Zbytečně. Docela zbytečně. Stejně už teď se svým zevnějškem nic moc neprovedu. Spěchem ho možná ještě zhorším. Žvýkačku! Ještě honem žvýkačku! Hlavně žvýkat nenápadně. Jo, to by šlo. Vypadám decentně. Snad působím sympaticky. To je podle mě důležité. Dojem ze vzhledu je dost důležitý. Často se v něm odráží psychika. Jak se člověk cítí, tak se obléká. Tedy alespoň já. Vždycky se snažím oblékat se podle nálady. Dnes se mi to, myslím, podařilo.

Konec, podívám se na sebe už jen celkově a běžím… Hlava – vlasy, oči, obočí. Obočí! Rychle uladit! Nos. Ach můj velký nos. Dědův nos… Ale alespoň si na dědu často vzpomenu… Rty, brada, uši. No, dejme tomu… Narovnat se, trošku stáhnout kabátek, vytáhnout kalhoty – ještě upravit kapsy – popadnout kabelku a…

Páni, to jsem vážně já? Poznala bych se, kdybych se potkala na ulici? Byla bych sama sobě sympatická? Jsem sama sobě sympatická? Těžko říct… Snad ano. Rychle klíče. Jdu pozdě… už zase jdu pozdě…

Osnova:

I. Úvod

II. Stať: 1. Začátek posledního upravování

2. Konečné úpravy

3. Poslední pohled

III. Závěr


Vítězství

Osnova:

1) Úvod – Přihlášení do autoškoly.

2) Stať – Jízdy na motorce.

- Závěrečná zkouška.

3) Závěr – Komisař – zachránce.

Už je to rok a půl, co mi táta oznámil, že kromě přípravy na řidičský průkaz na osobní automobil, mi obstaral totéž i na motocykl. Měla jsem rozporuplné pocity, ale více méně jsem se těšila, jízda na motorce mě vždy lákala. Cvičné jízdy na autě ani nestojí za vzpomínku. Měla jsem ohleduplného klidného instruktora a ani s jízdou samotnou jsem problémy neměla. Ovšem cvičné jízdy na motorce byly pestřejšího obsahu.

Před první hodinou na motorce, nervozita se mnou lomcovala, ale na internetových stránkách oné autoškoly ihned v úvodu tvrdili, že ke všem svým uchazečům přistupují s tím, že v oblasti řízení aut a motocyklů jsou opravdu začátečníci, takže vše probíhá pomalu a klidně. Tímto tvrzením jsem se uklidňovala. Navíc můj instruktor na motorku byl přímo majitel autoškoly, on by to heslo měl přece plnit žze všech nejpřesněji. Ovšem hned první hodina mě vyvedla z mých mylných domněnek. On na hodinu přijel ve své opečovávané modré Fabii, ve své typické béžové vestičce a moderních slunečních brýlích. Já tam čekala v mikině a teplákách. Hned v úvodu mi bylo totiž oznámeno, že půlka adeptů na první hodině skončí v křoví a já jsem obdobně ve své schopnosti moc nevěřila. V ten den jsem na motorce seděla opravdu poprvé. Na začátek jsem dostala motocykl značky Simson. Byl to evidentně stroj, na kterém se učilo již mnoho uchazečů přede mnou, takže jeho nejlepší léta byla již ta tam. Můj milý instruktor mě během pěti minut vysvětlil ovládání stroje a na parkovišti jsem mohla nasednout za „pekelný stroj“. Nyní opravdu nevím, jestli první hodina byla ta nejhorší, dá se to těžko posoudit, protože jedna hodina byla horší než druhá. Při té XXX první však nemohl chudák instruktor pochopit, jak je možné, že tam vždy, hned na poprvé, nezařadím „dvojku“. Též se velmi divil, že dle jeho slov řadím rychlosti jako baletka. Na svou obhajobu musím říci, že jsem baletku řadit rychlosti na motorce ještě neviděla, takže nevím, kde se to ve mně vzalo. Z mé první hodiny jsem šla XXX zhroucená a mé sebevědomí zůstalo tam někde na parkovišti. Takto pokračovalo ještě několik hodin na Simsonovi. Většinou jsem na parkovišti jezdila kolečka, můj instruktor si telefonoval v křoví, vždy po pěti minutách přišel, deset minut na mě řval co dělám a šel si volat dál. Asi po pěti hodinách však nastala změna. „Přesedlala“ jsem na silnější stroj – chopper 125 ccm3. Zde jsem se ujistila, že v řazení rychlosti nejsem až takový antitalent, na této motorce to šlo opravdu snadno. V tento čas jsem také vyjela do ulic, ale co více, dostala jsem i spolujezdce – tím nebyl nik byl samozřejmě můj oblíbený instruktor. Jestli jsem chodila předtím na hodiny s podivným pocitem v podbřišku, tak nyní se to změnilo, nyní mi bylo špatně již den před jízdou. Teď jsem měla nadávky v přímém přenosu, pěkně do ouška. Nejoblíbenější věty mého instruktora byly bezesporu: „Chceš praštit? Co to děláš?“ Na tyto otázky jsem odpovědi skutečně neměla. V této atmosféře probíhaly všechny další hodiny, celé mé letní prázdniny.

V září mě však čekalo vysvobození ve formě závěrečných zkoušek. Za ty dva měsíce, kdy jsem byla stále vystresovaná, mě již nějaká závěrečná zkouška z míry vyvést nemohla. 2. září v 7:15 jsme čekali v hloučku před autoškolou. Většina se ještě snažila naučit to, co zanedbali doma. Mě čekalo celkem pět zkoušek, jak mě informoval můj oblíbenec. Písemné testy, dvě jízdy a dvakrát technické otázky. Písemné testy jsem měla na napsala na plný počet, jízdy v autě i technické otázky k osobnímu automobilu jsem zvládla také. Nyní mě čekal největší životní boj. Byla jsem připravená, že v případě neúspěchu se na celý řidičský průkaz na motorku „vykašlu“. Protože ještě někdy poslouchat ty jeho nadávky, které by se po mém nezdaru jistě ještě zhoršily, to byla nejhorší noční můra. Jaké bylo tehdy pak ulehčení, když nám bylo oznámeno, že se pro špatné počasí zkoušky na motocykly odkládají na o dva týdny. Další dva týdny stresu, nic víc. Dva týdny nějak proběhly a já tam stála znovu. Nějak mi padly na mysl řeči instruktora, že jestli ty zkoušky udělám, tak to bude zázrak. To mi na klidu moc nepřidalo. Tentokrát nám počasí přálo, čekali jsme jen na komisaře a ještě jsme se doučovali technické otázky. Za nějaký čas přišel náš instruktor s tím, proč se učíme, když technickou část již máme. Odporovali jsme mu, že zatím máme technické otázky jen na auto. Načež on se smíchem odpověděl, že do technických otázek na auto se připočítávají i na motorku, a odešel. Stáli jsme tam jak opaření a já si uvědomila, že nám lhal. Živě jsem si pamatovala, jak mi tvrdil, že součástí závěrečných zkoušek budou i technické otázky na motocykl. Mé sympatie k němu ještě více ochladly. Zanedlouho k autoškole přijelo auto, ze kterého vystoupil typický, asi padesátiletý „XXX“. Toho jsme jako našeho potenciálního komisaře vyloučili. Přesto vešel do budovy autoškoly. Jaký šok pro nás byl, když za několik minut vyšel ten samý muž, ale v kožené motorkářské kombinéze. Oznámil mi, že slečna má přednost a pojedu jako první. Zhluboka jsem se nadechla, nasedla na motorku, nasadila helmu, nastartovala motor, zapla světla a vyjela jsem. „Protáhl“ mě všemi možnými cestami a asi po dvaceti minutách mi řekl, že mám vyjet ke kraji vozovky. V tu chvili jsem si říkala, že jsem nejspíš udělala něco špatně a že je konec. Omyl, komisař sesednul z motorky se slovy: „Musím si jen zavolat. Zatím jedete dobře, tak jen tak dál.“ To byly první slova povzbuzení za čtvrt roku jízdy na motorce. Po padesáti minutách jsme dojeli opět k autoškole a sesedli jsme z motorky. Všichni přítomní se již báli, kde jsme tak dlouho a jestli jsem komisaře někde „nevyklopila“. Od komisaře jsem čekala nějaké výtky, ale jeho slova mě opravdu zaskočila. S úsměvem mi řekl: „Jela jste opravdu dobře. Je vidět, že máte na řízení talent a byla by škoda, kdyby jste uložila řidičák do šuplíku.“ Vzmohla jsem se jedině na slovo děkuji. Co mi však dělalo největší radost byl výraz mého instruktora, který se opíral o zábradlí a vše slyšel.

V tu chvíli to bylo snad mé největší osobní vítězství, nad arogantním a namyšleným člověkem, který dokáže jen urážet a povyšovat se nad ostatní. Řidičský průkaz je jedna z mých radostí a jsem vděčná onomu komisaři, protože jen díky němu se mi vrátila radost z jízdy na motorce. Nebýt jeho, na motorku bych jistě již nikdy nesedla, alespoň ne za řídítka. Mého někdejšího instruktora čas od času potkávám. On si mě již nepamatuje, ale já na něho jen tak nezapomenu, protože u něho jsem se poprvé setkala s takovým jednáním s lidmi a s opovržením vůči mně.


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí? (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo (dopis)
3. Píšu Vám... (dopis)

Představ si, co se mi stalo!

Ahoj brácho!
Rozhodl jsem se ti napsat dopis, přestože asi přijedu domů dříve než on.
Tady na Chopoku se máme krásně. Počasí je naprosto ideální, jsou tu skoro dva metry sněhu, jen občas nějaká ta vichřice. Bydlíme v příjemném hotelu, máme útulné pokojíky a jídlo je také lepší než u nás v jídelně. Zkrátka, co více si přát?
Ale proč jsem ti chtěl napsat? Jak jistě víš, součástí našeho kurzu je také jízda na snowboardu. Myslím si, že instruktor se zřejmě dobře baví, protože něco takového se jen tak nevidí.
První den jsem vyjeli poprvé na svah. Nikdy by mě nenapadlo, že to může být tak těžké. Strávil jsem víc času pod sněhem, než na sněhu. Ostatní na tom byli stejně, mám dojem, že někdo si dokonce vykloubil rameno. Následující den jsem pomalu začínal litovat vyhozených peněz. Stále nenastávalo žádné zlepšení. Téměř čtvrt hodiny jsme se učili nasedat na vlek konstruovaný pro lyžaře. I když jsem z něj několikrát spadl, nakonec se mi podařilo šťastně vyjet nahoru na horu. Instruktor tam již netrpělivě postával a když jsme byli kompletní, pobídl nás k jízdě dolů z kopce. Rozjel jsem se, ale prkno mě nechtělo vůbec poslouchat. Postupně jsem nabíral rychlost a zajel do lesa. Pokoušel jsem se kličkovat mezi stromy a pařezy. Celkem se to dařilo, jenže pak les zhoustl. Prkno jelo stále rychleji a nedalo se uřídit. Propadl jsem panice a čekal na zásah shůry. Nakonec jsem se ho dočkal odjinud – zepředu.
Když jsem se probral, viděl jsem okolo sebe andílky. Až po chvíli jsem si uvědomil, že to nejsou andílci, ale zdravotní sestřičky. Prý se mi do cesty postavila stanice horské služby, takže jsem měl nakonec velké štěstí.
Teď už jsem zpět na hotelu. Ležím v posteli a trochu mě pobolívá hlava, jinak jsem v pořádku. Nicméně na prkno se letos už ani nepodívám

S pozdravem
		Tvůj bratr Jirka

Osnova:
1) Úvod: Seznámení s místem
2) Stať: a) Lyžařský kurz
	 b) Začátky na snowboardu
	 c) Jízda lesem
3) Závěr: Bilancování kurzu


Balcarová, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

Evropská Unie – světlo na konci tunelu?!

Zprávy posledních dní nás utvrzují v tom, že nikdo vlastně neví, jak TO dopadne. Z každé strany se na nás valí informace, billboardy, letáky, ba i politici. Na každém nároží nějaký učený člověk hovoří o tom, proč ano, či proč ne. Je težké se v tom orientovat. Přesto nechápu, jak někteří mohou nevědět, jak volit. Tentokrát je to jednoduché, neexistuje nic mezi. často si říkám, jak by bylo užitečné kdybych se referenda zúčastnila já. Na rozdíl od některých svých zletilých spoluobčanů, totiž ví, co chci. Děsím se, co bude, až se vstup odhlasuje. Pokud budou totiž v unii lepší pracovní místa, než u nás, a mozky odejdou, jaká troška národa tu zůstane?! Ti, co řekli ne? To by byla skvadra, i když alespoň měli názor. Ti, co nevěděli jak volit? Po tom co o tomto problému slyšíme všude kolem, nevím, jak někdo takový může být.
Nebo snad Ti, co to volení nechali na ostatních, protože byli líní dolézt k urně a zpět? Unie je pro nás šance, ale pokud si to VŠICHNI včas neuvědomí (máte asi 24 hodin)...no, nevím, nevím.


Slohová práce školní

Šárka Dlouhá
17. května 2005
1. C

Témata: 1) Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa ( Volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Tak tady žiji
I. Úvod : město jménem Velešín
II. Stať: a) vzhled Velešína
 b) náhradní bydlení
 c) nevýhody dočasnosti
 d) České Budějovice
III. Závěr: kde bych raději bydlela

Asi 20km směrem na jih od Českých Budějovic leží město „Velešín“. Má kolem 6000 obyvatel. Naše rodina způsobila naším přistěhováním další nárůst. Zde tedy žiji již 10. měsícem.
Toto město poznáte již z dálky a to díky našemu slavnému, krásnému a vysokému komínu. Když sem vjíždíte, hned vás překvapí pýcha Velešína v podobě panelových domů všech možných odstínů žluté, oranžové a šedé. V jednom z nich bydlím také já. Na tento výtvor komunistické éry jsou místní obyvatelé jistě hrdí. Po pár metrech narazíte na celkem hezké domky, ale po chvilce vás opět zchladí podlouhlá, nízká a křiklavě modrá budova. Toto je má každodenní cesta domů z autobusového nádraží. Tento úsek podle mého názoru dokonale vystihuje zdejší atmosféru.
Žití zde se považovalo a stále se považuje za dočasné. V polovině srpna jsme se sem nastěhovali a tudíž jsme dostali jakousi chabou náhražku za celoživotní sen mých rodičů a obecnou idylu v podobě rodinného domku s velkou zahradou, kterou by obýval nějaký domácí mazlíček, většinou pes, ale v případě naší rodiny celé stádo dobytka. Nedávno se rodiče rozhodli jeden takový domek přes mé protesty koupit. Nachází se v opuštěné osadě bez autobusového spojení, je rozestavěný a v nynější době neobyvatelný. Kdo ví, jestli moji ne příliš mladí rodiče dokáží tuto nemovitost dát do pořádku.
Tím pádem se mé dosavadní bydliště stává skutečně dočasným, jenže nekonečně dlouhým. Znamená to mnoho věcí. Člověk je líný vytvářet si zde nějaké mezilidské vztahy, když má pocit, že se za chvíli bude stěhovat. Přijde mu zbytečné vytvářet si příjemný domov ať už koupí nové stolní lampičky, nebo renovací koupelny.
Na druhou stranu si myslím, že jsem si vytvořila celkem dobrý vztah k Českým Budějovicím. Sice zde nemám jakousi základnu, ale musím uznat, že pár míst, kde se cítím dobře, jsem si už našla. Souvisí samozřejmě s lidmi, se kterými se v těchto místech scházím. Zde mám ráda historické památky, občerstvovací zařízení, kulturní podniky, zelené a svěží parky i útulné klubovny.
Musím tedy říci, že bych mnohem raději bydlela v Českých Budějovicích. Zde se mi opravdu líbí.


9. 1. 2009
JAKUB HERZA
P3b

1. písemná slohová práce
úvaha
téma: Ani žába si nevypije rybník, ve kterém žije

Osnova: 1. Zavedení do problematiky zacházení s odpadem, potažmo s životním prostředím.
2. Recyklace je naší slibnou cestou k lepším zítřkům?
3. Problematika, aneb za vším hledej zisk.
4. Závěrečné pojmutí problému a řešení?

Ani žába si nevypije rybník, ve kterém žije. Říkanka, kterou dozajista slyšel leckdo už v mateřské škole, ale pozastavili jste se někdy nad ní a zapřemýšleli? Pojďme to společně zkusit a možná zjistíte, co jste ani netušili.
Snad každému z nás je jasné, že žijeme na jedné malé planetce kdesi ve vesmíru. Žijeme a to pořádně, jíme, spíme, stavíme, množíme se, všechny činnosti člověka zanechávají nezvratné změny a hlavně produkují spoustu odpadních látek. Zdroje naší planety také nejsou nevyčerpatelné, a tak chytrý človíček vymyslel co?
Recyklaci a je opravdu naší slibnou cestou k lepším zítřkům? Není snad úplně zbytečné mít doma čtyři koše, když by nám bohatě stačil jeden?
Češi jsou pátým nejlepším evropským „třídičským“ národem můžeme být náležitě hrdí?
Ano i ne, recyklace je přece průmyslový proces jako každý jiný, a tak produkuje škodlivé látky. Je ekologické změnit hromadu starého papíru, (za pomoci velmi škodlivých látek na vymývání inkoustu a bílení) na nový „recyklovaný“? Je opravdu ekologické měnit hromady starého plastu na nový? Nikoliv, výroba nových plastu stojí méně a je míň zatěžující, než proměna starých plastů. Jediný prvek, který se vyplatí recyklovat je hliník, ten se u nás ale masově netřídí.
Kde je tedy ten pravý konec? Jako obvykle někde uprostřed, recyklace samozřejmě je velmi záslužnou činností, určitě by jsme měli třídit! Když už ale třídíme, tak s rozumem, například v U.S.A mají speciální skládky, které se po naplnění zavezou hlínou a vznikají zde parky. Odpadní plyny a energie vznikající pod nimi je zpracovávána a odváděna do elektrárny, kde napájí statisíce domovů. Člověk by se dozajista měl problémy životního prostředí a recyklace zabývat více, místo řešení malicherností.


Stádo slonů a nové slůně
(Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá.)
Když se stádo starých líných slonů dozvědělo, že k nim do výběhu chtějí dát nové mladé slůně, začali nadávat a ztěžovat si. Jediný moudrý slon – vůdce, který se jmenoval Suman. Říkal těm ostatním starým slonům: „Vždyť jste ho ještě nepoznali, tak hned nenadávejte!“ Sloni pořád tvrdili, že ho mezi sebou nechtějí. Říkali starému slonovi Sumanovi „My ho tu nechceme, určitě bude špinavý…“ A tak je Suman nechal být.
Když druhý den přivezli malé slůně, ostatní sloni se s ním nebavili a stranili se mu, jen starý slon Suman si s ním hrál a vyprávěl mu pohádky.
	Jakmile starý slon – vůdce usnul, ostatní sloni malé slůně zašpinili, tak že ani nešlo poznat. Doufali, že ho ošetřovatelé budou muset koupat. Protože oni sami se neradi myli, domnívali se, že se to nebude líbit ani slůněti. Když druhý den přišel ošetřovatel a šel se podívat na malé slůně, zjistil jak je špinavé a řekl: „Jdeme se koupat…všichni.“ Malé slůně si koupel velice užívalo a hrálo si, kdežto ostatní sloni byli velice naštvaní, že se musí zase koupat. Poté starší sloni museli uznat, že slůně není tak špatné, jak si zpočátku mysleli a, že si s ním můžou dokonce i hrát. Z toho vyplívá: „Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá…“


Panešová, Kristýna, V. B, 07/08
18. října
Vypravování
Co jsem musela dělat o prázdninách
Na konci srpna jsem se musela učit. Přepisovala jsem (např.: články z novin, nebo mi táta napsal nějaký příběh který jsem musela přepsat abych si rozepsala ruku). Sepsala jsem dokonce důvody pro a proti abych nemusela psát, ale táta to zamítl a já jsem musela psát dál. Málem jsem dovedla tátu k „šílenství“ tím že jsem napsala ve slově bílé tvrdé y po b, ale omluvila jsem se tím že jsem dlouho nepsala. Když jsme byli na výletě, a právě jsme přišli ke hradu, samozřemě že na něm (na tom hradu) něco natáčeli. Když jsme byli v Pražské zoologické zahradě a byli jsme v novém pavilonu opic tak jsem musela tátu vyvést ven protože se mu tam dobře dýchá, ale mě ne. Ze zoo jsme odešli s úsměvem na rtech protože tam probíhala soutěž a my jsme získali dárky. O prázdninách jsme několikrát zašli do restaurace. Když jsem psala diktát tak ho potom táta nazval „vzestup a pád“ protože první půlka byla dobře a druhá špatně.
Teďka budu přeskakovat do července: když nadešel den D. a hodina H. abychom vyjeli na dovolenou tak tátovi volal pacient. (Zpátky do srpna) na úplném konci srpna babičce na zahradě odkvetly květiny


Lenka Červenková
VIII. B
4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

Sofie Zawistovzska
Sofie byla už od mládí podceňovaná svím otcem a poté co se vdala bez lásky přivedla na svět dvě děti které nesmírně milovala.
V Polsku začala 2. sv. Válka.
Děti nacisti poslali na převýchovu do Německa manžela a jejího otce zabili.
Také i ona skončila v koncentračním táboře.
Když si Sofie myslela že to bude její konec tak díky její vůli žít a znalosti cizích jazyků se dostala do rodiny vysokého důstojníka SS kterému dělala překladatelku. Po všech (těch) (letech) těchto útrapách se jí podařilo Emigrovat do USA kde se jí ve zbědovaném stavu ujal psichycky narušený Natan do kterého se časem zamilovala a žila s ním po boku jejího přítele. Si prožívala peklo a zároveň i štěstí a lásku.
S tímto krutým osudem se Sofie svěřila svému mladšímu kamarádovi který se do ní zamiloval a chtěl aby se vymanila zevztahu s Natan.
To se jejímu kamarádovi málem podařilo, ale jelikož byla Sofie citově labilní znovu podlehla Natanovi.
Vrátiůa se se kněmu a než jí její mladý přítel stačil zastavit valala mu policie že našli Sofii i s Natanem mrtvé.
Svojí nevirovnanost skončili tím že se spolu otravili.


Stalo se...

Stala se závratná věc. Dočkal jsem se věku osmnácti let, doby osamostňování a zodpo vědnosti. A co se nepřihodí, zrovna tento rok u nás proběhnou parlamentní volby. Já, ještě podle některých občanů, lidské mládě, půjdu se svým hlasem vstříc volební urně.

Pohled na politické dění je odmala velmi ovlivňován názory rodičů, tím pádem ten můj taky nebude zcela objektivní. Je tedy jasné, že s komunisty nesympatyizuji a po všem, co jsem si o nich vyslechl, bych musel být blázen, abych je šel volit. Asi nikdy nepochopím mladé lidi, kteří jsou v jejich straně. Možná je to rebelský postoj, kdterým dávají státu najevo, že už ho takový prostě nechtějí, nebo pouze věří slibům KSČ. Je to idiotský postoj. A úplně nepochopitelní jsou pro mě lidé typu poslance Ransdorfa. Při jeho věku a inteligenci se mi příčí jako zástupce této strany. Za totality jistě neměl jednoduchý život, po revoluci vstoupil do ODS, tudíž je pro mě velkou záhadou.

Dále tu máme pána, který by schvaloval zákony klidně i s mimozemšťany a handrkuje se písemně s hHradem jako malé rozmazlené děcko. Přišel nám na vroubek, je to premiér Paroubek. A samozřejmě jeho chráněnec, bachovský ministr zdravotnictví s výrazem, který by zastrašil i hyenu. A s tímto zvířetem má také nemálo společného. Kdybych měl citovat názor několika našich známých doktorů, slušná slova by v tomto popisu byly pouze spojky. Nikdo ho nemá rád, je to doktor Rath. Ostrý drát v oku českého zdravotnictví.

Ale ani „modrá pták“ Mirek Topolánek není bez chyby. Ke svému předchůdci, nyní prezidentovi, má daleko a některé jeho kroky straně více uškodily než pomohly. Neustálým vynucováním si předčasných voleb ztratil relativně velké množství voličů a k tomu ještě přibyl radikál Paroubek, jehož postoj občany zaujmul. Topolánkovy preference jsou ale stále dobré, za což může poděkovat mimo jiné i Rathovi. Ovšem jako celým tímto státem i ODS cloumá korupce, matka všech politických neplech. A tato strana je evidentně jejím nejoblíbenějším dítětem. S tím ale mnoho nenaděláme.

Nováčkem pro zoufalé voliče je Strana Zelených. Pravda, není úplně nová, ale aktuálně má šanci urvat si pár poslaneckých křesel pro sebe. Vůbec ovšem nevím, co si o nich mám myslet. Z billboardů znám jen jejich předsedu Bursíka s vysmátým kukučem, jejich program ale ne. Mohou být úniková {cesta}<ni> pro voliče, kteří jsou nynější situací naprosto zklamáni. Hodí se názor, který jsem kdesi zaslechl: zelení jsou jako melouny, zvenku pěkně zelené, ale v jádru rudé skoro jako třešně.

Rozhodnutí nebude jednoduché a ještě si pořádně rozmyslím, komu se svým nebohým hlasem přispěji k vedení našeho státu. Už teď ale vím, že červená barva se ve znaku vyskytovat nebude. O tom, že volit půjdu, je už určitě rozhodnuto. Jak totiž praví další moudro: Kdo nevolí, volí komunisty.


28. listopadu 2008
Zuzana Černíková
V2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: 1) Já v roce 2058
2) Planeta Země II
3) Svět z pohledu psa kočky.....
4) Byl to jen sen

Svět z pohledu mravence

Osnova: 1) mraveniště – jediná velmoc
2) a) mravenčí přizpůsobivost
b) mravenec všudybyl
c) rozmnožování mravenců
d) pohlavní a nepohlavní jedinci
e) neskutečný svět
3) ničící lidstvo

My, jako mravenčí velmoc, máme neomezenou moc na Zemi. Každý má své doma, svůj svět v mraveništi. Své domovině jsme naprosto oddaní a žijeme jen svou civilizací a naší královnou, protože to ona tvoří mocnou kolonii. Jsme nejmocnějšími živočichy, kteří s planetou Zemí žijí skoro od počátku jejích věků.
Máme nejlepší podmínky pro přežití a dokážeme se přizpůsobyt jakémukoli prostředí. Každý mravenec je schopen překonávat překážky větší, než jsou jeho fyzické dispozice. Né, že by nebyl dost silný. Vždyť uzdvihne násobně větší náklad než je jeho velikost /váha, ale díky dokonalému nervovému systému, dokáže pracovat kolektivně a navzájem si tak zdělovat informace mezi mravenčími bratry. S takovým telepatickým nastavením dokáže vyřešit jakýkoli problém. Ať už je to překročení vody, nebo udržování civilizace.
Mravenec díky své zanedbatelné váze a velikosti se dostane prakticky kamkoli. Pravda je, že že vodu, oheň a vítr ovládat neumí, ale s těmto podmínkám se umí vyhnout, díky vrozenému instinktu předpovídat změnu počasí dopředu.
Jak už sem řekl, jedině královna tvoří civilizaci, a však není jediný mravenec, který se může rozmnožovat. Mravenci mají více pohlavních jedinců: prince a princezny, kteří fungují jako armáda.
Nepohlavní jedinci, tedy ti kteří rozmnožovací schopnosti nemají, mraveniště nikdy neopustí, ale princové a princezny podnikají výpravy pro vývoj mraveniště a odhalují záhady okolního světa.
Jen malá hrstka znich ale může tyto záhady pochopit. Někteří ale věří na bájné pětinohé zrůdy. Jejich nohy mívají nakonci ploché nehty, kterými dokážou rozmačkat jakéhokoli z nás.
Vyrábějí neživé věci, které se hýbou, dokazí ovládat oheň a bezmilostně jim ničí vše živé. Jen takoví tvor, jako je člověk ovláda zkázu.
Ačkoli jsem jen samostatný mravenec, kterého nebere nikdo vážně. Věřtemi lidé žijí. A jednoho dne nás svou drtivou silou zničí.


29. března 2007
Šamšová Veronika, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě
(umělecký popis)

Byl nádherný letní den. Říkáte si, že mnoho letních dní je přece krásných, ale tenhle byl o to hezčí, právě tím, že byl Svátek. Zaměstnanci nešli do práce, studenti či žáci do školy, každý si chtěl vychutnat možnost trochu si ráno přispat, možnost celý den jen tak lenošit a nic nedělat.
Já a moji přátelé jsme na tento den plánovali, že pojedeme na výlet. A tak jsme vyrazili. Jeli jsme neznámo kam. Prostě jen tak do neznáma, objevovat svět. Cesta byla dlouhá, slibovala cestovateli mnoho zážitků. V pražských ulicích se to hemžilo obyvateli města a nevypadalo jako den „volna“. Někteří pospíchali do práce, protože pro ně odpočinek neplatil. Ale co ti ostatní? Jako by neměli co bělat a vyrazili do znečištěných ulic místo toho, aby jeli do přírody. Byli jsme na sebe pyšní, neboť naše malá skupina si vybrala právě tu druhou možnost.
Konečně jsme se vymotali z labyrintu městských ulic. Bylo tady o poznání lepší ovzduší a větší klid. Chvíli jsme ještě míjeli příměstské vesnice, ale po čase nám Praha zmizela z dohledu úplně. Jeli jsme dál, rovnou „za nosem“. Za okny se míhaly stromy, nebylo rozeznat jaké, ale nejpravděpodobněji to byly topoly. Jeden zelený rozmazaný flek střídal druhý. Byly jich snad stovky, lemovaly asfaltovou ulici.
Najednou, jako když utne, stromy zmizely a kolem nás se objevovala rozsáhlá pole. Střídala se s lesy a loukami. Občas jsme projeli kolem malé vesničky. Na jedné křižovatce jsme odbočili a prašnou cestou se vydali do neznáma. Člověk měl pocit, že přijíždí na konec světa. Lidskou rukou nedotčená příroda nás ohromila natolik, že jsme zkrátka museli zastavit, vystoupit z vozidla a vychutnat si tu čistotu. Rozhodli jsme se na tomto místě ještě trochu porozhlédnout. Po chvíli obdivu se před námi rozprostřel krásný lesní rybník, nad kterým se skláněly vrby a smáčely své větve do osvěžující vody. * Kolem dokola rybníka rostly všelijaké květiny – kapradiny, rákos a mnoho dalších. Voda v rybníce byla průzračně čistá a svým třpytem by mohla soupeřit s kdejakým vzácným drahokamem. Lákala návštěvníka aby se smočil a osvěžil své tělo. My jsme přesto odolali. Nechtěli jsme pokazit tuto nedotčenou idylu. Vrátili jsme se k automobilu a pokračovali v cestě za objevením světa.
Probudila jsem se z krásného snu, s úsměvem na tváři. Těšila jsem se, jak dnes o Státním svátku podnikneme s přáteli cestu do neznáma.
* Pokud jsme před malou chvílí obdivovali čistotu lesa, nyní jsme zůstali úžasem celí zkoprnělí.


9. ledna 2009
Anna Pecková
P3b

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nevěř, že člověk může získat štěstí neštěstím druhého

Osnova: Úvod – „Ty máš ale štěstí“
Stať – a) co je to štěstí?
b) přání štěstí
c) štěstí v neštěstí
d) může člověk získat štěstí neštěstím někoho druhého?
Závěr – štěstí pro každého

„Ty máš ale štěstí“. Tuto, řekněme frázi, použil snad každý, ale proč? Co je štěstí a proč ho přejeme svým milým? Proč má někdo více a někdo méně štěstí? Lze vůbec mluvit o štěstí, když je v neštěstí?
štěstí jako muška jenom zlatá, štěstí jako jiskřička světla, štěstí jako blesk z čistajasna, štěstí jako rodina, zdraví, láska, přátele, dům, zahrada, divadlo nebo Štěstí v obchodě, sportu, škole, na cestách či v džungli. Štěstí je věc individuální. Vlastně to není věc, ale pocit, který se dostaví, když se nám přihodí něco dobrého, co nám zvedne náladu. každý považuje štěstí za něco jiného, takže se mohou potkat dva lidé, kterým se stala stejná událost, ale každý bude reagovat jinak.
(štěstí však může být míněno ironicky. tedy výrok „ty máš ale štěstí“, nemusí vždy znamenat, že ho opravdu máš.)
štěstí můžeme u někoho považovat za stydlivé či prchlivé a někomu to jeho tiše závidíme.
občas se ho snažíme různými „pytlíčky štěstí“ přivolat, ale ono má svou hlavu a přichází, kdy chce. také ho přejeme, třeba o trošku více do nového roku lidem, kteří jsou nám blízcí nebo s nimi máme nějaké obchodní úmysly.
někdy se divíme lidem, kteří se radují i při nějaké smůle. například když se stane těžká nehoda a oni vyváznou bez zranění, ale auto už nikdy nepůjde opravit. štěstí v neštěstí je podle mě jiskřička naděje, že není vše ztraceno, že se vždy nějaké řešení najde, že nemá cenu zoufat, ale hledat nové možnosti. představme si paralympioniky, většina z nich je odkázána na vozík či má jinou vrozenou vadu nebo jsou po úrazu, ale i ti mohou být šťastní.
člověk si někdy myslí, že štěstí může někomu vzít nebo získat neštěstím druhého. ano, možná, že nachvíli ano, ale většinou se to „uzmuté štěstí“ promění ve smůlu. myslím si, že nikdo nemá právo omezovat druhého, i když se to děje. a ten člověk musí žít v neustálém stresu z prozrazení, smrti, policie nebo třeba z pekla. určitě to není výhra.
každý by si přál hodně štěstí, ale je to muška zlatá, která si nesedne na každého. někdo si myslí, že má jen smůlu, ale druhý by to, co on považuje za neštěstí, bral opačně. dělejme si malé radosti a nemysleme tolik na smůlu a neštěstí.
ps: omlouvám se za úpravu, ale nestihla bych to přepsat.