29. března 2007
Řádková Kristina, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě
(umělecký popis)

Projeli jsme šedivou Prahou a najíždíme na dálnici, koukám z okénka a pozoruji míjející se auta. Konečně se po hodině cesty blížíme na kopec, kde se mi vždycky naskytne krásný pohled. Jedeme dlouhou táhlou silnicí a dostáváme se na vrchol kopce. Najednou se přede mnou otevře krajina, kde je samá zeleň a spousta hlubokých lesů a když zaměříte svůj zrak do dálky, tak uvidíte soustu malých vesniček. V jedné z těchto vesniček máme chatu. Jedeme cestou, obklopenou lesem, a dostáváme se na křižovatku. V dálce zpoza kopce vykukuje ta naše krásná, malebná vesnička.
Projíždíme dlouhou álejí a míjíme ukazatel, na kterém je napsáno „Lhota pod Radlem“. Z okénka pozoruji chaloupky, z nichž některé jsou ještě původní roubenky. Přijíždíme na náves, odkud už je vidět naše chata.
Jdu odemknout vrata, táta zaparkuje auto a jen co se všichni stačí rozkoukat, já už jsem fuč. S kamarádkou sedáme na kola a jdeme se projet. Na návsi míjíme krásný kostelík, obklopený stoletými lipami. Jedeme do kopce po lesní cestě a konečně dojedeme na místní fotbalové hřiště, které leží na kraji vesnice. Vždy se tu alespoň na chvíli zastavím a vychutnávám si ten krásný výhled. Všude je spousta kopců, hlubokých lesů a mezi tím vším leží v dáli městečko Zbiroh. Dominantou tohoto městečka je zbirožský zámek a s hlubokou studnou. Je jasně modrá obloha a mezi mraky prosvítá slunce, jehož paprsky dopadají na vzdálené městečko. Pokochány krásným výhledem se vydáváme dál na cestu. Máme namířeno na horu Radeč, jež leží nad naší vesničkou. Namotivovány výhledem, který se nám naskytne na vrcholu hory, šlapeme do dlouhého táhlého kopce. Zastavíme se až u studánky, ze ktéré se napijeme. O této studánce se traduje pověst, že zde šla matka se slepým dítětem, dítěti omyla oči vodou ze studánky a dítě začalo vidět. Konečně jsme dorazili na vrchol hory, kde je zřícenina jednoho hradu. Jdeme až na okraj hory, abychom viděli ten krásný výhled. Vždy, když to vidím, zůstanu stát s němým úžasem. Lesy, osvícené prosvítajícími paprsky slunce, v dáli spousta vesniček, kopců, polí, krásných údolíček, to všechno mi stojí za tu námahu vyšplhat se až sem na vrchol.
Příjemně unavené se vracíme zpět do vesnice. Večer, si lehnu na zahradu a s úžasem pozoruji krásnou noční oblohu, plnou zářících hvězd. Nejkrásnější je zde ale východ slunce. Probudím se časně ráno, vykouknu z balkónu a na můj obličej dopadají hřejivé paprsky vycházejícího slunce.


Tak tady žiji

Osnova: 1) ÚVOD – Kolébka mého dětství

2) STAŤ – a) vzpomínky

b) nedostatky města

c) zázemí

3) ZÁVĚR – Životní štěstí

České Budějovice a jejich okolí se stalo kolébkou mého dětství i dospívání. I když se toto místo může někomu zdát obyčejné a tuctové pro mě je jedinečné a zvláštní.

Téměř z každého rohu na mě sálá zvláštní atmosféra doplněná o různé vzpomínky. Například nikdy nezapomenu na dobu, kdy jsem jako malá holčička v šatech a červenými mašlemi ve vlasech chodila s babičkou krmit racky na nábřeží Vltavy. Toto je jen jedna z mnoha vzpomínek, které jsi už navždy uschovám ve svém srdci. Mají pro mě totiž cenu zlata.

Jediné co mi na ruchu Českých Budějovic vadilo bylo to, že si lidé k sobě mají daleko. Každý den potkáváte jiné a pro vás cizí lidi, kteří se zajímají pouze o sebe a své problémy. Procházejí kolem vás jako kdyby jste byli vzduch a málokdy vás pozdraví. Byly i chvíle kdy jsem měla pocit, že sem vůbec nepatřím a kdybych zmizela, tak si toho nikdo nevšimne.

To co mi v Budějovicích scházelo mi naštěstí poskytla {obec}<priv>. Obec kousek od Budějovic, kde jsem chodila do mateřské školky a absolvovala i školu základní. Teprve tady jsem měla konečně pocit, že sem opravdu patřím. Lidé zde byli vždy milí a přátelští. Zajímali se o mé pocity a rádi se se mnou podělili o mé radosti, ale i strasti. Byla jsem součástí tohoto místa a to mě naplňovalo štěstím a spokojeností.

Můj život byl doposavaď krásný, a i přes některé útrapy, které mě na mé cestě životem potkaly musím říct, že jsem šťastná. K mému životnímu štěstí nemalou mírou přispělo i místo, kde žiji. I když má samozřejmě své „mouchy“ mám ho moc ráda. Myslím, že mohu říct, že se navždy zapsalo do mého srdce a vždy se sem budu ráda navracet. Vždyď né nadarmo se říká: „Všude dobře, doma nejlépe!“.


1.11.2006
JAN HAMMER, 2.C
1. Písemná Práce Slohová
FOTBAL
Referát

Osnova:
I. ÚVOD – seznámení se s tématem referátu
II. STAŤ 1) pravidla a popis kopané
2) historie
3) český fotbal
III. ZÁVĚR – krátké shrnutí tématu

Rozhodl jsem se svůj referát zaměřit na všeobecně známé téma, na fotbal. Jelikož je to můj nejoblíbenější sport, pokusím se zpracovat tento referát kvalitně.
Odpůrci fotbalu neboli kopané by ho definovali jako nesmyslnou hru, ve které se po hřišti potácejí spíše herci a komici než-li sportovci. Kopou se, vulgárně křičí na staršího pána, jenž „hráče“ komanduje, aby docílili už předem podplaceného výsledku. Ovšem fotbal je zábavnou míčovou hrou, jejímž cílem je dostat balón do soupeřovy brány.
Na obdélníkové hřiště s rozměry 90x50 m, nastupují dva týmy, každý s jedenácti hráči. Nejdůležitějším členem se stal golman, který může jako jediný chytit míč do rukou. Někdo by to mohl považovat za výhodu, avšak všechny góly, jenž v utkání padnou jdou přes něj, přestože je jeho hlavním úkolem tomu zabránit. Dále se na hrací ploše pohybují beci, stopeři, záložníci, krajní záložníci a útočníci. Lavičku, ležící za autovou čarou, zahřívají náhradníci a    nedaleko ní poskakuje neustále rozzuřený trenér týmu. Jeden zápas trvá 90 minut. Rozděluje ho poločas na dvě části po 45 minutách.
Fotbal vznikl v polovině 19. století v Anglii, jenže podobné hry již existovaly ve starověkém Řecku a v Římě, kde se hrávalo s vycpaným míčem, nazývajícím se sfaira. Určit datum a místo, kde se „kulatý nesmysl“ jak ho někteří nazývají, objevil poprvé se asi nikdy nepodaří. Odhaduje se, že například vyobrazení míče v chrámu v egyptském Iarmaku vytvořil nějaký fanatický sportovec s turbanem už před čtyřmi tisíci lety. V Číně ve 3. a 4. století se podobné hře říkalo su-chu. Kopalo se do koule ze zvířecí kůže a někdy bojovalo až čtyřicet hráču na každé straně. Polovina z nich byli útočníci, proto padalo oproti současnosti mnohem více branek. V Itálii nazývali tento sport Calcio a zápasy probíhaly v době karnevalů. První anglický klub Scheffield Football Club vznikl v roce 1863. Mezinárodní fotbalová organizace FIFA funguje od roku 1904 a od roku 1908 můžeme kopanou spatřit na olympijských hrách.
Samotná Česká republika má ještě krátkou historii, ovšem bývalé Československo se může pyšnit bohatou a úspěšnou minulostí. V prvním mezistátním utkání na Olympijských v roce 1920, jsme porazili Jugoslávii vysoko 7:0. Největší úspěch českého fotbalu vybojovali hráči, mezi nimiž nechyběl český fotbalista století Josef Masopust, na mistrovství Evropy 1976, kdy ve finále porazili po penaltovém rozstřelu Západní Německo. V novodobé historii, po oddělené Slovenska, se český tým prosadil na Euru 96, na němž jsme se vyšplhali až na druhé místo, znamenající stříbrnou medaili. Na dalším evropském šampionátu jsme si zahráli až v roce 2004, kdy nám patřilo třetí místo. Letos na MS 2006 v Německu nás nepustila ze skupiny Ghana a Itálie.
Fotbal se stal nejrozšířenějším sportem na světě. Nejen v Anglii, ale i v Brazílii, Argentině, Španělsku nebo České republice má velkou tradici.


Tak tady žiji

Z komínů stoupají dýmy spáleného uhlí nebo dříví, které byla přivezeno samotnými obyvateli toho kterého domu, z nedalekého lesa. Jen z jednoho komínu se dým neubírá směrem vzhůru, ale zaplavuje dvorek domu sousedního, domu č. 17. Čas od času z tohoto domu vyjde jeden z jeho obyvatelů, přidusí se kouřem a vrátí se zpět do domu. To bývá v chladnějších měsících, kdy se musejí prostydlé staré domy vytápět. V teplých dnech se obyvatelé domu číslo 17 chodí dovnitř pouze zchladit, jinak tráví co nejvíce času venku – na dvorku či na zahradě. Podobně je to i v ostatních chalupách této malebné vesničky na blatech…

Vesnička se rozkládá v jakémsi „ďolíčku“ pod rozlehlým tmavým lesem, za který večer co večer zachází sluníčko v celé své červené kráse. Náves je zde skoro nenápadná, připomíná ji snad jen bílá kaplička, vedle níž se tyčí pomník věnovaný zdejším obyvatelům, kteří padli ve válkách. Jako v ostatních vesnicích zde nesmí chybět „rybník“, jenž je také součástí návsi. Do něj sem tam vesničané vysadí pár ryb, aby mohli mít později radost ze svého úlovku.

Avšak jakýmsi úplným „středem“ vesnice je bývalá místní knihovna sousedící s obchodem. Z místnosti knihovny je nyní jakási „společenská místnost“, ve které se víkend co víkend scházejí vesničané. A před ní je ohniště, kde se víkend co víkend schází vesnická mládež. I když to není ta pohádková ladovská náves, pro mne je tou nejkrásnější návsí…

Nedaleko návsi je štěrkovitá cesta, jenž se téměř v pravém úhlu sbíhá s jakousi centrální silnicí, která prochází skrz celou vesnici. Podél této vedlejší cesty se tyčí asi pět domů, z nichž jeden je právě dům č.17… Provlhlé stěny, nábytek po babičce, chlívky přestavěné v obytné pokoje, kuchyň s podzemním klenutým sklepem, dřevěná dvoukřídlá okna – jeden z nejútulnějších domů celé vesnice. V něm žiji. V domě č. 17 s obrovskými hnědočervenými vraty, v pokoji s klenbou. A i když zde žiji jen o víkendech, prázdninách a Vánocích, je mým domovem. Třeba i neúplným, spíše polovičním, ale je mým domovem. V tomto domě jsem vyrostla, po jeho dvoře jsem jezdila na tříkolce, na cestě před ním jsem se učila jezdit na kole…

…A i když se sem v současnosti nedostanu tak často, mým polovičním domovem zůstává – jsou v něm mé vzpomínky, má postel, mé záclonky…

Osnova

1) Úvod

2) Stať – a) Náves

b) Dům č. 17

4) Závěr


Mazlíček
Rážová
Popisuji svého křečka, který se jmenuje Beník.
Je to křeček džungarský. Před rokem jsem si ho vybrala ve Zverimexu, protože byl malý a roztomilý.
Je velký asi 9cm. Tento druh mívá na hřbetě černý výrazný pruh, ale můj křeček je celý světle šedivý. Jen krátký ocásek má bílý a kolem oušek světlá místa. Nejkrásnější na něm jsou malá černá očička podobná korálkům. Pod nimi vykukuje růžový čumáček s dlouhými vousky.
Beník má amputovanou nohu. Tato nehoda se stala po Vánocích, když si ji přivřel do dvířek od klece. Naštěstí mu to vůbec nevadí a leze dál po žebříkách stejně rychle.
Křeček je noční zvíře, a proto ráno spí a večer běhá po kleci jako splašený. Krmím ho granulemi pro křečky a po ránu mu dávám líznout jogurtu. Má rád i jablka, okurku a mrkev.
Křečci jsou samotáři. Proto Beníkovi nevadí, že je v kleci sám.
Beník je můj mazlíček, s kterým si často i povídám a jsem ráda, že ho mám.


DOPIS

Byl podzim rok 2003. Den jako každý, který člověku na náladě zrovna nepřidá. Teplota nepřesahující hranici deseti stupňů, slunce bůhví kde a do toho ten nepříjemný déšť. Petra byla zrovna na každodenní vycházce po nábřeží. Vlastně a ni ne tak na vycházce ale na jakémsi energetickém znovuobjevení, jak tomu sama velice ráda říkala. Většinou jí na těchto místech přepadávaly jen samé pozitivní myšlenky a nápady ale dnešek byl jiný. Sáama nedokázala popsat ten pocit, který poslední dobou měla, ale věděla, že vše není tak, jak má být a že i ona sama je úplně někde jinde než obvykle bývá. Nevěděla proč, ale pocit že je vše proti ní se jí zmocňoval čím dál častěji. Pocit se kterým se prostě nelze vyrovnat a musí se čekat až sám odejde. Snad to byla jen přechodná podzimní deprese, kterou trpělo velké procento jeho jejích známých i neznámých. To jí alespoň trochu utěšovalo. Procházela kolem laviček, zastrčených za několika křovisky. Nebylo jí zrovna nejlépe, tak se posadila. Nemohla si pomoci, ale jediné na co musela myslet, byl on.. do nedávné doby nejmilovanější člověk, kterého měla. Jirka..

Obecně vzato, Jirka byl téměř obyčejný, avšak zásadový, člověk. Řadový občan se svými zájmy a prací, která ho bavila. Ale přece jen tu bylo něco, čím se od ostatních lišil. Nadevše miloval svůj život. Nebylo nic jiného, čemu by obětoval tolik, co obětoval právě jemu. Ani své Petře, ani přátelům nikdy nedal tolik sebe. A on si to uvědomoval. Nedá se říct, že by byl špatný člověk, to ne, ba právě naopak. Byl velice vlídný a obětavý. Nebyl snad nikdo, kdo by si na něj stěžoval, pomlouval ho či dokonce byl jeho nepřítelem. Byl přesně příkladem onoho tvrzení “chovej se k ostatním tak, jak chceš aby se chovali k tobě.“ Se svými nadřízenými, sousedy i ostatními s nimiž přišel do styku, vycházel velice dobře. Kdo by si řekl, že měl takřka bezstarostný život by ani nebyl tak daleko od pravdy. To všechno platilo do jednoho dne, na který jeho známí nikdy nezapomenou. Byl to podzimní pátek, 25. listopadu 1999 a Jirka právě na sobě zjistil jistou změnu, která mu absolutně změní život. Když ráno, ostatně jako každý jiný den, stál ráno před zrcadlem, všiml si na levé bradavce čehosi neobvyklého. Byla lehce vystouplá, fialově zabarvená a, čeho si před tím nevšiml, poměrně na dotek bolela. Nevěděl co má dělat. Bál se skutečnosti, že to bude něco vážného a on ztratí něco ze svého drahocenného zdraví. Rozhodl se nechat to nějaký čas být. "Třeba to bude jen nějaká alergie", utěšoval se. Po pár dnech na tento problém dozajista zapomněl. Jediná příležitost, kdy si uvědomil, že mu něco je, bylo právě před tím zrcadlem. Na bolest si časem zvykl a už si ji přikládal k denní rutině a lehké zduření nebylo problémem vůbec. Avšak, nikomu se nesvěřil. Což svým způsobem byla chyba. On si ale myslel, že to přejde. I bez uvědomění ostatních. Zlom však přišel, netrvalo to ani dva týdny a ranka, jestli to tedy tak jde nazývat, o sobě dávala vědět čím dál více. Bolest začínala být neúprosná, otok se rozšiřoval a na několika místech se zanítila. Tohle už Jirku přesvědčilo aby vyhledal okamžitou lékařskou pomoc. Ostatním ale stále nic neřekl. V den, kdy zaznamenal velké zhoršení zůstal doma, omluvil se v práci a v seznamu si vyhledal telefonní číslo na nejbližšího lékaře. Ihned si sjednal termín. Musel kvůli velkému počtu pacientů ale ještě další týden čekat. Otok bolel čím dál více a už měl i omezený pohyb levé ruky. Všimla si toho i Petra. Nešlo to jinak, musel s pravdou ven. Hned na druhý den si s Petrou domluvil schůzku u něj doma. Přišla včas. On, celý zpocený a nervózní seděl v křesle a vyprávěl své přítelkyni co se sním v posledních dnech či týdnech děje. Naneštěstí, pocítil ze dostává i horečku. "Hlavně to prosim tě nikomu neřikej", žadonil Petru o shovívavost před ostatními. "Bude to dobrý, mam už i termín u doktora", svěřil se jí se vším, s čím bylo pro tuto chvíli nezbytné. "Proč jsi mi to neřekl dřív, proč??" Nemohla uvěřit tomu, že jí Jirka nic neřekl už dávno. "Řekli jsme si přece, že před sebou nebudem mít žádný tajemství ne?!" On jen pokorně dál seděl a nechal se bičovat jejími slovy. Skutečně se necítil dobře, její hlas pro něj byl jako kdyby jste uprostřed tiché noci rozbili okno. Ostrý, jedovatý zvuk, jenž není v danou situaci zrovna příjemný. Mohl se proti němu bránit, ale nechtěl. Věděl, že má pravdu. Měl jí to říct hned. Teď už tím hold nic nenadělá. Musí si to odpykat. Nechal se ještě půl hodiny lynčovat a pak sama od sebe odešla. Bez rozloučení, lítosti,.. To ho ranilo ještě víc. Očekával z její strany alespoň náznak zájmu o jeho starosti, ničeho se mu však nedostalo.. Teď už byl v takovém psychickém rozpoložení, že nevěřil vůbec ničemu. Celý týden kdy čekal na svou příležitost u lékaře byl zalezlý doma v posteli, téměř nevylézal z domu, nesledoval dění venku.. Jen tiše ležel, potil se a odpočítával dny. Když konečně přišel ten<in> dlouho očekávaný den, měl fialovou téměř celou levou stranu těla a pohybu ruky ani nemluvě. Měl strach. Když stál před dveřmi ordinace, cítil jak se klepe. Cítil, jak mu kapičky studeného potu stékají po zádech a obličej měl mokrý takřka celý. Byl celý bledý. Nevěděl, jestli je to obavou ze skutečnosti nebo tím, že prostě není ve své kůži. Mezitím přišla sestra a vzala si od něj doklady. Lékařské prostředí na něj nikdy nepůsobilo obzvlášť vábně, natož dnes. "Pan Lesák!" téměř zahřmělo čekárnou z úst doktora Hostka. Už na dálku doktor viděl, že přicházející pacient je na tom bídně. Šoupavá chůze, mrtvolný výraz a celkové vzezření napovídalo o velice špatném zdravotním stavu. "Zde se posaďte, tak v čem je problém?" Když Jirka ukázal svůj problém, na lékařově tváří byl snadno spatřitelný úlek. "Víte, musíme udělat určité vyšetření." vyhrkl ze sebe a odvrátil pohled kamsi z okna. Sestra mezitím vyplnila pacientovu kartu. Po několika odběrech, testech a různých zdravotnických opatřeních byl Jiří odeslán do vedlejší místnosti aby vyčkal na prvotní výsledky. Když za ním dr. Hostek zhruba po 30 minutách čekání přišel, vypadal velice ustaraně, až lítostně. Možná že mu před chvilkou možná i ukápla slza. "Pane Lesák, já ještě jsem tohle nikomu neřikal, ale víte, podle prvotních testů a základní prognózy, máte v těle rakovinotvorný nádor, onemocnění sice není na 100% jisté ale jak říkám, základní testy proběhly." Po těchto slovech již nevydržel dívat se zpříma do očí, musel odvrátit pohled na postávající sestru. V momentě, kdy Jirka uslyšel to co uslyšel, právě když doktor vyřkl těch pár písmen rakov-, zbortil se mu pod nohama svět. Nemohl uvěřit vlastním uším, proč on.. Vždyť.. nevěděl co má říct musel se zpátky posadit. Očí měl zaplavené slzami. Jak jen je jednoduché jednou větou člověku zničit život. Doktor byl naštěstí velice ochotný, další informace se budou zasílat doporučeně poštou a jestli se choroba 100% prokáže tak až poté bude přemístěn do nejbližší nemocnice. "Více Vám vyhovět nemohu, vím jak se asi cítíte tak zde nebudu dále šířit různé informace, když budete cokoli potřebovat, jsem Vám k službám, pane Lesák.. a, je mi to líto“. Po těch slovech se Jirka otočil a pomalu se vydal na cestu k domovu. Ještě se po cestě na chvilku zastavil na mostě vedoucím přes místní železnici. Hleděl dolů, do prázdna, na vlaky, na koleje,.. Jakmile došel domů, lehl si do postele, schoulil do klubíčka a začal od srdce plakat. Zhroutil se mu život, ten, který nade vše miloval. Probrečel se až do časného rána, pak usnul. Ani nevěděl, jestli se mu něco vůbec zdálo.. asi ne. Ale probudil se celý mokrý, zpocený a vystrašený. Petra stále nic nevěděla, nedokázal jí to říct. Stejně jako předtím, prostě to nedokázal. Obyčejně takový slaboch nebyl, ale.. Začala se mu točit hlava, potil se,.. musel ven. S velkými problémy se pomocí jedné ruky dostal do svého kabátu, boty šly už samy. Vyšel z domu a vydal se cestou k lékařskému středisku, tam, kde sídlil doktor Hostek. Avšak, k němu už nikdy nedojde. Mezitím se domů vrátila Petra z večerní směny. Našla jen propocené peřiny a pozvracený záchod. Dostala strach, o Jirku. Nevěděla nic o tom, co se mu právě teď honí hlavou, o výsledcích od lékaře. V polovině cesty s Jirka zastavil opět na mostě, stejně jako včera sledoval tu hypnotizující hlubinu pod ním. Jediný život tam dole naznačovaly jen odjíždějící a přijíždějící vlaky z různých koutů republiky. Nikdy, nikdy v životě by ho nenapadlo, že zrovna vlaky budou poslední věc, na kterou si z tohoto světa odnese vzpomínku.

Na jejich zvonek doma mezitím někdo zazvonil na zvonek. Byl to pošťák. "Dopis pro pana Lesáka." "Bohužel není doma", odvětila Petra. Po chvilce smlouvání pošťák dopis přenechal jí a šel zase o dům dál.

Necítil nic, jen proud vzduchu. Před očima viděl Petru, ve svatebních šatech, spoustu květin. Všechno je bílé, čisté.. Okolo běhají malé děti a rozhazují kolem sebe růžové květy, je tu tak krásně.. Nikdo tu neřeší jaký jsi, nebo jsi byl. Teď jsi prostě tady a nic víc už tě netrápí. Teplo, světlo tma.

V dopise stálo: "Drahý pane Lesáku, jménem celé instituce se<in> Vám oml{o}<in>uvám a oznamuji, že diagnóza dr. Hostka byla mylná" Jen zánět, léčitelný pouhými antibiotiky.. Nádherná informace. Jirka, se jí ale už nikdy nedozví.. Vlaky byly skutečně poslední, co reálného v životě viděl

Začalo pršet, Petra se zvedá z lavičky a odchází.. Hlavu plnou vzpomínek, kterých se jen tak nezbaví. Z kapsy vytáhne dopis, se zpáteční adresou zdravotnického střediska.. Chvíli na něj hledí a poté už jen sleduje jak plave na vodní hladině. Písmo se ihned rozmočilo, zmizelo, jako jeho život.. Její štíhlá silueta mizí v houstnoucím dešti. Stále ho milovala

KONEC


Slaný déšť

Osnova:

1. Kapky.

2. Byli jsme spolu.

3. Telefonát.

4. Poslední slova.

5. Jsem sama.

Kap! Kap! Kap! Kapky deště stékají po zamlženém skle. Tam za tím oknem je svět. Tam září miliony světel. Za oknem plynou osudy milionů lidí. Tam je život.

Tady je jen tmavý pokoj se zhaslým světlem. Smrt... Tichým pokojem je zřetelně slyšet pulzování krve ve spáncích a klidný dech. Kdysi tu bývaly slyšet i dva. Byl tu slyšet i smích. Smích dvou milujících lidí.

Proč si mě tu nechal? Ještě dnes ráno sme tu spolu byli. Ještě cítím tvojí vůni, na polštáři zůstal otisk tvojí tváře.

Nechal jsi mě tu a odešel jsi. Dnes jsem přišla domů sama. Ruce zely prázdnotou a srdce rozervaným chladem. Naposled jsem dnes viděla tvoji tvář. Byla bledá. Oči se dívaly někam za mě. Tvoje oči...

Tvoje oči mi braly dech, vždy, když ses na mě podíval. Hořely v nich malé plamínky. Dneska... dneska jsi mlčel, tvoje oči pálily jako led.

„Kam jdeš?“ Ptala jsem se tě ráno. Pohladil jsi mě po tváři a řekl jsi: „Neptej se, princezno.“ Tvůj pohled byl zvláštní.

„Řekni mi, kam jdeš,“ naléhala jsem pokaždé. Proč jsi mi to nechtěl říct? Věděl jsi, že bych to nedovolila. Dnes už to vím.

Cinkly klíče, klaply dveře. Zůstala jsem sama. Každé ráno bylo stejné. Odešel jsi do práce. Do práce... Milovaná lež, jen abych nevěděla, co nám opravdu platí nájem.

Procházela jsem se po bytě. Ještě ráno byl prosvětlený a prohřátý. Sedla jsem si do křesla na balkon. Koupil jsi mi ho loni k Vánocům, abych nemusela kouřit ve||stoje. Zapálila jsem cigaretu a natáhla do plic směs ranní mlhy a cigaretového kouře.

Zavřela jsem oči a nechala se hladit slunečními paprsky. Žijeme tu spolu už dva roky. Koupil jsi ten byt k našemu prvnímu výročí. Když jsme se nastěhovali, dal jsi mi skleněné težítko. Uvnitř stojí zamilovaný pár, a když jím zatřepu, tak sněží. Do železného podstavce jsi nechal vyrýt: Mojí princezně. Vždycky jsi mě měl za malou holku.

Telefon... Líně jsem se zvedla z křesla. Vešla jsem do pokoje a za mnou se ozvala ostrá rána. Otočila jsem se. Na zemi leželo roztříštěné těžítko. K mým nohám se slévaly pramínky vody. Zastavilo se mi srdce. Telefon pořád zvonil.

„Prosím,“ řekla jsem roztřeseným hlasem do sluchátka. Sluchátko mi vypadlo z ruky a do očí vstoupily slzy. Vyběhla jsem v teplákách a teniskách k autu. Nejde nastartovat. Ruce se mi třesou. Konečně. Nevnímám. Dvakrát jsem projela na červenou. Hlavně abych byla co nejrychleji u tebe. Nenechávej mě tu. Jsi to jediné, co mám.

Zastavila jsem. Překotně otvírám dveře. Beží ke mně tvůj nejlepší kamarád. On mi volal, byl dnes s tebou. Je s tebou vždy. „Kde je?“

Našla jsem tě v kaluži krve, ještě j jsi dýchal. Když jsi mě zahlédl, oči se ti zaleskly slzami.
„Holčičko...,“ šeptal jsi.

„...promiň. Chtěl jsem ti to říct,“ hlas ti selhával. Nezmohla jsem se na slovo. V tu chvílí jsem tě nenáviděla. Proč jsi mi lhal? Nevěřil si mi? „... holčičko....“ stále jsi opakoval.

„... miloval jsem tě... nechtěl jsem ti lhát... nechtěl jsem....“

Nechtěla jsem slyšet nic. Věděla jsem, že to jsou tvoje poslední slova. Tvoje ruka povolila stisk. Oči zhasly a tys naposledy vydechl.

Neřekla jsem nic. Poslední slova, která jsem ti řekla, byla: „Kam jdeš?

Nic láskyplného, jen pouhá výčitka. Žila jsem svůj život tak, že každý den může být poslední. Proč jsem si neuvědomila, že i tvůj poslední den může přijít nečekaně?

Zvedla jsem se a beze slova obešla tvého nejlepšího přítele. Šel se mnou až k autu a pořád mluvil. Neposlouchala jsem ho. Slyšela jsem jen zvuk. Auto. Dal jsi mi ho k narozeninám. Já pitomá ti věřila, že tě povýšili. Tvůj přítel nastartoval. Nevěřila jsem svým uším. Proč mi tohle všechno musel říct on? Proč jsi mi to nemohl říct ty dřív než...? Žila jsem ve lži. A byla jsem šťastná.

Kap! Kap! Kap! To nejsou kapky deště. To jsou hořké slzy lítosti a odhodlání, které mi stékají po tváři. Tahle je poslední, další už nebudou.

Musím žít dál a musím se postarat o to, co mi tu po tobě jediné zůstalo.


29. března 2007
Petra Janouchová, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě
(Umělecký popis)

Moje cesta do školy začíná, když zavřu bránu a vstoupím do našeho městečka. Procházím ulicí rodinných domků, které ještě zahaluje ranní mlha. Mlha uzemňuje prach, který tu po většinu dne víří po každém projetém autě. Není ti žádná asfaltová silnice. Jen dlažební kostky a hlína. Následky nedokončené stavby kanalizace.
Na zastávce už stojí fronta lidí. Několik z nich pozdravím a zařadím se. Blíží se autobus nadskakující po neuspořádaných dlažebních kostkách. Hned, jakmile vyjedeme z města, otevírá se nám pohled na přírodu, která ještě není zasažená krutou lidskou rukou. Pouze na polích je znát, že je někdo obdělává. Každé pole nebo louka mají jiný odstín hnědé či zelené a od sebe ji oddělují navzájem se překrývající kopce nebo jen pár stromů. Ty v některých místech přecházej v hustý les. Čas od času zavadí autobus o nějakou větev vyčnívající do silnice. Po chvíli les ustupuje a podél fronty aut se rozléhají podlouhlé rybníky. Do očí mi občas zasvítí odrážející se paprsky Slunce od vodní hladiny. Napadá mě, že mi chybí jen tak si vyjít do přírody, vzít si třeba knížku a číst si za zvuku zpívajících ptáků. Nechce se mi do Prahy.
Míjíme několik vesnic a vliv hlavního města je tu znát čím dál tím víc. Místo zelených ploch, které tu ještě před pár lety byly, jsou tu k vidění jen satelitní městečka. Bílá cedule Praha. Podél silnice stojí jen průmyslové budovy, autobazary nebo haly hypermarketů. Když už někde prokoukne nějaká zeleň, už to není tak čerstvá barva.
Plynulá jízda se změnila v popojíždění. Zase nějaká dopravní zácpa. „Asi přijdu pozdě,“ říkám si. Pohled z okna už mi nepřináší žádné zalíbení a tak otvírám sešit.


Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: Úvod – Realita a fantazie

Stať – Realita – stále se opakující cyklus

– Moderní doba a sny

 – Přitažlivost neznama

 – I realita má své kouzlo

Závěr – Součást našeho života

Realita a fantazie. Často se zamýšlím, čemu by měl dát člověk přednost nebo jestli se dá najít tak zvaná „zlatá střední“ cesta. Člověk by asi měl stát pevně na zemi, vidět a vnímat svět kolem sebe. Podle reality a svých možností si dávat cíle v životě, podle nich stavět svůj hrad života. Myslím, že společnost dvacatého prvního století to ani jinak nedovoluje...

Avšak realita je stále se opakující cyklus. Člověk se ráno probudí, jde do školy, a po čase do práce, když se vratí domu, nemá klid od pracovních povinnosti – připravuje se na nasledující den. Potom jde spát a dalšího raná se koloběh znova opakuje.

Je to pro člověka dostačující? Pro moderního asi jo. Tempo se zrychluje, člověk dáva většinou všechnu sílu pro dobití uspěchu v práci. Jistě ale po nějaké době pocití únavu, nenalezné klid. A tak si myslím, že každý potřebujeme jiný svět. Lidstvo od maláa sní. Sen je jiný svět, člověk si představuje věci jiné, zvlaštní,, takové, které nenáleza v realném světě. Mnozí hledají něco víc, než co vídí. Boha, nějakou vyšší moc. Snaží se obd objasnít důvod své existence. Čím jiným je věda? Čím jiným než světem odlišným od reality?

Člověk vždy byl přitahovan tajemnéem, dalšími sférami života, sferámi jiných světu - duchovním světem. Důkazem toho jsou tu náboženství. Lide dokaží věřit v něco, co nevídí, ale to něco jim přinaší naději a sílu obstát v realitě, která je mnohdy velice krutá.

Abych vše neviděla černobíle, tak na obhajobu – částečnou – řeknu, že i ve realitě skutečnosti máme pěkné chvíle, které by sme bychom nejspíš {nevyměnili nikdy -> nikdy nevyměnili}, za poznáni něčeho tajůplného. Náš život zkrašlují pěkné zažitke, zkoumání okolního světa, který má i svoje videitelná tajemství. Zpestření city – láskou, mnohdy i nenávistí, která je hnacím motorem četné části lidstva.

Fantazie, romantika, kouzla, únik z reality. Tyto věci budou mít vždy místo v našem životě. Ale každý z nás vídí tu jinou skutečnost jinak. Někdo úníka pomocí alkoholu, někdo hleda oporu ve víře ve vyšší moc, někdo odevzdává svůj život kouzlu tajemna. Potěšující je, že mnohým lidem se i neuvěřitelné snýy splní, a to, aspoň si myslím já, že je díky jejích víře. Jiný svět je v moci naší fantazie a naší víry.


27. listopadu 2008
Jana Mynaříková
P1b

První písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Byl to jen sen

Osnova: Úvod: zimní slavnost
Stať: a) bála jsem se, že se něco stane
b) můj první den ve snění
c) chtěla jsem se vrátit do snu
d) pokračování mého snu
c) nechtěla jsem vstát pouze spát
f) zase můj sen
g) nechci už se nikdy vrátit do snu
Závěr: zločinec dopaden

Když jsem vstala, den byl jako každý jiný. Nebyl nijak zvláštní, začal zazvoněním budíku. Když jsem vyšla z domu a šla cestou do školy zjistila jsem, že ve městě nikdo není. Je až moc příliš tiché ráno. Když jsem ale vešla na náměstí uviděla jsem celé město. „Zimní slavnost“ no jo já uplně zapoměla. Uvědomila jsem si, že je sobota a já zbytečně brzo vstala. Zimní slavnost je každý rok. Starosta odvikládá pár slov, něco si koupíme na trzích a jdeme domů. Já šla hed.
Doma bylo krásně teplo a klid. Máma s tátou byli na slavnosti a já sama doma. Ale najednou se mi ta samota už tolik nelíbila. Začínala jsem mít ten vlézavý divný pocit, že se něco stane. V tom se otevřely dveře a já vyskočila jako na pérkách. „Uf“ máma a táta. Nikdy jsem nebyla tak ráda, že jsou doma. Ted den byl prostě zvláštní a já se těšila do mé krásné, teplé postele.
Venku bylo teplo, rostla tráva, svítilo sluníčko a byl cítit krásný, čerstvě podzimní vzduch. Procházela jsem se městem ani jsem nepřemýšlela kam jdu, ale dovedlo mě to ke krásnému, starému domu na konci ulice. Přistoupila jsem ke dveřím a ruka se mi pomalu zvedla a já sáhla na kliku úžasně zdobených dveří.
Když jsem ráno vstala, podívala se z okna a viděla tu hnusno zimu, uvědomila jsem si, že to byl jen sen a já moc toužila se tam vrátit. Proč jsem se musela vzbudit. Sešla jsem ke snídani a celý den přemýšlela o mém krásném snu. Jakmile nastala noc já šla spát. Můj sen pokračoval.
Dveře se s skřípotem otevřeli. Naskytl se mi ten nejkrásnější pohled. Dům byl úžasný, já neodolala a pomalými kroky vstoupila dovnitř. Dveře se s rachotem za bouchly a já uviděla nejkrásnější dúm co znám. Dúm mé zavražděné babičky, kterou sem měla tak ráda. Kolem mě se začala rozléhat tma a ticho. Já jen slyšela můj zrychlený dech a tlukot srdce. To ticho bylo krásné, v tom ho něco vyrušilo. Stín za oknem a ťukot na dveře. Rychle jsem utekla zadními dveřmi.
Pokaždé když jsem se vzbudila, litovala jsem toho. Chtěla jsem spát a neprobudit se. Zase nastal večer a já upadla do mého snění.
Ten dům jsem znala až moc dobře a věděla jsem, že tam nikdo nemá co dělat byl to dům mé babičky. Musela jsem se vrátit dovnitř a zjistit kdo to byl. Vstoupila jsem zpěd a uslyšela líbeznou hudbu a ucítila vůni palačinek. Pozvala mě ať si sednu a já poslechla. Sedla jsem si pustila se do palačinek a asi dvě hodiny jsme si povídali. Když vtom se ozvala rána a babička se svalila na zem. Za ni stal muž s pistolí. Můj soused. Mířil na mě a já nevěděla co mám dělat. Jen jediná věc mě napadla. „Zbuď se, dělej, zbuď se“
Vzbudila jsem se a už se nechtěla do snu nikdy vrátit, ale zjistila jsem jednu věc můj soused zabil babičku. A já s tím musím něco udělat.
„Cink“ ozval se zvonek na dveřích, já seběhla schody a otevřela. Lekla jsem se protože přede mnou stála policie. Chtěli mluvit s mojí rodinou, zjistili kdo zabil mou babičku. Náš soused. Já to věděla byla jsem šťastná. Babička mohla v klidu spát a zločinec byl zavřen. Ten sen už se mi nikdy nezdál. Babička asi došla klidu.


Přestávka v naší třídě

Přestávka je asi jednou z mála chvil ve škole, na kterou se každý těší. Po čtyřicetipěti minutovém psychickém někdy i fyzickém utrpení, v podobě otlačených a sedřených bříšek prstů od propisky (a to je to nejmenší, až po malé, ale o to více bolestivé křeče v celé paži.

Ale abych se vrátil k tomu, co se odehrává o přestávkách v naší třídě. Od doby, kdy jsme se neznali, se toho hodně změnilo. Zpočátku jsme se o přestávkách spíše seznamovali. Většinou jsme chodili na antukové hřiště, kde jsme pomocí různých her navazovali nová přátelství. Ale teď, když se známe lépe, se náplň našich přestávek poněkud změnila.

Protože jsou přestávky různě dlouhé, nelze si při každé z nich dostatečně odpočinout a pobavit se. Asi jedinou příležitostí je velká dvaceti minutová přestávka, kdy z některým z mých spolužáků podnikáme malóou, o to více nebezpečnóou, cestu mimo budovu školy.

Největším nebezpečím a hrozbou celé cesty je pan školník, námi zvaný „Pepa“, který neustále kontroluje, zda jsme přezuti. V našem případě tomu tak nikdy není, a tak první a určitě největší hrozbou, která na nás čeká ještě před naším protiřádním opuštěním školy, je právě on. Neustále se snažíme vynalézat a zdokonalovat různé „fígle“, kterými bychom ho mohli přelstít. Jedním a asi nejdokonalejším „fíglem“ se stal seskok z okna z naší třídy. Naštěstí máme třídu v přízemí, a tak nedochází k žádným velkým újmám na zdraví. Prozatím jediným a největším zraněním byl můj podvrklý kotník. Seskok z okna je jistě velice riskantní, ale podle mě je to lepší než trávit přestávky sbíráním papírků, igelitových sáčků a menších či větších hnědých hromádek před školou.

Když se nám konečně podaří opustit školu, čeká nás asi třista metrů dlouhá trasa. Zde jsou jediným nebezpečím projíždějící auta nebo kolaři, kterým se úpspěšně vyhýbáme. Po zdolání tohoto úseku nás čeká cíl, naše odměna v podobě Pekastu plného nejrůznějších dobrot od preclíků, až po obložené chlebíčky.

Ale vstup do Pekastu není vždy příjemný. Když vejdeme dovnitř prodavačky nás uvítají se slovy: „Hele mladej, zavírej ty dveře, my černochy nevedem.“ nebo „To jsou dveře a ne korále.“ To nás ale nemůže odradit – už jsme si zvykli, a tak si nakoupíme a spokojeni odcházíme zpět směrem ke škole. To už nás tlačí čas, a proto pospícháme, abychom stihli začátek další hodiny.

Doufám, že se nám v průběhu (našeho malého) našich malých dobrodružství nic nestane a my se vždy vrátíme najezeni a zdraví zpět do školy.

Osnova

Úvod: Přestávka

Stať: 1) První přestávky

2) Velká přestávka

3) Příprava cesty

4) Cesta

5) V Pekastu

Závěr: Mé přání.


Přeučil, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Staré řecké báje a pověsti
Eduard Petiška

Téma: Celková charakteristika knihy a popis příběhu s nejoblíbenějším hrdinou

Kniha je psaná srozumitelným jazykem, i když se někdy nějaký ten zastaralý pojem, či fráze najde. Knížka je členěná do několika samostatných povídek, vždy se váže povídka k hrdinovy. V knize jsou popsány, všechny řečtí hrdinové. Hrdinové se v pověstech setkávají a prolínají. Vždy předem zmíněný hrdina působí, nebo se vyskytne i v jiné kapitole.
Celá kniha na mě působí velice nudně, z důvodu zdlouhavých příběhů. Jedna moje nejoblíbenější povídka se týká hrdiny Euripida. Tento hrdina byl pověřen, byl mu dán úkol dokázat jeho zdatnost, lstivost, chytrost. V jeho samostatné pověsti mu král udělí tři úkoly, aby získal jeho dceru. Euripídes sesvou důmyslností vyčistil chlévy, odklonil řeku. Také se mi líbí pověst o Sirénách, ženách, které svými ladnými hlasy omámily mnoho rybářů a lodí, které kvůli nim najeli na útesy.


Kamila Königová

2. písemná práce

TÉMA: Charakteristika – Můj oblíbený televizní hrdina

Jmenuje se Kocour. Vlastně to ani není jméno, ale všichni mu tak říkají. Znám to z britského televizního seriálu Červený trpaslík a myslím si, že opravdu stojí zato o něm psát.
Kocour se narodil na vesmírné lodi Červený trpaslík, ale nikdo pořádně neví, kde se tam vzal. Nejpravděpodobnější je, že se narodil kočce, která utekla jednomu z členů posádky. Kapitán lodi totiž zakazoval chovat na lodi zvířata k jinému účelu než pro maso. Ale jeden jeho zaměstnanec si tam i přes jeho zákaz vzal svou kočku. Kapitán se to dozvěděl a vydal rozkaz: zabavit a vysadit! Její majitel jí chtěl zachránit život, tak ji pustil, ať si běží do bezpečí. Nikdo už ji nikdy neviděl. Utekla až dolů do nákladového prostoru a tam se jí za nějakou dobu narodil právě Kocour.
Dlouhou dobu žil s ostatními kočkami na dně lodi a byl spokojený. A přece byl jiný než ostatní kočky. Kocour je vysoký a štíhlý, mrštný a všude se protáhne. Jeho kočičí geny způsobují přehnaný zájem o svůj zevnějšek. Je taky stejně pyšný a marnivý, nesnese, když není středem pozornosti. Proto má několik šatníků a v nich všelijaká saka a extravagantní modely v různých, převážně křiklavých barvách. Je upřímně, bezelstně a vážně zamilovaný sám do sebe, je si jistý, že je jedinečný, nenapodobitelný a úžasný, a to mu nikdo nemůže rozmluvit. Prostě takový druhý Casanova.
Vypadá jako afroameričan, má zářivě bílé zuby a dlouhé, ostré špičáky. Na hlavě nosí vždycky nějaký supermoderní účes, ale hlavně musí být pokaždé jiný.
Jednou, když se zranil na noze a tekla mu krev, se staral nejvíc o to, jestli se barva krve hodí ke kalhotám. Když si uvědomil, že jeho kalhoty mají broskvovou barvu a tak se ke krvi nehodí, omdlel.
Kocourův den vypadá většinou tak, že pozdě dopoledne vstává, potom se nasnídá, hodinu se obdivuje v zrcadle, několikrát se osprchuje a pak se jde vyspat, aby nabral energii na hlavní, noční spánek. Během dne taky několikrát svačí, ale jenom tyčinky z automatů nebo jiné lahůdky, protože by se nikdy nesnížil k tomu, aby jedl kaši. Když je na lodi potřeba něco opravit, kocour leží na kanapi a komanduje všechny okolo. A nepomůže, aby si neumazal některý ze svých modelů. Kdyby bylo třeba, obětoval by v zájmu posádky kohokoliv, kromě sebe.
Mohlo by se zdát, že je arogantní, sobecký a zlý, ale nemůže za to. Své vlastnosti, i když ne nejlepší, zdědil po rodičích. Je přehnaně sobecký a zahleděný do sebe, ale nikdy neodmítne kamaráda v nouzi. Vždycky poradí a můžete si být jisti, že řekne, co si opravdu myslí.
Člověk ho prostě musí mít rád.


ZAMYŠLENÍ

Nedávno jsem se pozastavila nad skutečností, že každý patříme do určíté skupiny. Ať chceme nebo ne. A není to jenom jedna skupina, automaticky se začleňujeme naprosto všude. Někdy je naše postavení nenápadné, jindy více viditelné a radikálnější.

Někdy je hierarchie naprosto očividná. Určitě u ní velkou roli hraje vzhled. Vemte si, když jdete po ulici. Okamžitě poznáte ustaranou metku spěchající z nákupů domů za dětmi, bohaté podnikatele a paničky s povýšeným a pohrdavým pohledem a nebo lidi, kteří život naprosto neberou v potaz. Jen tak s{i|e} bloumají po ulicích bez nějakého cíle. Okamžitě si každého, koho uvidíte, zařadíte do určité skupiny.

Podle mého názoru někdo zachází až do extrému a je zaslepen předsudky. Jako typického člověka, který usuzuje ihned podle vzhledu, musím uvést svou maminku. Je naprosto vysazená proti (podle ní) „pochybným existencím.“ Jakmile vidí nějakého potetovaného mladíka s dredy, s naušnicemi všude kam se podíváte a v oblečení, na kterém je vidět, že je to opravdu vlastní a originální styl, hned je to feťák, povaleč a člověk bez budoucnosti. A přitom to může být nějaký významný firemní pracovník. To mu stejně nepřidá, jelikož už je zařazen mezi ty „Špinavé vrstvy“.

Takovým známým a omylným příkladem je i muž jménem Doc. Judr. Vladimír Franz. Na jeho těle snad nenajdete jediné bílé místo kůže a obličej připomíná sbírku lékařské oceli. Ale je to {n|N}ěkdo. Jenže když ho uvidíte jít po ulici, určitě by vás nenapadlo řadit si před jeho jméno tituly. Na první pohled jste ho prostě začlenili mezi ty “jiné“.

Jde o to, že člověka potřebujete aspoň trochu znát nebo vidět a vědět co dokáže, abyste o něm měli správný úsudek. Přiznávám, že já osobně příliš rychle usuzuji o určitých typech lidí. Jakmile vidím dívku ve stylu panenky Barbie, s dlouhými blonďatými vlásky, cupitající vedle svého úžasného Kena, začínají se mi cukat koutky. Takové případy ihned zařadím do kolonky “UMĚLÍ LIDÉ“. Většinou sem se setkala s tím, že tento typ lidí má o hodně jiné životní priority.

Někteří se začleňují samy a vědomě. Právě ti Sebevědomí si myslí, že jsou superlidé a naprosto úžasní. Většinou jsou to osoby, které pro svoje blaho nemusí ani hnout prstem. A tady přísluší štítek štítek „SNOBY“.

Člověk se zařazuje jak podle vzhledu a chování, ale také podle toho co umí, co ví, co poslouchá za hudbu a podobně. Určitě je málo pravděpodobné, že na koncertu vážné hudby uvidíte zarytého rockera. Ano, nejspíš neuvidíte. Ví, do jaké skupiny patří a která ho bude tolerovat a také se jí drží. Myslím, že právě

Myslím, že právě tím, že lidé často zařazují některé lidi do nižších vrstev než jsou, vzniká třeba ve školách šikana a v kolektivech dospělích mobbing.

Podle mého názoru to, že člověk vidí toho druhého například výš neznamená, že má k němu znemožněn přístup. Akorát by si lidé měli uvědomovat svoje hodnoty správně, ale to nejen u sebe.


Epos o Gilgamešovi

Kniha je členěna do jednotlivých kapitol, v každé kapitole je převyprávěn jeden příběh. Kapitoly jsou krátké až středně dlouhé a chronologicky na sebe navazují.
V jazyce se vyskytují slova zastaralá a čas od času i archaická. Text je plynulý a soudržný.

Děj knihy pojednává o Gilgamešovi a jeho činech. Součástí děje je přiblížení mythologie z doby, ve které se děj odehrává. Král Gilgameš je synem bohů a vládne městu Uruku, kde mu vše podléhá. Je silný, moudrý, ale i ctižádostivý a pyšný. Chce vykonat mnoho hrdinských činů. Na to doplácí jeho okolí, ale i on sám.


Slohová práce školní

Z. Kumstová
2.A								14. ledna 2008

Téma: Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí
(volný slohový útvar)

Osnova : I. Něco o mně
 II. a) Mé úspěchy
 b) Mé neúspěchy
 c) Do budoucna...
 III. Trocha optimismu na závěr

Jelikož se mám v této práci zabývat svými úspěchy, neúspěchy a plány do budoucna, musím se pro přiblížení zmínit i o svém životě. Protože jsem spíše uzavřený člověk a o sobě mluvím nerada, není to pro mě zrovna jednoduché. Člověk se ale občas musí překonat, nemyslíte? Nejdůležitějším bodem v mém životě je samozřejmě mé narození, bez toho by ani nebylo o čem psát. Dále mě velice ovlivnilo to, že jsem se s rodinou před několika lety přestěhovala z Prachatic do Trhových Svinů. A v neposlední řadě je pro mě významná škola a s ní spojené starosti…
Podle mého názoru je můj první životní úspěch, jak už jsem naznačila, můj příchod na svět. I přes veškeré problémy s tím spojené jsem za pomoci doktorů a rodičů tuto první zkoušku zvládla. Nežiji tak dlouho, aby se můj život „hemžil“ úspěchy, ale i přesto některé existují. Myslím si, že významnou rolí v mém životě bylo zvládnutí stěhování a následný přestup na jinou školu. Jistě se mnou budete souhlasit, když řeknu, že opustit všechny přítele, které milujete a město, kde jste prožili zatím celý život, není nic jednoduchého. Jako další úspěch beru to, že v přijímacích zkouškách na osmileté gymnázium v T. Svinech jsem se i přes mou předchozí dopravní nehodu a pobyt v nemocnici umístila na druhém místě. Následující můj menší úspěch je první místo v okresním kole matematické olympiády, díky které jsem se dostala na tuto školu bez přijímacích zkoušek. Dodnes za to velice děkuji své tehdejší učitelce matematiky. Jako úspěch považuji i můj několikaletý partnerský vztah, který je touto dobou sice už minulostí, ale i tak ho nemohu hodnotit jinak, než kladně. Mým nejnovějším, dalo by se říci úspěchem je, že jsem se dokázala vyrovnat se smrtí velice blízkého člověka. To samotné naznačuje, že život není pln jen radosti a štěstí, ale i smutku a špatností, a občas se tohle vše prolíná a těžko rozlišuje.
Jak jsem již psala, nejsem na světě dost dlouho, abych měla na kontě mnoho úspěchů. Naštěstí je jich ale stále mnohem víc, než neúspěchů. Myslím si, že můj velký neúspěch jsou časté hádky s rodiči. Hlavně s maminkou. Vzhledem ke své cholerické povaze často „vybuchnu“ naprosto zbytečně a pak mě to velice mrzí. Můj největší neúspěch je ale podle mého názoru to, kvůli čemu jsem opustila minulou školu. Mé věčné spory s třídní profesorkou, které časem vykrystalizovaly ve vzájemnou nesnášenlivost a oboustranné znepříjemňování života a následné spory s panem ředitelem mne z toho svinenského gymnázia doslova vyhnaly. Na druhou stranu jsem se díky tomu ocitla zde na GJVJ a také jsem se naučila dost podstatných věcí do budoucna. Například, že ne vždy se vyplácí si tvrdohlavě stát za svým, i když víte, že máte pravdu. A také to, že je lepší nevyčnívat z davu. Mohu tedy říci, že všechno zlé je k něčemu dobré.
A jak nahlížím na svou budoucnost? Co se úspěchů týká, jsem asi klasický případ. Chci úspěšně odmaturovat a následně vystudovat vysokou školu. Která škola to bude, v tom zatím nemám jasno, ale vím, že určitě bude souviset s biologií. Dále doufám, že budu mít štěstí v partnerském životě. Za úspěch bych také považovala výhru v jackpotu ve sportce, ale o tom si mohu nechat zdát. Popravdě, peníze podle mého názoru nejsou tak důležité jako životní štěstí. To, co bych si skutečně přála, je zbavení se zdravotních problémů, které mě trápí od dětství. Tato představa ale bohužel také není úplně reálná. Kdyby se ale splnila, byl by to zřejmě můj největší životní úspěch!
Úspěchy a prohry jdou ruku v ruce, takže jsem smířena s tím, že v budoucnu se určitě ještě mnohokrát ocitnu ve zdánlivě bezvýchodných situacích. Jsem ale přesvědčená, že každá situace má alespoň nějaký únikový východ a pokud to bude v mých silách, budu tento východ hledat nejen pro sebe, ale i pro všechny, kteří ho sami zrovna neuvidí.


Slohová práce školní

Tomáš Kalčík 12. ledna 2006
2. C

1. Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
2. Kalamita (Volný stylový útvar)
3. Probouzím se, je neděle ráno (Volný styl. útvar)
4. Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Kalamita (volný styl. útvar)
Osnova:
I. Úvod – Co je kalamita?
II. Stať a) rozdělení kalamit
 b) radost i strach
 c) na každého jednou dojde

Kalamita
Každý si jistě, pod pojmem kalamita představí nějaké nemilé hříčky přírody. Patří mezi ně například přespříliš sněhu, povodeň, silný vítr, zemětřesení a kobylky. I člověk sám dokáže vytvořit slušnou kalamitu – bouračky, dopravní zácpy atd… Taková sněhová kalamita není rozhodně nic příjemného, zrovna naše město postihla minulý týden.
Ráno se probudíte a uvidíte plno nového sněhu. Z této nadílky se hlavně radují malé děti, ale i my gymnazisté, kteří rádi někoho tou „kouličkou“ trefí. Lyžaři a snowboardisté si určitě také nezoufají, neboť mají konečně příležitost vyzkoušet vybavení, které jim přinesl Ježíšek. Naopak radostí neoplývají motoristé a důchodci. Ti se asi těžko budou koulovat se svými poněkud, zubem času, fyzicky oslabenými těly. Sníh je opravdu fajn. Ale moc ho škodí. Když takto sněží po tři dny a tři noci, je jisté, že i bílé radovánky se mohou změnit v noční můru. V Japonsku by mohli vyprávět, protože tam hlásí až čtyři metry sněhu. Ale zpátky k nám.
Když ráno prorážím tu sněhovou brázdu a vidím vrávorající spoluobčany, přes rty mi přeběhne škodolibý úsměv. Ale i já chlapec „stojící nohama pevně na zemi“ mohu znejistit a ocitnout se na „dlažbě“ i jiném materiálů.
Nakonec se nabízí otázka, zda se dá těmto kalamitám předcházet. Alespoň těm lidským, které lidé vytvářejí sovu neopatrností. A možná, že by se daly zmínit i ty kalamity přírodní. Záleží jen na člověku, aby změnil svůj neohleduplný postoj k přírodě.

III. Závěr: zamyšlení se nad sebou


1. slohová práce školní

										16. prosince

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo (dopis)
3. Píšu vám... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkala, nebo se ostýchám hovořit)

Ptáš se, jak se mi tu líbí

Milá Markéto,
Už dlouho jsme se neviděly. Vlastně jsme se naposledy potkaly na rozlučkovém večírku na konci 9. třídy. Vzpomínáš na ty „zlaté časy“? Ale teď jsme každý někde jinde,...
Přesto, nebo právě proto, se chci ještě chvilku vrátit ke vzpomínkám na „krásná dětská léta“, kdy jsme jako vzorní školáčci nastupovali poprvé do školy, na naše vyvalená očka, kterými jsme hledali maminku... Postupem času jsme začali odkládat kabátky strachu – vyrostli jsme. Začali nás zajímat a bavit nové věci... Zažili jsme spoustu perných chvilek před tabulí, ale i veselé příhody z výletů... čerpali jsme nové zkušenosti... a najednou tu byl ten očekávaný rok – poslední na ZŠ. Pamatuješ si tu nervozitu před zkouškami? Všichni jsme se báli, doufali, věřili, že uspějeme. Jako pilné včelky jsme vylétávali z úlu nasbírat nové informace, ze kterých se stal sladký med nebo jen vosk, ale i ten je třeba... Navzdory našim nářkům jako např. „Já už to tu nevydržím!“ jsme tu byli spokojení. Ale už se vzbuďme... Každý jsme se rozprchli do jiného kouta, seznámili se s novými lidmi, prostředím, zvyky...
Ptala ses mě, jak se mi tu líbí a psala si, že by si se ráda vrátila na základní školu... Ano, i já mívám takové sny, ale čas nemůžeme vrátit. Na škole, kterou jsem si vybrala se mi líbí. Máme bezvadnou třídu, i když naši profesoři by ti tvrdili asi něco jiného. Jako kolektiv jsme však jednička. Učení máme hromadu a profesoři nás opravdu nešetří ani před svátky. Každý den píšeme několik písemek, ale zatím to zvládám. A jak vypadá naše škola? Při vchodu tě určitě upoutá dominantní schodiště, u kterého se o přestávkách scházíme a povídáme si s ostatními spolužáky. Třídy jsou nezvykle vysoké, ale některé taky nezvykle malé na tak velký počet studentů, např. naše třída – 1. C. Škola je docela prima, jen by si někteří profesoři mohli uvědomit, že neexistuje jen ten „jejich“ předmět. Narozdíl od ZŠ nás tu považují za „dospělé“ (někteří).
A jak se máš ty? Jaká je nová škola a spolužáci, profesoři...? Doufám, že se brzy uvidíme a o všem si popovídáme, zavzpomínáme na staré časy.
Měj se moc hezky a brzy se ozvi.

				Ahoj Vendula
P. S. A nezapomeň: „Praví přátelé jsou jako hvězdy, nevidíš je pořád, ale víš, že existují.

Osnova: Úvod – přivítání
	 Stať - 1) vzpomínka na základní školu
		 2) jak se mi líbí nová škola
		 3) Jak se máš ty?
	 Závěr 4) rozloučení
		 citát


Ahoj Adame!

Tady tvé mladší já.

Doufám, že děláš ty vysněné letištní hasiče. Jak jsi chtěl v roce 2010. Máš už dům? Ty už máš dům jo, no, tak to je bezvadný. Je už lepší technika anebo pořád stejná jako v roce 2010? Už není jo. Doufám, že neděláš to, co ti maminka zakázala! Asi ne. A jak se máš? Bezvadně? No tak to je dobrý. Doufám, že jsi zdravý? No tak to je ještě lepší. Máš psa nebo kočku? To je dobrý že máš psa. Jezdíš na těch velkých hasičských transportérech? To tak to je dobré, že na nich jezdíš. Máš nějakou holku? Máš? No to je super. A jak jsi myslel, že žádnou mít nebudeš. Máš rád pořád sport? No bezva, když ho máš rád. A děláš pořád karate? Ty jsi mistr jo, tak to máš černej pásek. Chováš hodně zvířat jako strejda Adam? Pamatuješ, jak měl těch padesát zvířat v roce 2010. Kamarádíš se s kamarády ze 4 a 5 třídy, se kterými jsi byl ve třídě v roce 2009 a 2010? Ty se s nimi fakt ještě kamarádíš? No,bezva. Těším se na ten dům, až ho za těch deset let uvidím. Tvůj pes se jmenuje určitě Sára, která pořád žije. Ještě poslední otázka. Jak se mají rodiče? Bezvadně, to je ta nejlepší zpráva ze všech.

Pac a pusu

Tvé mladší já

PS: Doufám, že jsi milionář! Nebo jsi chudý jak myš?


7. března 2006
L. Koulová, 3.E
2. písemná práce
OH v zimě 2006
(fejeton)

Tak je to konečně za námi. Zimní Olympijské hry v Turíně 2006 jednou provždy konečně skončily. Přehlídka sportovců z desítek zemí je uzavřena. Zbyly jen radostné, ale i méně radostné vzpomínky – jako vždycky. Pompézní úvod OH 2006 mnohé sliboval – velmi dobrá organizace, precizní provedení, originální nápady. Tím to však „haslo“.
Ti vyvolení sportovci bydleli v olympijské vesnici, která byla dokončena přibližně den před jejich příjezdem. Někteří dokonce museli počkat, až z jejich „nového“ pokojíku vynesou malířské náčiní, které si tam pracanti zapomněli. To byli ještě ti šťastnější. Ti z účastníků Olympiády v Turíně, kteří nepatřili mezi favority soutěží, obydlovali vojenské kasárny a byli rádi, že jsou rádi. Celková organizace, spravovaná především městem Turín, nebyla nijak valná. To utvrdilo zástupce našeho krásného města Prahy v tom, že i hlavní město České republiky by se klidně mohlo stát hostitelem OH – avšak letních – a bylo by jistě úspěšnější než Turín. Však představa sportovců, kteří by bydleli ve Štěrboholech a každý den by byli nuceni přepravovat se přes Průmyslovou, kde půlhodinová kolona aut je ještě to nejlepší, co vás mohlo potkat, je dost odstrašující a doufejme, že zástupcům naší pěkné Prahy konečně někdo otevře oči. Ale zpátky k Olympijským hrám 2006. Nechme organizační stránku někde hodně stranou a věnujme se tomu hlavnímu – tj. výkonům sportovců.
Poměrně často bylo možné v posledních dnech slyšet výkřiky typu: „Neumannová super, ale co proboha ti „hokejisti“ bláznili? A co ten Valenta? Dosednout na zadek umím i já. No a o Jandovi už vůbec nemluvím...“ Paradoxem je, že takovéto řeči byly slyšet většinou z úst pupkatého „chlapíka“ naloženého v hospodě, jehož jediným sportem je zdvihání půllitru piva k ústům a noční „slalomová chůze“ domů.
Když se to tak vezme, olympiáda je vlastně velmi stresující událost. A to nejen pro sportovce. Ti se chudáci bůhví jak dlouho připravují na tento sportovní svátek konající se jedenkrát za čtyři roky. Pilně trénují, odepírají si spoustu věcí, dost často všechny své cíle směřují právě k získání oné lesklé věci. Pak konečně přijde jejich den D, závod, na který jdou připraveni podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Stačí ale pouhých pár vteřin a jejich sen se rozplyne. To, o co se tak usilovně čtyři roky snažili, je nenávratně pryč. A jediné, co se ozývá ze sportovcovy vlasti: „Jé ten to zkazil. To zase žádná medaile nebude.“ Jakoby si ti „milí“ lidé, kteří mají takovéto řeči, mysleli, že to ten sportovec zkazil snad naschvál!
Existuje však ještě jedna skupina lidí a to skálopevní fanoušci, kteří své idoly obdivují a stojí za nimi v dobrém i ve zlém. I, a dost možná právě, pro ně je olympiáda svátkem sportu... a stresu. Ti nejvíce oddaní jedou podpořit své favority přímo na místo. Právě v Turíně bylo vidět, jak moc oddané fanoušky mají čeští sportovci. Kolik našich vlajek vlálo při závodech Kateřiny Neumannové snad nelze ani spočítat. Ta hrdost, když závodnice s číslem 2 dobíhala svůj poslední závod na olympijských hrách. To mrazení v zádech. V takovýchto chvílích je člověk rád vlastencem.
Otvírat si ústa na české hokejisty, kteří skončili „jen“ třetí, je nestoudná hloupost. Podali výkon, na který stačili a buďme spokojeni.
Olympijské hry v Turíně 2006 jsou za námi. Nebyly to sice ty nejkrásnější ani nejúspěšnější hry, ale určitě stály za to.


29. března 2007
Lucie Malá, 2.C
2. písemná slohová práce
téma: Město
(Umělecký popis)

STARÝ DŮM
Převalím se na druhý bok. Peřina se sveze na stranu a studený vzduch zaútočí na má obnažená záda. Zašmátrám po ní a znovu se pečlivě zachumlám. Jen ještě neotevírat oči, ještě si chvíli užít to slepé teplo co mne    obklopuje. Kdosi v domě otevře vodovodní kohoutek. Zasyčí to a již se voda jako o překot žene ven z rezavějícího potrubí staré budovy, rovnou do pasti v podobě sklenice či hrnku. Pak je zastaven ten zběsilý závod a jen občas cinkne vodní kapka o plechový dřez a sveze se pomalu dolů, do odpadu a stoky. Znám tenhle koloběh ze školního plakátu, za nějakou dobu se opět dočká a zase bude netrpělivě přešlapovat a čekat na ten syčící zvuk otevíraného kohoutku, který je pro ni jako startovní výstřel. Z přemýšlení o nekonečné pouti vody mě vytrhne cinkot tramvaje přejíždějící křižovatku. Celý náš starý dům se otřásá v základech, sklenice v policích se rozvibrují a vydávají tak vysoký tón, že jej nejde zaslechnout. Ranní tramvaj, ta plechová příšera ze sci-fi románů, rozváží rozespalé lidi z práce a do práce tak jako každý den. Snad je to pro ni podobná trať jako pro vodu, vždy natěšená na další výjezd. To už ale zazní poslední zadrnčení a sklenice v policích se zklidňují. Jen pavučina obalená jemným prachem, co visí za stropu, se ještě chvěje. Docela určitě. Tak, jako každý den, když projíždí ranní tramvaj naší ulicí, přesně v 5:55. tenhle malý poznatek znamená, že mám rovných pět minut, než zazvoní můj úhlavní nepřítel, plastový pekelný stroj, na jehož ciferníku jakýsi šílenec nakreslil rozesmátý obličej. Pět minut tichých vzdechů starého domu, povzbuzených tmou pod víčky. Teď na chodbě cvakl vypínač, ozývá se cinkot klíčů, rachtání zamykaných dveří a klapot podpatků mířících ze schodů. Sousedka. Jen ještě neotevírej oči, říkám si pro sebe a přitáhnu si peřinu ještě těsněji pod bradu. Najednou se domem ozve zvuk připomínající ránu z děla. Leknutím se posadím na posteli a doširoka otevřeným očima pozoruji skříň. A teď se ten zvuk ozval znovu. Ale ne, vždyť to je sousedův pes, to stvoření vzrůstem připomínající spíše tele. Štěká a dobývá se ven z bytu. Až když se mi uleví, že nejde o atomový útok, uvědomím si, že jsem otevřela oči a vylezla z postele. A v tu chvíli se do mého vzteklého brumlání ozve zběsilý cinkot budíku. Je čas vstávat...


Slohová práce školní

Barbora Houdková 12. ledna 2006
2. C

Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
Kalamita (Volný stylový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno (Volný stylový útvar)
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (úvaha)

 Osnova:
 I. Úvod - Rutina
 II. Stať - a) Sníh e) Škola
 - b) Zpoždění
 - c) Řidič
 - d) Otřesný zážitek
III. Závěr – Krásná, teplá postel

Kalamita

V úterý 3. ledna jsem musela opět stávat do školy. Budík mi pravidelně, 5 dní v týdnu, zvoní v 5:40. Normálně se budím bez problémů, ale teď po prázdninách mi přišlo, že je to nejtěžší věc na světě. Nechávám tedy za sebou svou teplou postel prázdnou a jdu se nasnídat. Všechno, co ráno dělám, je už zaběhlá rutina. Prvně postavím vodu na čaj, udělám si snídani a tak dále. Mám to vše už zautomatizované.
Během necelé hodiny odcházím z domu a nestačím se divit. Všude okolo mě je sníh. Spousta sněhu. Pro mě to znamenalo jediné, protože bydlíme až za Třeboní, tak silnici k nám prohrnují až jako poslední. Asi 800 m jsem tedy šla, nebo se spíš brodila, až po kolena ve sněhu. Podstatně to zpomalilo mojí cestu na autobusovou zastávku. Už jsem se loučila s tím, že bych mohla stihnout autobus.
Po namáhavé cestě na zastávku, jsem zjistila, že všichni, co jezdí tímto ranním spojem, tam čekají. Byla to pro mě úleva, myslela jsem si, že autobus každou chvíli přijede. Ach, jak hluboce jsem se mýlila. Nakonec jsem tam musela čekat 50 minut. Mezitím sníh, který mi zůstal na kalhotách a botách roztál a mě byla „pekelná“ zima.
O našem řidiči kolují “zvěsti“, že byste nenašli pomalejšího “šoféra“. Bohužel tyto “zvěsti“ jsou pravdivé. Měl velké zpoždění a byl nerudný, dokonce mi řekl, že mě nevezme, protože prý nemá drobné na vrácení. Zvláštní bylo, že poté co ho jen starší pán poněkud ostřeji napomenul, že už tu čekáme hodinu a že by se tedy měl postarat o to, aby měl na vrácení, se najednou peníze našly a já si mohla koupit lístek. Sedla jsem si na první sedadla hned u dveří. Takže jsem viděla, jakou rychlostí náš pán řidič jel. Za celou cestu nepřekročil limit 50 km/h.
Nejvíc si však z celého dne budu pamatovat horor, který se stal v Lišové. Tam, těsně před zastávkou policisté odklonili dopravu a mi jsme se museli na chvíli zastavit. Přímo vedle autobusu a místa, kde jsem seděla, ležela mrtvá žena. Měla přes sebe přehozenou černou plachtu, ale protože foukal vítr tak se nadzvedávala. Až odpoledne jsem se dozvěděla, že ta žena ráno chvátala do práce a srazilo jí auto, které dostalo smyk.
Po příjezdu do Budějovic jsem spěchala na autobusové nádraží, abych si vyzvedla potvrzení o zpoždění. Ve frontě jsem čekala ještě dalších 10 minut. V to, že bych mohla stihnout první vyučovací hodinu, jsem už ani nedoufala. Do školy jsem dorazila o přestávce po první hodině. Zjistila jsem, že nejsem jediná, kdo nedorazil.
Celý den pak proběhl naprosto normálně. Až na to, že jsem se pořádně nachladla a celý zbytek týdne jsem proležela v horečkách v mé krásné, teplé postely.


NEHAS, CO TĚ NEPÁLÍ

Osnova:

Úvod: “čumilové“ – kdo jsou

Stať: 1) ukradená kabelka

2) pronásledování

3) dopadení

4) odměna

Závěr: ztracené věci

Hádejte, kdo je většinou první, mnohem dříve než dorazí povolaní zasahující jako muži zákona – páni policisté, záchranáři či hasiči tam, kde se něco děje? Odpověď je jednoduchá. Lidé, prostí občané. Prostí “čumilové“. Jinak to říci nejde. Okukují, neví, kam se “vrtnout“, aby co nejlépe viděli, a měli tak dobrý přehled o dění. To vše asi jen proto, aby pak mohli večer u televizních novin předbíhat slova Lucie Borhyové či Pavla Zuny a doplňovat jejich zprávy svými komentáři aneb já tam byl. Viděli, slyšeli, ale jak se říká – skutek utek. Připadají mi, spíš než jako pozorovatelé, jako lační supi, kteří se slétnou ke kořisti.

Jednou jsem se s nimi setkala osobně. Už se schylovalo k večeru a já si to vykračovala Prahou, když tu vidím, jak se nějaký muž sápe po kabelce staré paní a dává se s ní na úprk. (pozn. autora: ne se stařenkou, ale s kabelkou – aby nedošlo k omylu)

V tu chvíli se ve mně probudila myšlenka hrdinství a touze po spravedlnosti. Vzpomněla jsem si na Walker Texas Ranger a Laru Croft, čímž jsem se rázem proměnila v neohroženého superhrdinu. Tryskem jsem se vydala za zlodějem. Pronásleduji ho od Palackého náměstí přes nábřeží až k Mánesu, kde “okounějící“ dav nereaguje na mé výkřiky: „Chyťte zloděje!“, a div omylem nepodrazí nohy mně místo prchajícímu lumpovi.

Když zlodějíček za sebou uslyší můj zběsilý dupot a na zádech ucítí můj zrychlený dech, zbaběle odhazuje svůj lup a ztrácí se mi v turistické skupině cizinců na Karlově mostě. Mimo jiné také vypadal na cizince. Pravděpodobně z východu.

Vracím se stejnou cestou zpět, kde potkávám onu belhající se okradenou stařenku, která mě div nepřetáhne holí, v domnění, že já jsem ten zlosyn, neb špatně vidí. Záhy mi dává 20 kč nálezné a se slovy, ať si prý koupím něco dobrého, odchází. Poté, co jsem rozpačitě přijala odměnu, přemýšlím, proč chtěl zloděj okrást právě tuto babičku, daleko za hranicí důchodového věku, která mohla mít v peněžence tak nanejvýš 100 kč. Teď už 80 kč. Připadám si, jako bych jí okradla já.

S pocitem, že jsem přeci jen udělala dobrý skutek a postavila jsem se o metr vyššímu, ale o deset metrů pomalejšímu chlapovi, se vracím domů. Marně hledám klíče. Marně hledám dokonce i peněženku. Musely mi cestou vypadnout. Ještě že mám alespoň tu “dvacku“.

Naši mi vždycky říkali: „Jen nehas, co tě nepálí, a nikdy nebojuj sama. Ale mě to právě “pálilo“ už z hlediska lidské solidarity. Byla jsem ale bohužel jediná.


Postava je mužského pohlaví a tlustšího vzhledu. Zaujímá neobvyklý prohlý postoj. Má oválný komický obličej, světlé vlasy a nevýrazné rty. Má prohlé záda a širší boky. Pravou paži má dolů a levou paži má zvednutou v lokti do výše prs. Prsty jsou na pravé ruce schované v dlani a na levé má ukazováček vzpřímený, ostatní prsty má dolů směrem k zápěstí. Postava stojí bokem k nám na neobyčejně velkých chodidlech.


1. slohová práce školní

										6. ledna 2004

Témata:
1) Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2) Představ si, co se mi stalo ...(dopis)
3) Píšu Vám ... (dopis někomu, s nimž jsem se setkala, nebo se ostýchám hovořit)

Představ si, co se mi stalo... (dopis)

Ahoj Jano.

V létě na táboře jsme se s celou družinou vydali na neznámou výpravu podél šumavského údolí na vzdálený kopec.
Potřebovali jsme mapu, protože cesta nevedla po vyznačených ztezkách. Eva se podívala do mapy a hlásí: „Budeme muset přejít říčku, ale měla by tam být lávka.“ Šli jsme pořád podle mapy až k potoku. Katka křičí na Evu: „Kde je ta lávka?“ Tentokrát mapu přebírá Martina. Měla být tři sta metrů proti proudu. Ani po čtyřech stech metrech jsme lávku nenašli. Eva prohlásila: „Lávka je stržena letošními povodněmi.“ Všichni pohlédli na říčku. „Vrátíme se?“, ptá se Katka. „Ne!“ odpovíme jednohlasně. Nikdo si nedokázal představit, jak potok přejdeme, ale vrátit jsme se nechtěli. Musíme něco vymyslet.
Najednou slyšíme Martinu, jak volá: „Pojďte se na něco podívat.“ Martina našla vyvrácenou olši, která ležela přes vodu. Ale jak po tak úzké kládě přejdeme? „Máme přece lano,“ navrhuje Martina. Všem už to bylo jasné. Lano uvážeme k blízkému stromu, ale je potřeba ho uvázat na druhé straně. Katka má nápad. Přenese lano po kmeni a přiváže ho na protějším břehu kolem staré borovice. Všichni uznali, že Katka je z nás nejstatečnější. Opatrně našlapuje na padlý kmen. Nervózně sledujeme Katčiny kroky.
V prostředku se kláda pod její nohou značně prohýbá. Ještě pár krůčků, než bude za vodou. A je to. Už je na druhé straně. Pečlivě uvazuje lano a my jej na naší straně ještě napínáme. Ale kdo teď? Je řada na Martině. Bez větších potíží přechází díky lanovému zábradlí kládu. Nakonec všichni přešli. Poslední zůstala Eva. Musí odvázat lano a přejít bez jeho pomoci na druhou stranu. Odváže lano a nastupuje na vyvrácenou olši. Pomalu postupuje. Najednou se zdá být nejistá. Vrávorá. Během chvilky však vyrovnává rovnováhu, potom pár kroků a je na druhé straně. Všichni jsme byli za potokem a mohli pokračovat v cestě.
Přes všechny nesnáze jsme nakonec dosáhli vrcholu. Tento výlet byl velmi dobrodružný, ale už teď se těším na další. Doufám, že příště pojedeš s námi.
									Ahoj Bára

Osnova: I. Úvod: neznámá výprava
	 II. Stať: a) náročná cesta
		 b) nesnáze
	III. Závěr: šťastný konec


2. kontrolní stylistická kompozice
(charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 2006
Jan Slifka, II. B
Jak vidím sám sebe
Osnova:
1) Úvod: Kdo jsem
2) Stať: a) Můj vzhled
b) Některé moje špatné i dobré vlastnosti
c) Můj koníček sbírání motýlů
d) Já a počítače
e) Jak se mi daří v Sokole
f) Stolní tenis
g) Škola
3) Závěr: Co bych měl hlavně změnit

Jmenuji se Jan Slifka a je mi třináct let. Bydlím v Praze, kde jsem se narodil.
Mám vysokou postavu, měřím asi 170cm. Zrovna štíhlý sice nejsem, ale tlustý také ne. Mé vlasy jsou velmi tmavé a mívám je nakrátko ostříhané. Pod tmavým hustým obočím mám zelené oči. Jsou pod brýlemi, které nosím od čtvrté třídy. Můj nos není ani malý ani velký. Zuby jsem měl křivé, a tak jsem musel dostat rovnátka. Nejsou bílé, ale s nádechem do žluté barvy.
Mezi moje špatné vlastnosti patří to, že nejsem ochotný. Hlavně doma, když mám něco udělat, tak to není hned. Ale když někdo potřebuje vědět, jaký jsme měli domácí úkol, tak mu to řeknu hned. Někdy bývám upovídaný, ale to záleží na tom, jakou mám náladu. Tím nechci říct, že jsem náladový.
Před dvěma lety jsem začal sbírat motýly. Tento koníček v zimě moc nejde, tak jsem sám zkoušel některé druhy motýlů vypěstovat. Dopadlo to dobře. Ale vypěstovaného motýla mi bylo hodně líto, když jsem ho zabíjel. Samozřejmě mi je trochu líto i motýlů chycených, ale motýl, kterého jsem si vypěstoval mi byl bližší než obyčejný. Tento koníček vyžaduje také trpělivost a fyzickou zdatnost na lovu. Potom, při preparaci motýla vyžaduje pečlivost a přesnost. Řekl bych, že to vše docela zvládám.
Zajímám se i o počítače. Hlavně o programování. Nejprve jsem začal programovat internetové stránky, ale až od prosince loňského roku je mám na internetu. Řekl bych, že v tomto směru jsem docela puntíčkářský a kladu důraz na každý detail. Od konce loňských prázdnin jsem se začal zajímat o programování her. Už v září vznikla moje první, i když jednoduchá, hra. O nějaký čas později jsem se začal zajímat o programovací jazyk Python. I v něm jsem naprogramoval několik jednoduchých aplikací.
Letos už třetím rokem chodím do Sokola. Velmi mě to tam baví a určitě jsem se tam mnohem zlepšil. Na závodech jsem sice nebyl, ale to mi nevadí. Jinak jsem vystupoval na dvou akademiích.
V září jsem začal chodit na stolní tenis. Tento sport mě hodně baví, ale bohužel máme špatného trenéra, který se nám vůbec nevěnuje. To mě mrzí, protože bych se chtěl něco naučit a zde nemám tu možnost.
Ve škole mi to docela jde. Baví mě matematika a fyzika. Vůbec mě nebaví chemie, ale jde mi dobře.
Asi bych měl být ochotnější, protože by to ostatním mohlo pomoci. A tak se o to budu snažit.


Rychtaříková, Nikol, V. C, 07/08

8. října

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova:
1. Vyjížďka
2. Srážka
3. Úraz a bolest
4. Jede volat pomoc
5. Volá záchrannou službu
6. Nesou ho do nemocnice

Srážka <nadpis je vyzdoben>
Jednou v sobotu ráno si kluci vyjeli na vyjížďku, David a Jakub na bruslích a Dan na skate-boardu.
Jedou po silnici a Davida najednou srazý auto, kluci se ho ptají jestli ho nic nebolí a David říká, že ho strašně bolí nohy.
Jakub co nejrychleji může jede volat pomoc.
Přijede k telefoní budce a volá záchrannou službu.
Pak když přijede sanitka naloží Davida a vezou ho do nemocnice.


I. 1. Prázdniny na Ukrajině.

2. Seznámení s „vodgou.“

II. 1. Přípitky.

2. Odjezd k jezeru.

3. Šestnáct krabic.

4. Ruská pohraniční policie.

5. Zapomněli jsme.

6. Auto na vodku.

III. 1. Na zdarovje!

Vodga

Když mi Voloďa řekl, že na prázdniny můžeme jet k jeho strýci na Ukrajinu na ryby, ani jsem tomu nechtěl věřit. Jist jsem si byl, až když jsme seděli ve starém Tupolevu a letěli směrem na východ. Cestou jsem raději spal, protože koukat na klepající se křídlo a kouřící motor bylo opravdu nad moje síly. Vzbudila mě až strašná rána, myslel jsem, že jsme se zřítili, ale naštěstí to bylo pouze jedno z pilotových „měkčích“ přistání, jak mě potom Voloďa poučil.

Na malém letišťátku, které nemělo ani terminál a snad pamatovalo i Stalinovu dobu, na nás již čekal Voloďův strýc Lopat. Seděl ve stařičkém Wrangleru a už z dálky na svého nejzamilovanějšího synovce mával a zdravil ho podivnými slovy, snad ukrajinskými, kterým jsem samozřejmě nerozuměl. Hned u džípu nás čekal přivítací přípitek. „Vodga“ zaznělo jen z úst Lopata. Koutkem oka jsem viděl, jak to do sebe hází, a jelikož jsem se nechtěl nechat zahanbit, udělal jsem to samé. Kupodivu mi „vodga“ zachutnala, takže následoval hned druhý a poté i třetí panák.

Cesta k Lopatovu domu uběhla proti očekávání docela rychle, v okamžiku, kdy v lahvi nezbylo nic, stáli jsme před obrovským domem. Z přivítání se členy rodiny jsem toho moc neměl, vše se mi zdálo tak trochu zahaleno mlhou. Ale ani ostatní se s formalitami moc nenamáhali, a jelikož byl už večer, servírovala se večeře. Voloďa mi řekl, že zrovna jíme možná posledního ukrajinského medvěda, nevěřil jsem mu, ale přesto jsem si podle chuti toto maso nedokázal zařadit. Večer přijeli z internátní školy ve městě Lopatovi dva synové Vasilij a Ivan. Protože byli oba moji vrstevníci a byli ze stejného těsta jako Lopata, táhly se večer i noc ve znamení česko-ukrajinských spřátelovacích přípitků. Šli jsme spát až s rozbřeskem.

Druhý den nás vzbudili už v šest (večer), ale přestojsem se cítil poměrně unaven. Všichni jsme si sbalili pár nejpotřeb{n}<in>ějších věcí. Mělo následovat čtyřdenní nerušené táboření a rybaření nahoře u jezera Jiskra. Ještě než jsme posnídali, přišel se Ivan zeptat, kolik vodgky má s sebou vzít. Voloďa počítal: „Čtyři chlapi na čtyři dny, to znamená 16“. Venku už na nás čekal Lopatův Wrangler i s přívěsem, v němž pravděpodobně bylo všechno potřebné pro táboření i rybaření. Za volant se posadil Vasilij, a ještě než jsme vyjeli, připili jsme si na dobrou cestu i zábavu.

Na místo jsem dorazili těsně před setměním, a tak bylo nutno rychle rozbít tábor. Vasilij a Ivan stavěli stany a já a Voloďa jsme vykládali příves. Když jsme ho otevřeli, nemohl jsem uvěřit svým očím. Byl plný jakýchsi krabic, na kterých se hrdě třpytil nápis CTOЛИЧHAЯ BOДKA. Vyložili jsme první a uvnitř bylo šest láhví s bezbarvým obsahem. Vyndali jsme i ostatní a bylo jich 16. Voloďa si plácl rukou do čela a řekl: „Já myslel šestnáct láhví, ne šestnáct krabic!“ Vodku jsme uložili do nedaleké polorozbořené kůlničky a odebrali jsme se na pláž, kde byl tábor. Už se stmívalo, a tak jsme pouze rozdělali oheň a prožili podobnou noc, jako byla ta minulá.

S Voloďou jsme vstali brzo a šli nasbírat dříví. Dostali jsme se až na asfaltovou cestu, kde stálo podivné auto. Na bočních dveřích stál podivný nápis v azbuce, kterému jsem nerozuměl. Voloďa se na něj zahleděl a zaraženě zašeptal: „Vole, to je ruská pohraniční policie“. Rychle jsme se otočili a běželi nazpátek k táboru. Včera<in> noci jsme museli překročit hranici a dostat se až do Ruska, a jak sem věděl od Lopata, ruští pohraničníci jsou nesmlouvaví. Ivan a Vasilij už také byli vzhůru, a tak po krátkém vysvětlování a balení, nabraly události rychlý spád. Vše jsme zmuchlali a naházeli do přívěsu a rychle odjeli směrem domů.

Doma, tedy u Lopata, jsme celí šťastní, že jsme uniklyi problémům, vše vybalili a složili, a v tom Vasilijovi došlo, že vodku, to nejdůležitější, jsme tam zapomněli. „Musíme se pro ni vrátit,“ řekl. Ani nečekal na odpověď a už sedal do džípu. Na nás se koukl tak, že nám hned bylo jasné, co musíme udělat. Vydali jsme se tedy nazpět.

Vše šlo kupodivu hladce, dojeli jsme na místo, nikdo nikde nebyl, a tak jsme otevřeli přívěs a udělali lidského hada, aby šlo nakládání rychleji od ruky. Jakmile jsme naložili poslední krabici, už jich bylo jen patnáct, ozvaly se výstřely. Ohlédli jsme se a viděli, že si k nám porostem klestí cestu ruský pohraniční džíp. Rusové stříleli do vzduchu a křičeli: „Stojťe, sviňjari, kontrabandisty vodky, stojťe!!“ Bylyi však dost daleko, a tak jsme bleskurychle naskákali do džípu. Motor však ne a ne naskočit. „Nemáme benzín, nemáme benzín, zapomněl sem nečepovat, lijte tam vodku, ať nás nechytí!“ křičel Vasilij, ale Ivan mu hned oponoval. „To přece nejde, vždyť je to VODKA! a navíc to na ni stejně nepojede!“ „Chceš vodku, nebo bejt mrtvej, tohle jezdí na všechno, co hoří“. A tak jsme vytahovali jednu flašku za druhou a šest jich vylili do nádrže. Motor naskočil a džíp se rozjel. Rusové už byli hned za námi, a tak nastala zběsilá honička po lese. Ruský řidič byl naštěstí pravděpodobně amatér, a tak jsme se jim rychle vzdálili. Museli jsme pořád přiléívat vodku do nádrže, autu asi také zachutnala.

Než jsme se dostali na ukrajinské území, byla polovina vodky pryč, a než jsme dojeli k pumpě, zbyla nám jedna láhev. Byli jsme však živí. Zatímco stařičký zaměstnanec pumpy čepoval benzín do nádrže, vzal jsem poslední láhev, otevřel ji a řekl: Tak na tohle nezapomenu do konce života. Na zdarovje!“


Borovec, Jiří, Gymnázium J. Seiferta

Žádost o příspěvek na maturitní ples

V Praze den 4. dubna 2006

Vážený pane Prokope,
Chci vám tímto poděkovat za finanční příspěvek na maturitní ples gymnázia Jaroslava Seiferta, který se konal 30. února 2006.

Maturitní ples sklidil veliký obdiv. Byl už čtrnáctý v řadě a jistě patřil mezi ty nejpovedenější. Musím zdůraznit, že jste na tom měl velikou zásluhu. Díky vaší finanční pomoci jsme si mohli dovolit uspořádat ples v příjemném prostředí Obecního domu na Smíchově.

Zároveň vás chci požádat o případný příspěvek na maturitní ples příštího roku.

Děkuji vám a zdravím vám

Jiří Borovec


Martin Fridrich
Třída: VIII. B
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny
Mirek Dušín
Není to tak dávno, co si Mirek vyšel vzhůru nad město na své oblíbené místo a usedl na zítku vysoko položeného zákoutí s výhledem na nedozírné moře prejzových střech, starých domů, věží i dvorů mezi nimi. Mirek přemýšlel, že by si založil vlastní klub.
Mirek byl jeden s nejušlechtilejších chlapců, kteří kdy žili. Byl přímý a bezelstný, ohleduplný a přátelský, dvorný k děvčatům.
Najednou potkal ve městě Jarku Metelku. Jarka byl klidný a ukázněný. Byl o něco mladší než Mirek. Mirek Jarku zachránil ze surových rukou Černých jezdců. Mirek a Jarka hledali dále své kamarády. Procházeli se po městě a najednou potkali u sebejdoucí Rychlonožku, Červenáčka a Jindru Hojera. Rychlonožka byl velký vtipálek, legračník a zmatkař. Červenáček byl roven s Rychlonožkou ale byl rozhodně menší zmatkař než Rychlonožka. A Jindra Horej, tak ten měl vždy vlasy ulízané, jako kdyby si dal na hlavu kilo gelu. Ale jinak byl statečný než všichni ostatní.
Všech těchto pět hochů si založily vlastní klubovnu Rychlých šípů. Rychlé šípy vždy pomáhali ostatním lidem kolem sebe, když měli nějaký problém. Rychlé šípy ale hlavně bojovali proti Černým jezdcům.
Černých jezdců bylo rozhodně víc než Rychlých šípů. Jezdců bylo dvacettři a šípů jen pět. Ale i přesto šípy vždy vyhrávali.


Petra Hoffmannová
4. 11. 2003

1. písemná práce
VZPOMÍNKA
(vypravování)

osnova: úvod:

Nedávno jsem jela v metru. Jela jsem s bratrem podívat se do centra.
Naproti nám seděl mladý muž s malou holčičkou. Mladík byl menšího vzrůstu, měl dlouhé vlasy stažené do culíku. Vedle něho seděla holčička, měla na hlavě čepici s velkou bambulí. Bylo jí asi osm let. Moje první domněnka byla, že je tatínek s dcerkou.
Jak metro projíždělo stanice tatínek si s holčičkou hrál. Lechtal jí, tahal jí za čepici a smáli se. Byla to taková hezká rodinná idylka.
Najednou se zvedl starší pán a zamířil k nim. Přistoupil k mladému muži a něco říkal. Neslyšela jsem, protože metro hučelo. Obličej pána prozrazoval, že se mu něco nezdá. Jeho obličej byl celý rudý a zdál se rozzuřený.
Metro zastavilo a po celém vagóně se ozvalo: „Ty pedofile, nešahej na ní.“ Mladík se něčím bránil. Mluvil tiše, ale bylo vidět, že je rozrušený. Nechápala jsem, o co se jedná. Celou dobu jsem je pozorovala, ale vůbec ničeho jsem si nevšimla. Myslela jsem, že pán je opilý, ale nic tomu neodpovídalo.
Rozpoutala se hádka. Pán byl agresivní. Při výměně názorů do mladíka strkal, vyhrožoval, že zavolá policii. Byl rozčilený čím dál víc. Možná ho rozčiloval postoj tatínka. Ten totiž zaujal neutrální postoj. Říkal: „Jen zavolejte policii.“ A vše mu odkýval. Z rozhovoru vyplynulo, že mladík není otec, ale pouze ošetřovatel holčičky.
V metru se ozvalo: „Ukončete výstup a nástup, dveře se zavírají.“ To se ovšem nezdálo pánovi. Stál mezi dveřmi a roztahoval je, aby se nezavřely. Nutil mladíka, aby vystoupil a počkají na policii. Ten nechápal důvod, proč by mě vystupovat. Starší pán ho tahal za culík ven ze dveří. Mladému muži už to bylo trapné. Vzal holčičku za ruku a chtěli vyjít z vagónu. „Tu holku tady nech,“ řekl pán. Proč by jí tam měl nechávat? Přece nemůže nechat malou slečnu samotnou v metru.

V tu chvíli přišel řidič metra. Přišel se podívat, jaký je problém s dveřma. Nastalo vysvětlování. Rozhodlo se, že muž s dívkou vystoupí, ale s nimi i cestující tohoto vagónu a počká se na policii. Řidič odešel a podzemní vlak jel v klidu dál.
Přivolaná policie se ukázala během chvíle. Vyslýchali cestující. Nikdo z cestujících si ničeho nevšiml. Všichni viděli, jak si mladík hraje s holčičkou, ale nikdo nepozřel nic neobvyklého. Bohužel, žádný cestující nemohl říct, že by muž holčičku neošahavál.
Docela rád bych věděla, jak to vše dopadlo. Myslím si, že nikdo nebyl potrestán. Akorát všichni cestující měli o neobvyklý zážitek navíc.


Šestapadesátka

Jeden z nejhezčích příběhů se nazývá Šestapadesátka.
Začíná to tak, že jeden prádelník povídá svému orientálními příteli smutný příběh, který se mu nedávno stal.
Každou sobotu prádelníkovi dováženo prádlo od jednoho mladíka, který však nikdy nepřijde osobně. Vždy s prádlem posílal někoho jiného! Prádelník ho ze začátku neměl rád, ale když zjistil, že začíná být jeho stálí zákazník, oblíbil si ho, začal s ním žít jeho život a přidělil mu i vlastní číslo šestapadesát.
Podle prádla si domýšlel co dělá. Domyslel si všechno. Že ---, kdy se zamiloval. a také, kdy ho žena opustila.
Takle to šlo měsíc co měsíc. Jednou však prádlo tři soboty po sobě nepřišlo. Přišlo až po třetí sobotě velký balík prádla. Prádelníkovi to přišlo divné a když si to prádlo prohlížel našel košili potřísněnou krví a malou --- na levé části kosile. Myslel si, že se jeho neznámý přítel zastřelil.
Nakonec z toho vyšlo, že jeho neznámí přítel je člověk kterému příběh vyprávěl.
A já si myslim, že se pravdu prádelník nikdy nedozvěděl, protože by mu to zlomilo srdce


1.11.2006
Dvořáková Markéta, 2.C
1. písemná slohová práce
Referát
Ocet

Osnova
I. Úvod – ocet ve středověku
II. 1) Ve staré české kuchyni.
2) Vinný ocet.
3) Ocet z trnek.
4) V dnešní době.
5) Sladový ocet.
6) Léčivé účinky.
7) Balsamiko.
III. Závěr – ocet je nepostradatelný.

Ocet se vyráběl již ve středověku. Dělal se z různých druhů ovoce, jako jsou jablka, hrušky či fíky, ve staré Babylónii například z datlí, ale i z bukvic. Nejčastěji však byl ocet z méně hodnotného nebo kyselého vína.
Ve staré české kuchyni si lidé vyráběli ocet doma, a to z vína, piva nebo trnek. Návody byly různé. Třeba otruby se zavázaly do uzlíku a ten se vložil do piva. Jindy se do piva daly vařené kroupy a po zakysání se tekutina procedila. Do piva se za účelem výroby octa mohl dávat také syrový hrách, březová kůra, vařené horké kroupy a podobně. Když vznikl ocet, bylo ho třeba odebírat a přilévat znovu pivo, aby nebyl příliš silný a nekazil se. Občas se zase přidával do piva sušený chléb. Nádoba s pivem se pak ucpala látkou a nechala několik dní stát. Potom se chléb vybral, ale pivo muselo stát ještě několik dnů, dokud nevznikl dobrý ocet.
Vinný ocet se připravoval buď z čerstvě vytlačených kyselých hroznů za starého vína, které se v soudku postavilo na slunce. Ocet se však mohl připravit i tak, že se do nevymytého džbánku od octa, ještě silně načichlého, nalilo do poloviny víno a džbán se doplnil převařenou horkou vodou. Když tekutina vystydla, byl z ní dobrý ocet, který se již mohl používat.
Pro přípravu octa z trnek se použily nedozrálé, usušené a v hmoždíři rozetřené trnky rozpuštěné ve víně. Pro ocet z piva a trnek se nedozrálé rozetřené trny musely v pivu svařit. Stará česká kuchyně pamatovala i na to, aby si každý mohl vyrobit ocet třeba i na cestách mimo domov. Upečený ječný chléb se opakovaně namáčel do vína nebo do vinného octa a po posledním vyschnutí se utřel na prach. Když se pak tento prášek přidal do vína nebo do piva, vyrobil se rychle dobrý ocet.
V dnešní době si také každý může vyrobit svůj ocet. Například bylinkový je velmi jednoduchý a časově nenáročný. Bylinky v něm můžeme libovolně kombinovat a po chuťové stránce nic nepokazíme. Známé octy jsou bazalkové, estragonové, česnekové, či tymiánové. Vybranou bylinku omyjeme a vložíme do připravené láhve, zalijeme octem a uzavřeme. Takto necháme louhovat po dobu dvou týdnů až jednoho měsíce, nejlépe v temnu a chladu. Během této doby láhev několikrát protřepeme. Nakonec ocet přecedíme přes jemné plátno, nalijeme do sklenic a dobře uzavřeme. Domácí bylinkový ocet bychom měli v chladnější místnosti na temném místě.
Známý v našich domácnostech, zatím hojně používaný, je sladový ocet, který je vhodný především k nakládání zeleniny. Pro ochucení bylinkami ve však příliš ostrý. Vyrábí se ze syntetické kyseliny octové, umělého barviva, octové tresti, soli a cukru. K výrobě vinného octa se používají červené nebo bílé hrozny a jeho výroba je většinou průmyslová.
Vedle potravinářského využití má třeba ovocný ocet také léčivé účinky. Lze ho použít při pohmožděninách, bolesti svalů a údů, proti kašli, na popáleniny nebo kuří oka a někdo ho využívá i proti nadváze.
Nejkvalitnější, velice oblíbený a také nejdražší je, původně italský, ocet balsamikový. Balsamiko není vyráběn z vína, ale ze šťavy z vylisovaných hroznů Trebbiano, které neprošly procesem kvašení. Tyto sladké šťávy se pomalu zahřívají tak, aby proběhla koncentrace cukru. Vznikne tmavý sirup, který se ukládá do sudů s octovým zákvasem. V těchto sudech, které se vyrábí z kaštanového, jalovcového, morušového, třešňového a jasanového dřeva, pak zraje za přísně kontrolovaných podmínek několik let. všechna tato dřeva dávají octu charakteristické aroma a buket. Během zrání se ocet také vypařuje, houstne a získává koncentrovanou chuť. Na pultech najdeme dva druhy balsamikového octa, bílý a tmavý.
Ocet je zkrátka v dnešní době nepostradatelný a najdeme ho snad v každé kuchyni.


12. ledna 2006
Tereza Pexová 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
POPIS
Moje kamarádka
Osnova
1) Úvod: Jak se jmenuje moje kamarádka
Představení (věk, jméno…)
2) Vzhled mé kamarádky. (vlasy, obličej/oči, nos…), oblečení, výška).
3) Jak se chová moje kamarádka.
4) Kamarádčiny zájmy
5) Jaké je naše kamarádství

MOJE KAMARÁDKA VALENTÝNA
Moje kamarádka se jmenuje Valentýna, ale říkáme ji Val. Je jí 12 let a chodí se mnou do třídy.
Val je menší postavy. Je hubená a nosí zelené oblečení. Má kratší blonďaté vlasy. Její obličej je trojúhelníkový, se špičatou bradou. Oči má modrošedé a nos má do špičky. Její ústa jsou malá a úzká.
Když jsme spolu není o zábavu nouze. Je vtipná a kamarádská, dobrosrdečná a vždy mi se vším pomůže. Je velmi chytrá a má spoustu kamarádů (včetně mě).
Valentýna je sportovní tip. Baví jí míčové hry. Hraje závodně Volejbal.
Myslím si, že s Valentýnou budeme kamarádky až do maturity. Máme pevné kamarádství. Doufám, že nám naše kamarádství vydrží až do dospělosti.

<obrázek - dívka>


Flechtnerová 1. E
5. 11.

1. písemná práce

Propast
(vypravování)

Dávno tomu, kdy se z malých, pouhým okem neviditelných částic vody stal člověk, mamut a lov.
Mamuti, obrovští chlupatí sloni schopni přežít i dobu ledovou, k nimž patřil i můj dědeček, se volně pohybovali po lesích společně se svými rodinami a žili šťastně, dokud se z opic nevyvinul člověk, který je všežravý a loví zvěř pro potravu a své další potřeby. Prapradědeček říkával, že lidé by měli na svou stravu více dbát místo vymýšlení ostrých pazourků. Prý nevědí, co je dobré, a že jednou stejně vyhynou. Mýlil se. Zprávy o svých příbuzných moc nemám, ale než mě odvezli sem, do Dvora Králového, slyšel jsem poprvé tento příběh.
Lidská smečka se jednoho dne začala rozrůstat. Opadl z nich strach a bázlivost. Bez jakýchkoli bariér otrhávali plody z lesa. A tak začali pro bobule, lupení a kdejaké kořínky chodit hlouběji a hlouběji. Tam spatřili zvěř, která se po zabití dala také zkonzumovat, proto se obyvatelé nejspíš cítili v ohrožení. Odvážlivci z mého rodu hrdinně odháněli smečky dvounožců, ale nic to proti kamenným útokům nepomohlo. Skryti v jeskyni planovala zvířata válku.
Každé ráno, jakmile člověci odešli ze svých obydlí, vybíhali z úkrytu a ničili každý lidský výtvor do té doby, než na to ti, co válku svou smělostí způsobili, přišli. Jistě, že je situace rozčílila. Na obranu zbudovali obrovitou jámu, kam svůj majetek ukryli, celé to pokryli větvemi, aby na první pohled byl spatřen jen zelený prostor.
Mamuti však zradu odhalili. Tato propast sice do dnešní trochu změnila svou fyzickou hodnotu do teoretična, ale „propast“ ve svém hlubším slova smyslu mne od mých ošetřovatelů opravdu dělí. Jiný vzhled, odlišné myšlenky, řeč a různý náhled na život.


5. prosince 2008
Anna Kotková
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Ja

Osnova: 1)vzpomínky
2) a) V roce 2058
b) Nový dům
c) Ta žena, čili já
d) Její obličej
3) Zpět do starých časů

Před padesáti lety v naší ulici byly tyto domy rozestavěné, seschlé a svrášťelé stromy trčely z poza shnilého rozbouraného plotu. Nikde ani člověka. Cesty rozbité, hrbolaté, betonové a šedé. Stála jsem a koukala, jak se svět ze dne na den mění.
V roce dvatisícepadesátosm mě to do onoho místa přivedlo zpět. Stavby znázorňovaly gigantická skleněná monstra, hnědozelená porost byl ten tam, namísto něj se všude rozkládala betonová džungle. Lidé ně, že by procházeli ulicí jako dřív, bez rozmyslu, bez cíle, ale chvátali, jako by nebylo zítřka.
Celá místnost je dokonale prosklená. Zářící slunce svit probouzí z neklidného nočního (nočního) spánku. Na stole stojí aromatická, provoněná, černá káva. Vedle se rozléhá obrovská, nádherná a voňavá snídaně. Všechen interiér je dokonale zařízený. Kolem rostou rozličné květiny, dosahující až po strop. Tato krásná místnost je tak tříčtvrteční, nežli tento celý dům.
Žena malé postavy, s dlouhými nohami, a krátkým tělem. Celá bronzově opálená, s dlouhými vyšisovanými vlasy od slunce. Ruce potetované od shora až dolu. Obléka se nejprestyžnějšími šaty, sukněmi a oblekami. Používá vybrané parfémy, dovezené z celého světa. Poslouchá vybranou společenskou hudbu.
Má vrásčitou avšak dokonale zamasko-vanou pleť, jež je osvícena zlatavým paprskem slunce. Jinak je víc než stejná.
Vyšla na ulici, a vzpomínala si: před padesáti lety v naší ulici byly tyto domy rozestavěné...


Slohová práce školní

Vendula Konvičková 12. ledna 2006
2. C

Témata: 1. Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
 2. Kalamita (Volný stylový útvar)
 3. Probouzím se, je neděle ráno (Volný stylový útvar)
 4. Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Kalamita

Osnova : I. Úvod – jak to všechno začalo
 II. Stať: a) odklízení sněhu
 b) co se děje ve městě
 c) kolona aut
III. Závěr – jak na kalamitu budeme vzpomínat…

Chtěla bych vám vylíčit své zážitky a postřehy z letošní sněhové kalamity. Vše začalo nevinným sněžením o Vánocích. Všichni jsme z toho byli nadšeni. Vánoce trávíme vždy u babičky a dědy na vesnici a zasněžené louky a lesy k této době neodmyslitelně patří. Nic vás tak neokouzlí, jako procházka bílou krajinou, třpitivé vločky sněhu snášející se z nebe…
Z této krásné sněhové peřiny, pod kterou vše spí dlouhým zimním spánkem, se však po několikadenním sněžení stala pořádná duchna, ve které jsme si se sestrou užívali bohaté sněhové nadílky. Bylo však zapotřebí odklidit sníh z příjezdové cesty. S dědou jsme však vše bez problémů zvládli. To se ovšem nedalo říct o našich technických službách. Pravděpodobně se celý týden nedívaly na zprávy o počasí, a tak jim unikly sněhové vánice a kalamity. Den co den jsem tak slýchala, jak to ti „silničáři“ opět nezvládli, že je to každý rok stejné… Byla jsem zvědavá, jak dorazíme domů.
Do Českých Budějovic jsme se dostali bez větších problémů. Nechápala jsem, proč většina lidí nezdílí mé sněhové nadšení. Město bylo průjezdné, bez kolon, tak kde je problém? Pak jsem si všimla pohledu lidí, kteří se zoufale dívali na hromady sněhu, jež se staly dočasnou garáží pro jejich čtyřkolé miláčky. Někteří z nich neváhali a běželi pro lopaty. Po vyčerpávající práci si konečně sedli do auta, nastartovali a pokoušeli se rozjet. V cestě jim ovšem stála ta prokletá hromada sněhu, kterou tak pracně z auta odhazovaly. Jeden pán to psychicky nevydržel a začal hromadu zoufale odhrabávat rukama. Jeho utrpení skončilo příjezdem záchranné služby, která vyčerpaného muže odvezla do nemocnice. Toto je však jeden případ z mnoha.
Kalamita začíná působit depresivně na mnohé z nás. V pondělí se ve zprávách dozvídáme, že přívaly sněhu zaskočily „silničáře“ po celé republice. Byla jsem zvědavá, jestli 1. školní den v novém roce bude kopírovat loňský rok, kdy mi cesta do školy trvala celou hodinu. To, co přišlo v úterý ráno, jsem však skutečně nečekala. Z okna jsem viděla, že auta i veřejná městská doprava jezdí velmi opatrně – přesněji řečeno se plouží jako šneček. Rozhodla jsem se vyjít z domu o něco dříve, abych do školy dorazila včas. Když jsem přišla na zastávku, byla jsem zaskočena davem, lidí, který zde čekal na autobus. Postavila jsem se tedy k malému hloučku studentů a vyčkávala a vyčkávala... Před námi se tvořila neuvěřitelná kolona aut. Najednou se však celá kolona rychle posunula vpřed. Vypadalo to velmi nadějně. Náš autobus se k nám přibližoval - pomalu a nejistě. Doufali jsme, že konečně budeme moci nastoupit do vyhřátého autobusu, ale naše nadšení přerušilo auto uprostřed kolony, které se nemohlo rozjet. Nešťastnému majiteli „škodovky“ museli pomoct nervozní řidiči, kteří stáli za ním. Automobil se jim podařilo odtáhnout na nejbližší parkoviště. Nakonec jsme se dočkali. Autobus konečně přijel a my jsme se v pořádku dostali do školy.
Na tuto sněhovou nadílku budeme vzpomínat jistě každý rok. Bude-li málo sněhu, budeme říkat: „Tenkrát bylo vše pokryté krásnou sněhovou peřinou…“ a nebo naopak „Je to tady znova, další kalamita“ Příroda si s námi pohrává den co den. Nikdy nevíme, co si na nás přichystá. Otázkou je jen jestli si za nějaké kalamity nemůžeme sami…


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo (dopis)
3. Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)

Zdravím tě Dave

Právě jsem na dovolené v Thajsku. Je to tady opravdu krásné, ale teplota zde šplhá až na 40ºC ve stínu, což není tak hrozné, protože teplota moře je velice osvěžující. A teď vlastně proč ti píšu. Rád bych vyprávěl, jak jsem se měl.
Problémy začaly na letišti v Indii, kde nám nějaký ochotný pán pomohl s kufry, že je prostě vzal a šel si svou cestou. Jinak se cesta do Thajska obešla bez potíží. V Bankogu na nás čekal muž s terenním vozem, který nás odvezl 350 kilometrů za Bankog.
Když jsme přijeli na místo byli jsme zcela ohromeni krásou prostředí. Náš hotýlek stál na skále, pod kterou se rozléhalo moře do nekonečna. Se skupinkou kamarádů jsme vkročili do toho úžasného hotýlku. Byl vyzdoben trofejemi našeho hoteliéra. Naštěstí mluvil anglicky, tudíž nebyl žádný problém s domluvou. Uvedl nás do pokojů. Nebyly sice moc luxusní, ale byly pohodlné. V klidu jsme se zabydleli. Všichni se už nemohli dočkat moře, tak jsme se hned po dokončení příprav veceře (měli jsme pár konzerv, protože strach z místní kuchyně byl docela velký) navlékli se do plavek a hurá do moře. Plavání a šnorchlování byl naprosto skvělý požitek. Plni nádherného pocitu jsme se navrátili zpět, navečeřeli se, zahráli karty a šli spát. Probuzení do druhého dne bylo vynikající a tak po snídani a ranní koupeli následoval průzkum okolí.
Všude rostly palmy a poskakovaly opice. Po ochutnávce banánů byl náš žaludek plný, a proto nebyl důvod vracet se do hotelu na oběd. Návrat byl v osm hodin, poté následovala opět večerní koupel v moři. Plni skvělého pocitu jsme velice rychle usnuli. Takto se to opakovalo čtyři dny. Patý den došly zásoby, a proto bojový plán na den zněl: JÍDLO. Došli jsme do nějaké vesnice, název si už nepamatuji. Po nákupu jídla (radši baleného) následovala prohlídka vesničky. Byla malá a špinavá, tudíž nebyl důvod zde více setrvávat. Vrátili jsme se tedy zpět. V příštích dnech jsme ještě absolvovali dva kursy potápění.
				Tomáš Kalčík Zatím se měj!

Úvod: Cesta do Bankogu
Stať
Cesta do hotelu
První dojmy
Poznávání okolí
Závěr:
Počasí přeje, a tak si prodlužujeme pobyt ještě o týden.


Rámájana

Rámájana je převyprávěný indický epos, který popisuje nelehký život indického hrdiny Rámy.
Kniha je členěna do sedmi částí, které popisují jednotlivé úseky Rámova života.
Jazyk je mírně zastaralý. V textu se objevuje mnoho indických náboženských výrazů, výrazu hodností nebo jednotek míry.
Místy zveršované pasáže a jazyk, který je v textu použit nás přenášejí do doby, kdy hrdina Ráma bojoval s pomocí opičí armády o svoji ženu Sítu


1. listopadu 2005
Koulová Lucie, 3.E
1. písemná práce
Zamyšlení
(úvaha)

Zamyšlení
(Jak na nás působí technické novinky a jak nám „zlepšují“ život)

Televize, počítač, internet, mobilní telefon... – to jsou jen některé z telekomunikačních novinek a vymožeností dnešní doby. Dovedete si vůbec představit váš současný život bez těchto „příjemných věciček“? Popravdě já asi ne. Neexistuje snad ani jeden jediný človíček na naší planetě, který by o těchto vynálezech nevěděl. Snad i lidé v malých vískách v Africe, Křováci a Pigmejové o nich musí alespoň něco málo vědět. Někdy se až člověk zamýšlý na tím, jak dřívější generace mohli bez věcí jako mobilní telefon nebo televizor přežít.
Tak třeba ten mobilní telefon. Jen málo kdo ho nemá. Dost lidí na něj „nadává“, ale i přesto ho vlastní. A když se zeptáte: „Pro jakou zapomenutou věc byste se vrátili domů – pro peněženku či telefon?“, většina Čechů vám jednomyslně odpoví: „Pro telefon!“ Dobrá změna - peněženka, dříve symbol „osobní věci“, kterou člověk nechtěl dát z ruky a to ani ne tak kvůli bankovkám, které ji naplňují, ale spíše kvůli zbytku jejího obsahu – fotkám, starým vstupenkám, osobním vzpomínkám... A teď je nahrazena mobilním telefonem. Proč tomu tak je? Tahle malá (a s rostoucími trendy stále se zmenšující) vymoženost je jakési pouto mezi námi a „světem“. Stačí vyťukat pár číslíček a už mluvíte s tím, kým chcete. Přijde vám divné, že jste třeba v ztichlé knihovně a ten druhý uprostřed přírody (tj. na „posvátných“ klidných místech)? Omyl – hold taková už je moderní komunikace. Nese s sebou poměrně dost dobrých a užitečných věcí. Například nestíháte dorazit na schůzku, pošlete zprávu či zavoláte (třeba i z místa, kam by dráty „obyčejného“ telefonu jen těžkou dosáhly) a ten chudák čekající alespoň ví, co se s vámi děje.
Na japonských trzích se teď usadila „mobilní novinka“ – telefon s kamerou. A k čemu má být prospěšný? Tak například když japonská manželka neví, jakou značku zubní pasty chce zrovna její muž koupit, není nic jednoduššího než vyťukat číslo, spojit se se svým milým a pomocí kamery mu ukázat, jaké všechny značky v obchodě mají a která z nich bude manžílkovi nejvíce vyhovovat. Je libo Colgate či Signal? A nepřijde vám to už přehnané? Takto se snad už za chvíli nebudou bavit jinak než přes kamery. Žádný osobní kontakt. Brr, hrozná představa.
A co třeba SMS zprávy – dle jednoho průzkumu více jak jedna třetina Čechů už alespoň jedenkrát flirtovala před „SMSky“. V tomto jsou „lidé mobilní generace“ o tolik odlišní než například jejich dědové. Dost věcí se lépe řeší, nemusíte-li mluvit s tím člověkem a dívat se mu do očí. A to je právě jeden z těch dosti velkých mínusů, co s sebou mobilní telefony nesou. Vše radši řešit přes telefon nebo raději přes zprávu. Žádný „živý“ kontakt. Vždyť jenom kolik toho o vás řeknou vaše gesta, pohyby rukou, pohledy očí, váš hlas? A to jen těžko vtěsnáte do jedné krátké zprávičky o stošedesáti znacích. A co teprv emoce. Říká se, že se lidé tímto naučili velmi zkracovat (a to nejen slova) a tím „zkracují“ a okrádají i češtinu a svou slovní zásobu. A obávám se, že já jsem toho živým důkazem. A pak tu máme další technickou „vychytávku“ – televizi. Tato „bednička“ dokáže hýbat lidmi a měnit je i jejich názory. Jak jen se člověk nechá lehce ovlivnit. Nechci tady rozebírat téma reality show. To by samo o sobě vydalo na jednu velkou úvahu. Ale přece jenom něco, když už jsme u těch televizních programů – jaký vliv má podle vás třeba takový animovaný seriál Tom & Jerry na malé děti? Možná si řeknete nevinná zábava. Ale nepřijde vám divné, když Jerry usekne Tomovi sekerou hlavu, která mu ale za několik chvil opět trůní na ramenou a Tom i Jerry se usmívají jako by se nic nestalo? Co chudáci děti? Bude jim to připadat normální třeba až na tolik, že si to sami vyzkouší? No to snad ne. Ale popravdě nesmíme televizi jenom kritizovat. Třeba takoví bratři Grimmové a jejich pohádky jsou mnohokrát děsivější než duo Tom & Jerry.
Co tedy říci na moderní technologii? Má své plusy i mínusy – jako všechno. Je dost těžké se jí vyhnout. Obdivuji lidi, kteří si dokáží říci: „Ne, mobilní telefon nechci, přežiji i bez něj a o televizi už vůbec ani nemluvím!“ Ale nebyly tato věci vlastně vymyšleny, aby nám pomáhaly a zlepšovaly život? Tak se jim nevyhýbejme.