7. března 2006
Inga Shhudyaková, 3.E
2. písemná práce
Nehas, co tě nepálí
(reportáž)

Příroda, zahrádka či jen lavička na odlehlejším místě se dá snadno najít i ve větším městě, ale většinou jen na sídlištích. Kde ale najít takové místo v centru metropole? Jistě že i teď se dá pár takových míst najít. Například Františkánská zahrada, Riegerovy sady či park na Karlovém náměstí jsou jedni z nich.
Když se ale půjdete projít po parku na Karlově náměstí, nenarazíte na nic nádherného. Už dávno zde nejsou časy těch upravených a čistých záhonků porostlých pěknými květinami a stromy. Místo nich můžeme na místě pro trávníky vidět válející se bezdomovce či narkomany, kteří si toto místo vybrali jako svůj domov. Místo kytek se u každého keříku válí nějaká ta injekční stříkačka a okolo laviček i na nich najdeme spoustu hromádek vajglů. Po cestě z východu metra nás už nečeká nic jiného, než to co je v celém parku. Spoustu podivných lidí se zde dokáže i povalovat na trávníku či si brát nějakou drogu, bez ostychu i ve dne. Po krátké procházce po jedné z cestiček, vedoucích do centra parku můžete objevit místo pro fontánku a okolo ní mnoho laviček, rozestavených do kruhu okolo fontánky. Na lavičkách denně vysedávají lidé chodící do nedaleké nemocnice, která je jen přes silnici vzdálená od parku, na kterých je vidět jasná nechuť a otrávenost z čekání na to, až se doktoři vypovídají se sestřičkami a budou je moci příjmout. A protože je už nebavilo čekat v čekárně vyběhli do parčíku a zapálili si cigaretu, kterou když nervózně dokouřili odhodili nedaleko sebe. Vedle nich se zde též objevují i staří a nemocní lidé, patrně také z nemocnice, které nebavilo zkoumání stropů a zdí a kteří se mohli jít podívat na kus zeleně mezi mnoho domy. Už je ani nepřekvapuje že zde nic takového nenalézají. Klidně sedí a snaží se dýchat čerstvý vzdus, přičemž rozmlouvají se sousedem většinou ani nevědí o čem, nebo pomlouvají mladé lidí, kteří projdou okolo a spěchají. Právě někteří z mladých lidí si sem přijdou také posedět, ale to jen proto, že se pro ně nedostalo místo v nedalekém fast foodu a svůj vytoužený hamburger si přinesli na lavičku a snaží se ho rychle sníst a přitom listují v papírech či něco usilovně dělají se svým mobilem. Po svém dobrém obědě se někteří ani nenamáhají a neostýchají zvednout po sobě obaly a papíry od jídla a nechávají je klidně ležet na lavičce, které se po jejich odchodu zmítají větrem a létají do všech stran. Nikdo se ani nenamáha zvednout papír a vyhodit ho do popelnice, až na některého bezdomovce, který když si toho všimne ho běží sebrat a podívat se zda tam nezbylo kus nějakého dobrého sousta. Chodí sem i matky na procházku se svými dětmi, kteří bydlí asi nedaleko. Potkávají se se svými kamarádkami a vesele debatují o svých životech a manželích, přičemž své děti nechávají pobíhat volně po parčíku. Klučík nějaké takové maminky si právě snaží najít zábavu v jiném hraní, protože honění holubů ho už přestalo bavit a tak se plazí po zemi a hledá nějaký poklad. Když něco objeví, strčí to, jak to malé děti dělávají do pusy a tu si náhle jeho ukecaná matka povšimne co dělá její syn a snaží se mu naplácat na zadek a vyčistit ruce a pusu.
Po pozorování malého rošťaka si najednou všimnu houkající sanitky, jak si to míří přímo do parku, za ní už jedou i policejní vozy. Dojedou k nedaleké lavičce a snaží se pomáhat nějaké starší ženě, která na lavičce leží nehybně. Marně, pomoc jí nepomohla a je --- jí přikryli černým pytlem.


29. března 2007
T. Bárta, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě (umělec. popis)

Na Cestě
Je ráno dne 16.8. 2006 a naše rodina se vypravuje na cestu směr Francie, respektive míříme do Pizzi, kde máme v plánu přepravit se trajektem na náš cílový ostrov Korsika. Na tuto dlouhou a všemi dlouho očekávanou cestu vyrážíme v plném složení naší rodiny plus navíc přibíráme ještě jednoho člena, kterým je přítel mé sestry „Čejda“. Náš automobil značky Peugeot, případná to značka pro výpravu do Francie, je napěchován až po střechu jídlem a potřebným vybavením. Samozřejme s sebou máme přibaleny i některé zabavovací prostředky jako například: notebook, nebo mičudu, které se na cestách tohoto formátu opravdu hodí. Míč využíváme tedy hlavně na parkovištích, kde je třeba protáhnou ztuhlá těla a notebookem zkracujeme dlouhou chvíli na uvnitř automobilu, kde sledujeme různé filmy nebo hrajeme přínosné strategické hry.
První cizí zemí, kterou při našem putování projíždíme je náš jižní soused Rakousko. Průjezd touto zemí se mi v paměti moc neuchoval, nýbrz jsem téměř po celou dobu spal. Když jsme však opustili Rakousko a vjeli do Itálie, tak se moje aktivita dosti zvýšila, jelikož v horských serpentinách, kde v autě pilotovaném mým otcem rázem lítáte sem a tam, ze strany na stranu, jako na nějaké atrakci na pouti se moc spát či pouze ležet v klidovém stádiu (moc) nedá. Po překonání těchto klikatých zákrutů jsme se dostali té placatější části Itálie, kde se nám nabízely pěkné scenérie starých italských měst i vesniček. Dlouho v noci jsme již přijížděli s mírnými obtížemi, které však vyřešil náš GPS navigátor, do malé vesničky nedaleko Pizzi, kde byl zajištěn náš nocleh. Vyspali jsme se docela dobře díky klimatizaci, která běžela na maximální výkon, nebylo tedy v pokoji moc velké horko a dalo se v klidu usnout. Po vydatné italské snídani jsme mířili do přístaviště. Cesta do přístavu nám překvapivě činila mírné potíže, i když se to zdá velmi jednoduché, mnozí lidé by si mysleli: „Pojedeme prostě směrem k moři“. Takhle jednoduché to alespoň v našem případě bohužel nebylo. Ve spleti středověkých domů, které tvoří úzké ulice se orientace rychle ztrácí. Když se kolem vás tyčí obrovské domy dá se jen těžko --- , jakým směrem se nalézá moře. Nakonec jsme však díky naší intuici a výborné italské „ruční“ gestikulaci dorazili na místo odplutí našeho trajektu. Po nástupu na trajekt jsme zabrali místa v největším salónu, kde se nacházela velice pohodlná křesla a sedačky. Během plavby bylo zajímavé sledovat ryby, zřejmě delfíny, kteří skákali před přídí lodi, prorážející mořskou hladinou. Jinak se během naší plavby nic závažného nestalo. Je dne 18.8. 2006 a před námi se objevuje ostrov. Jsme téměř v cíli Korsika je na dosah. Jsme plní očekávání a přemýšlíme, co nás asi na tomto krásném francouzkém ostrově čeká, ale o tom zase někdy příště.


Fulín, Jakub, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

4. Vypracujte krátkou recenzi na:
c) umělecké dílo malířské
<obraz, kolmo postavené nůžky běží po silnici, místo čepelí mají nohy v silonkách a s botami na podpatku, v pozadí jsou vidět venkovské domy, v popředí leží na silnici prkénko s nožem, na obraze jsou také černé pruhy.>

Běžící Nůžky

Běžící Nůžky jsou prozatím posledním dílkem nadaného malíře Petra Ďůlky, který se svými dvěma obrazy Letící Dům a Pole, což už je notně dávno, právem řadí mezi českou elitu. Bohužel Běžící Nůžky podráždí všechny orgány bez vyjímky očí.
Už na první pohled jsou vidět do očí bijící nůžky.
Nůžky jsou to normální až na to, že místo čepelí vidíme hodně --- nožek v silonkách utíkajíc ulicí na venkově. O to víc je zvláštní, když opomenu velikost nůžek, že mají na sobě lodičky s podpatkem.
Podíváme-li se blíž uvidíme strom, který vypadá, jako by bežel spolu s nůžkami a prkénko s nožem volně povalující se na silnici.
Jinak můžeme spatřit docela normální venkovské stodoly, ---, no prostě venkov.
Posledním a to nejzvláštnějším jsou čmáranice v obrazu. Připomínají tahy tlustého štětce, ale co tam dělají, to nevím.
Pokud vám nevadí značně extravagantní pojetí, budete velmi spokojeni. Ostatním může jen doporučit aby si za vstupné do galerie, koupili třeba zmrzlinu.


Ropucha VS páv
Jednou zemřela stará želva, která byla dlouholetou tajemnicí místní banky. Zvířátka se proto domluvila, že vyhlásí konkurz na tuto těžkou práci. Přihlásili se jen dva uchazeči; prvním byla ošklivá, ale upřímná a spolehlivá ropucha. Žila v městečku dlouho, věděla komu se dá věřit a komu ne. Byla chytrá a bystrá a určitě by jí pro její povahu všechna zvířátka obdivovala, ale protože ropucha byla velmi ošklivá, nebavili se sní a vůbec se o ní nezajímali.
	Druhým uchazečem o nejlepší místo ve městě byl překrásný nafoukaný páv se svou pomocnicí – mazanou liškou. Oba byli ve městě teprve krátce, nikdo je neznal a neznal ani jejich pravý charakter, ale zvířátka vsadila na první dojem a skvostnou image páva s liškou a zvolila je. A tak se stalo, že místo připadlo jim, kteří jen hořeli sliby, místo staré ošklivé ropuchy, které bezpochyby leželo na srdci jen a jen blaho místních a jejich přání.
Ta je také varovala, ať nesvěřují takovou choulostivou věc osobám, o kterých prakticky nic nevědí, ale myslíte, že ji někdo poslouchal? Jen se jí hloupě vysmáli.
	Mezitím mazaná liška radila pávovi, ať vysbíra od zvířátek co nejvíc peněz, aby měli co nejvíc zisků. Páv se sice nejdříve ošíval, ale nakonec svolil. Všechna zvířátka tedy vložila své úspory do banky a už se těšila, jak budou dostávat velké uroky. Jenom jedno zvířátko se dívalo na páva s liškou skrz prsty – byla jím ropucha, která doposud nedůvěřivě odmítala svěřit své peníze do rukou jak to jen řekla – těm dvěma budižkničemům, kterým se nedá vůbec věřit.
	A tak jednoho nevlídného mrazivého rána zvířátka s hrůzou zjistila, že páv s liškou jsou pryč i s jejich penězi, jako by se po nich zem slehla. Nebohá zvířátka nevěděla, z čeho budou žít a bědovala a litovala. Jen ropucha se v tom zmatku smála a říkala. „Vidíte, vidíte, jen na krásu a sympatie jste hleděli a jak jste teď dopadli!“


Moje školní taška
Moji velkou tašku nosím každý všední den do školy. Bez ní bych nemohl chodit do školy.
Můj batoh, je černobílí a zipy také. Další ozdoby bývají černé barvy jako uhlí.
Uvnitř nosím hodně učení, svačinu a pití s penálem. Jednotlivými zipy se odděluje na čtyři části. Uvnitř kapsy, ale malé jen jako u kalhot.
Vztah k ní mám velmi dobrý a neumím si představit jak bych jinak nosil do školi učení.


OSNOVA:

I. ÚVOD

II. STAŤ: 1. přijímací zkoušky

2 .skvělý bývalý tým

3. nová škola

III. ZÁVĚR

PTÁŠ SE, JAK SE MI TEĎ DAŘÍ

Ahoj Evo,

jsem moc ráda, že jsi mi napsala dopis. Daří se mi celkem dobře. Za ten rok, co jsme se neviděli, se změnila spousta věcí. Navštěvuji novou školu. Doufám, že jsi ty ve své také tak spokojená jako já.

Původně jsem {se}<in> měla hlásit na {název gymnázia}<priv>. Připravovala jsem se na přijímací zkoušky a velmi jsem se stresovala. Hlásilo se tam hodně lidí a byla malá šance na přijetí. Na poslední chvíli jsem se rozhodla, že přemístím přihlášku na {název gymnázia}<priv> a jsem moc šťastná, že jsem tak udělala. Nemusela jsem dělat přijímací zkoušky, poněvadž jsem měla dobrý průměr známek. Nyní chodím do třídy plné skvělých lidí.

Nikdy však nezapomenu na své bývalé spolužáky a třídní učitelku. Žila jsem v úžasném kolektivu. Některé lidi jsem samozřejmě měla ráda více a některé méně, ale každý byl neodlučitelnou součástí tohoto týmu. A naše třídní učitelka byla naše „druhá mamka“. Měla nás (a pořád má) strašně ráda, vždycky nás ve všem podržela a měla pro nás pochopení. Na náš rozlučkový večírek také nikdy nezapomenu. Slavili jsme ho u Johnyho (tTy určitě víš, kdo to je) doma, tedy spíš na zahradě. Všichni jsme si to pořádně užili, samozřejmě k tomu byla potřeba kapka alkoholu, jinak bychom nebyli tak veselí. Poslední den na základní škole jsem celý probrečela. Nechtěla jsem se rozloučit se školou, kde jsem prožila devět let svého života. Dnes jsem téměř se všemi bývalými spolužáky v kontaktu, občas podnikneme nějakou společnou akci.

Když jsem první den nastoupila do nové školy, docela jsem se bála. Nevěděla jsem, s kým si sednu. Naštěstí šli se mnou dva kluci z naší bývalé třídy, takže jsem tu znala aspoň někoho. Nakonec jsem si sedla s Evou, kterou jsem znala trochu od vidění z vedlejší školy. Je moc milá, ale hlavně hodně chytrá, vždy mi se vším poradí. Ještě více si rozumím s Evou. Můžu jí vše říct a navíc je pořád tak veselá jako já. Jistě tTě zajímají kluci. Jsou prostě v pohodě. Co se týče profesorů, většina učí celkem dobře, i když se najdou tací, jejichž učební postupy nelze pochopit. Někteří překypují nepříjemností, jiní nám vyšli vstříc. Pokud jde o učení, myslím, že to zatím zvládám. Určitě tomu musím věnovat mnohem víc času než na základní škole. Vůbec mě mně to bohužel nebaví, avšak snažím se z toho moc nestresovat. To už bych dávno byla v nějakém ústavu pro blázny. Naštěstí, jakmile se potřebuji odreagovat, vždycky se nachází po ruce nějaká akce, ať už s bývalou třídou nebo s mojí novou.

Myslím, že už jsem Ti toho sdělila dost. Moc mě potěší, když mi zase někdy napíšeš, co je nového.

Měj se krásně!

Eva


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Matyáš Bíla, II. B
Téma: Jak vidím sám sebe (Charakteristika)
Osnova: Úvod: Jak se vidím.
Stať: a) Celková postava.
b) Popis obličeje.
c) Oblíbené oblečení.
d) Vlastnosti a koníčky.
e) Co budu chtít být, až budu velký?
Závěr: Jsem prostě Matyáš!

Jak se vidím

Je tu další charakteristika. Tentokrát je na velké známky. Téma jsme se dozvěděli téměř před hodinou. Máme charakterizovat sami sebe. Jmenuji se Matyáš Bíla a je mi třináct let.
Přezdívku žádnou nemám. Jsem asi 170cm vysoký a vážím okolo 50kg. Moje postava je střední, plnoštíhlá. Mé vlasy jsou tmavé i husté a většinou chodím krátce ostříhán.
Mám velké kulaté modrozelené oči s velkými a dlouhými řasami. Ani hustotou obočí jsem nešetřil. Můj velký nos jsem jsem zdědil po tátovi. Zuby nejsou úplně rovné, a proto nosím rovnátka.
Chodím relativně moderně oblékán. Nosím většinou dlouhá barevná trička. Mám rád černou barvu, a proto moje oblíbená kombinace (je) se skládá z tmavých džín, černého trička s bleskem a černé mikiny značky DUL-X. Nenosím roláky ani řetízky, protože věci ke krku mi vadí.
Jsem snad chytrý, kamarádský a hlavně stojím si za svým názorem. Ve škole a na kroužcích jsem extrovert, jinak spíše introvert. Mám spoustu kamarádů ze školy a nových kroužků. Mezi ně patří ping pong, který mě přestává bavit a Aikido Kenkyukay, na které se vždy moc těším. Jsem blíženec a tak jako všichni blíženci jsem přelétavý a (málo co) máloco dotáhnu do konce. Měl jsem již mnoho zájmů, ale se všemi jsem skončil. Mezi ně patřilo např.: Karate, Hockeyball, Stěnolezení atd. Založil jsem si také „firmu“ a mám internetové stránky. Programuji hry, zkouším se učit Němčinu, vytvářím papírové modely a modely středověkých zbraní, hraji tenis, jezdím na kole, točím amatérské filmy, píši scénáře a návody na počítače, chtěl bych jezdit na kolečkových bruslích a chovat ještěrky. Dělám snad vše.
Jednou bych chtěl mít opravdovou firmu, která by vytvářela hry a doufám, že budu režisér a natočím spoustu výborných filmů. Jediné, co si vytýkám je, že někdy dokáži být tak tvrdohlavý, že mě nikdo nepovolí.
Jsem prostě Matyáš.


Anna Fouani, 1. E
5.

1. písemná práce
Jak jsem překonal sám sebe
(vypravování)

Osnova:
1. Seznámení s domovem
2. Strach z výšek
3. Odjezd otce
4. Dětská hra – pád
5. První záchrana
6. Druhá záchrana
7. Návrat domů

Dětská Hra
Vyrůstala jsem v krásné vesničce. Tudíž jsem do přírody neměla daleko. Krajina tu byla opravdu krásná. Vždy jsem měla ráda vše, co se týkalo zvířat, rostlin atd. při každé volné chvíli jsem odběhla obdivovat krásu kvetoucích kytek na louce, říčku zapadanou podzimními listy i zasněženým údolým. Ale k nedaleké skále jsem se moc přibližovat, protože není zrovna pevná a mohla bych se zřítit dolů. Zákaz jsem neporušila, protože jsem je hrozně bála výšek. A představa pádu z veliké výšky mě nejednou vzbudila ze spaní. Díky častým katastrofickým a akčním filmu, kde se padá často a jsou tam velice dobře vidět i důsledky pádů, se můj strach ještě prohluboval. Postupně jsem opustila svou dřívější zábavu – šplhání a lezení po stromech. Měla jsem i sourozence (a pořád mám) – dva bratry a jednu sestru.
Jednou musel otec odcestovat na služební cestu a Matka s námi zůstala sama. Měla toho opravdu dost – vaření, děti, domácnost a k tomu byla těhotná. Třetí den po otcově odjezdu už byla dost unavená, a tak nás poslala ven, abychom si tam hráli.
Protože jsem nejstarší, měla jsem na ostatní sourozence dohlídnout. Rozhodli se (sourozenci), že půjdou k Velkému hrádku – místo u té skálu. Rozmíšlela jsem se, ale nakonec jsem souhlasila. Říkala jsem si, že když na ně budu dávat pozor, nic se nestane. Na místě jsem si sedla do pohodlné trávy a dívala se, jak si děti hrajou na slepou bábu. Ale polední sluníčko a pohodlné posezení (později i poležení) mě nakonec uspalo. Probudil mě křik. Rychle jsem vstala a běžela se podívat, co se stalo. Nemohla jsem věřit vlastním očím – nejmladší sestra leležela dole pod skálou na takovém malém, na první pohled ne moc stabilním výčnělku. V tu chvíli mě strach z výšky přešel. Bratři běželi pro pomoc a já jsem opatrně vlezla za sestrou dolu. Tam jsem si jí vzala na klín. Byla v bezvědomí. Vůbec jsem si nepřipustila, že by se mi mohlo něco stát. Bála jsem se o ni! Asi za 10 minut přijeli hasiči a vytáhli nás. Sestru odvezli do nemocnice. Měla čtyři komplikované zlomeniny, nějaké pohmožděniny a díky bohu to přežila. Od té doby se výšek nebojim a každý ve vesnici mi neřekne jinak, než horolezkyně. Do přírody chodím pořád moc ráda. Možná, že i víc. Teď pracuji jako velitelka záchranné služby.


Bryndová
8. 1.
Životopis
Jmenuji se Anna Marie Bryndová. Jsem narozena 10. 12. 1994 v Praze. Teď je mé bydliště Kladno, adresa Benešovská 3160, PSČ 27201. Navštěvuji 8. ZŠ Kladno. Učím se anglicky a německy. V 8. třídě jsem absolvovala německou olympiádu. Zajímám se o tanec a hudbu. 2x týdně navštěvuji Taneční centrum R. A. K. Kladno. Nejsem alergig.
Mám jednoho bratra který je o 7 let mladší než já a jmenuje se Matyáš. Také se zajímá o tanec a navštěvuje 2x týdně Taneční centrum R. A. K. Kladno stejně jako já. Narodil se 7. května roku 2001.
Moje matka se jmenuje Renata. Pracuje v manegmantu Zahrady. Vystudovala 2 vysoké školy a má maturitu. Její rodné město je Kutná hora.
Můj otec se jmenuje Aleš a pracuje jako celník na Ruziňském letišti v Praze. Teď si ještě dodělává vysokou školy. Oba rodiče se narodili v roce 1970.
sepsáno 8. 1. 2010
Bryndová


10. března 2006
Věra Fechtnerová, 3.E
Ženy, co nedělat v Egyptě
Cestománie
(reportáž)

Všímáte si také miliónů vyvěšených plakátů a letáků všeho druhu, co upozorňují na super výhodný last minute do hyper exotické země? Lákají Vás na nízkou cenu ubytování v tříhvězdičkovém hotelu v Arabských Emirátech? Levná letenka s Turkish Airlines osloví kdekoho, kdo touží po dobrodružství. Škoda, že o letištních poplatcích, vízech a pojištěních se neználek záhy dozví v arabštině, v cizí zemi a plánovaná krásná dovolená pod tlakem stresu, samoty a strachu začne nabírat na realitě a pohřbí iluzi dokonalosti. ”Kde mám růžový brejle“ ptá se ztroskotanec.
Docela mě překvapuje, kolik lidí odsuzujících terorismus se vydává do centra nebezpečných bojů. Nechci se zabývat nebezpečím Severní Afriky a jiných arabských zemí. Ráda bych se s Vámi podělila o několik egyptských zkušeností.
Dětem totality by se o mém výletě mohlo jen zdát. Mě dítěti skoro-kapitalismu se sen splnil. Je příjemné prodloužit si léto tím, že ho zahájíte už na jaře. Ještě není sezóna, ale v Africe je už 30°C. Letadlo ČSA z Ruzyně naprosto spolehlivě odveze turisty do Hurghady (S návraty to bývá trošíčku horší.) Pokud máte starostlivé, schopné rodiče, zařídí všechno za Vás. Čeká Vás tedy opravdu bezstarostná dovolená.
První, co Vás po přistání na vedlejším kontinentu potká je vyplňování nejroztodivnějších papírků a stání front na razítka, přesně podle nesrozumitelných anglických pokynů průvodce. Když se i s pasem a neokradeni upovídanými a ochotnými poslíčky dostanete do autobusu, čeká vás už jen depresivní cesta konvojem autobusů a ozbrojených sil cestovního ruchu. Po přibližně dvou až třech hodinách pozorování bídy, chudoby a špíny vystoupíte z luxusního klimatizovaného autobusu, vejdete do monstrózní haly špičkového hotelu. Skontrolují Vás, zda-li nemáte zbraň ať už bodnou nebo palnou, v kabelce či kufru. Počkáte až agentka cestovní agentury za Vás vyřídí, v rukou s vaším voucherem, pasem a číslem bagáže vše potřebné k získání klíčků od pokoje.
Můj základní předpoklad pro zásadní varování je fakt, že jste dáma kyprých slovanských tvarů, blonďatých vlasů a modrých očí. Hlavní problém nastává v momentě, kdy arabové, všichni posluhovači a veškery tamní personál je z Vás ”hotový”. Na lámání chleba dochází, když žena začne přemýšlet po Česku. Měli byste se v takové zemi, v tolik jiné zemi pochopit tolik jinou kulturu a mentalitu.
Nejhorší, co může Česká Dáša udělat, když si objednává jídlo nebo cokoliv je, že se číšníkovi podívá do očí, nedej Bože, když se usměje. ONI berou takové chování jako sexuální výzvu a v nestřeženém okamžiku Vám nabízejí schůzky v černých čajovnách. Malá poznámka: Egypťan, který skončil práci v hotelu a nekouří Cleopatry bez filtru, traví čas v čajovně, kde smí silný odvar ze starých ponožek, tedy arabskou kávu a šíšu – vodní dýmku konzumovat většinou jen muži.
Další zásada je s žádným nikdy za žádných okolností nikam o samotě ani ve společnosti jiných žen nikam nechodit. Zatáhnou Vás do svého obchůdku se suvenýry a pak se nebudete stačit divit, kde jste. Průšvih je, že Česká zakomplexovaná obézní dáma je unešena zájmem o její osobu a nedává pozor kdo například platí útratu.
Pokud ovšem nechcete mít problémy s hotelovým personálem ani venku na ulici, chovejte se jako ortodoxní arabka vyznávající islám. Nikam nechoďte, nebavte se, nekoketujte, neodhalujte se, nenakupujte a hlavně, pokud opravdu nechcete mít žádné, pražádné problémy,
nejezděte do egypta!


12. ledna 2006
Jonáš Nepustil, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
POPIS
Pokoj kde se cítím dobře
Osnova
1. Seznámení s pokojem
2. a) Dveře
b) Okolí dveří
c) Knihovna
d) Psací stůl a jeho okolí
e) Stěny, podlaha, strop
f) Využití
Dojem

Můj pokoj
Můj pokoj se nachází ve 3. patře v bytě č. 8 přímo naproti vchodovým dveřím.
Dveře mého pokoje mají v sobě skleněné okno ve kterém je nalepen plakát. Na plakátu sedí opice na záchodě a má v ruce notebook.
Nalevo od dveří leží dřevěná postel a nad ní polička. Napravo od dveří se nachází vysoká žlutá skřín a 7 malých skříněk stejné barvy jako skříň. Mezi dveřmi a skříní je dřevěná bedna, na které mám oblečení do školy.
Vedle postele mám od Dominika postavené dvě knihovny se 6 poličkami. Ve 4 poličkách jsou knihy naučné i dobrodružné a jiných žánrů. V 1 poličce jsem si uložil všechna hudební CD a kazety. Na knihovnu mi maminka postavila dvě květiny a já jsem tam umístil rádio s MP3 přehrávačem a akvárium.
Psací stůl je hned vedle okna a je vyroben pouze ze dřeva. V levé části stolu jsou tři šuplíky ve kterých mám školní pomůcky a v pravé části je skříňka s některými učebnicemi. Nad stolem je zavěšena nástěnka a nad ní police. Zde mám skoro všechny učebnice a sešity. Také je tam květina. Naproti stolu se nachází pojízdný stolek s šuplíky ve kterých mám potřeby pro křečka. Na stolu je moje televize.
Na zemi mám modrý koberec a na stěnách 6 plakátů. Jako zdroj světla mi slouží 3 reflektory.
Ve svém pokoji se učím a hraji si.
Mám tento pokoj moc rád.


Druhá šance

„Proč si to udělala? Řekni mi jediný rozumný důvod,“ Jana se vzteky zvedla z křesla a prstem směřujícím k venkovním dveřím bytu ukázala Kláře, své nejlepší kamarádce, východ.

„Jdi mi z očí, už tě nechci nikdy vidět, vypadni!“

„Ale Jani, já za to vážně...,“ nestačila domluvit Klára. V tu chvíli ji Jana vyprovodila z bytu a prudce za ní zabouchla dveře.

Kráčela po schodišti dolů, smích, který slyšela z vedlejších bytů, ignorovala. Do smíchu měla daleko. Věděla, že udělala něco, co se odpustit nedá. Pomluvami, těmi se provinila. Neustále někoho pomlouvala, schazovala a brala lidem sebevědomí. Až došlo i na její kamarádku, která se dozvěděla, že o ní rozšiřuje vymyšlené příběhy, jak všechny zneužívá.

„Kde se couráš,“ vykřikla na Kláru matka, sotva vešla do dveří. „Už je tma a ty nikde,“ pokračovala a při tom si nalévala skleničku tvrdého alkoholu.

Ráno Klára nebyla schopna vstát. Byla ospalá, poněvadž se jí stále vracela vzpomínka na večer. Přemýšlela, jak se omluvit, ale bez úspěchu. Přesto se rozhodla jít do školy. Přivítaly ji chladné tváře. Po celou dobu vyučování se na ni všichni dívali s pohrdáním a ona věděla, že udělala chybu. S postupem času si zhoršila známky, chodila jako tělo bez duše, její radost ze života se úplně vytratila.

A matka? Ta se utápí v alkoholu, prý je to její jediná naděje. Stále věří, že se její manžel, Klářin táta, vrátí. Nevrátí, nemůže. Zemřel při autonehodě. Klára se toulá po městě a vzpomíná na hezké časy. Domů se jí nechce lo, místo maminky by ji přivítala náruč kouře a alkoholických výparů.

Když Klára viděla ve škole Janu stojící mezi „novými“ kamarádkami, bylo jí do pláče. Přesto přistoupila blíže a chvějícím se hlasem požádala Janu, jestli by si s ní promluvila.

„Jsi ubohá, nevnucuj se,“ vrazila jí však Jana dýku přímo do srdce. Klára stála jako opařená a dívala se na Janu, která na ni vrhla nenávistný pohled. Klára, překvapená z této reakce, zamířila k domovu.

Doma našla mámu ležící na pohovce. Spala a v ruce držela téměř prázdnou láhev od whisky. Kláře se hrnuly slzy do očí. Šla do koupelny, kde otevřela lékárničku. Vybrala si silné prášky na spaní, pár si jich nasypala na dlaně a pak všechny, jeden po druhém, spolykala. Ležela na zemi {a|A} točil se s ní celý svět, upadla do hlubokého spánku.

Probudila se. Viděla okolo sebe všechno v bílém. Co se stalo? Kde jsem? Jsem živá? Nebo mrtvá...


Slohová práce školní

Romana Borovková
17. května 2005
I. C

Témata:
1. Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2. Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3. Mé setkání s…. (Vypravování)
 4. Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Osnova: I. Úvod - jižní Čechy a České Budějovice
 II. Hl. Stať - a)Litvínovice
 b) okolí a příroda vesnice
 c) vesnice a roční období
 III. Závěr - já a můj domov
Tak tady žiji
Jižní Čechy jsou krajem rybníků, lesů a nedotčené přírody. Nacházejí se zde největší rybníky České republiky a mnoho krásných památek, za kterými ročně jezdí turisti i ze vzdálených zemí. Největším městem jsou České Budějovice, které jsou proslaveny svým velkým a jedinečným čtvercovým náměstím, při pohledu na něj září úžasem i oči cizinců. Co bych si ještě víc mohla přát? Snad už jen méně zahraničních stánkařů, kteří obývají historické jádro našeho města.
V okolí Českých Budějovic je mnoho malebných vesniček, kde nespočetné množství obyvatel nachází klid a pohlazení na duši. Mezi tyto místa patří i Litvínovice, které už čtvrtým rokem považuji za své bydliště. Tato vesnice je proslavena naměřením největšího mrazu v České republice a známým vrahem Pacovským. I přes tyto nemilé okolnosti Litvínovice neztrácí na svém půvabu a nepopsatelném kouzlu. Důstojnost a jedinečnost dodává hlavně okolní příroda, ke které mám silný citový vztah a považuji ji za součást mého domova.
Náš dům se nachází na okraji této vísky. Stačí jeden pohled z mého okna a náhle jste obklopeni krásou třech rybníků a nepopsatelnou obyčejností vesnického života. Před těmito třemi okouzlujícími vodními plochami pobíhají nevinná hříbátka v ohradě a užívají si svůj bezstarostný život. Nad touto nevinností poletují racci jako hlídači vzácného pokladu.
Každé roční období dodává Litvínovicím svůj jedinečný nádech. S přicházejícím podzimem stromy shazují své obleky a připravují se na zimu. Příroda tichne a ulehá k zimnímu spánku. Obyvatelé se snaží zabezpečit své zahrádky před nečekaným mrazem, který nás může překvapit. Vše náhle pokryje bílá deka a klid se rozplyne po vesnici. Je čas na odpočinek. Po zimním spánku vše ožije a je tu jaro. Čas, kdy se vše znovu probouzí. Příroda rozkvétá, stromy se opět oblékají do svých šatů. Poté nastává léto a čas radovánek.
Litvínovice jsou místem, kam se ráda vracím a považuju je za nejkrásnější místo na světě. I přesto, že budu muset jednou vylétnout z tohoto hnízda, nikdy ho nezavrhnu a budu se sem stále vracet.


Recenze: film Kolja

Tento film je jeden z povedenějších Zdeňka Svěráka. Jedná se o jakousi dojemnou komedii, kdy nám zvlhlé oči vymění úsměv. Hlavní postavou je jak Kolja v podání Andrej Chalimon, tak i František Louka, kterého hraje sám režisér Zdeněk Svěrák.

Kolja je ruský chlapec. Shodou okolností se dostane k Františku Loukovi, staršímu hudebníkovi. Ten si chtěl přivydělat fingovanou svatbou. Spolu s velkými penězi do ruky však dostane i pětiletého kluka na krk. Kromě toho musí k výslechu a paní Zubatá už hledá dětský domov. Celou zápletku nečekaně vyřeší Sametová revoluce, čímž dojde i loučení Františka s Koljou.

V první půlce filmu Kolju téměř neznáme a seznamujeme se s Františkovým okolím. V druhé půlce se zase vyvíjí vztah chlapce s jeho novým otcem. Z člověka, co nemá zrovna moc rád děti, se stává docela milý tatínek. Nakonec mu záleží víc na chlapci od nenáviděných Rusů než na sobě.

Pan Svěrák svoji roli představuje přesně a řekla bych bez nápadu. Hraje tak, jak bychom to čekali od každého herce. Oproti němu je však geniální Rus Andrej Chalimon. Lepší dítě snad ani vybrat nemohli. Je záhadou, jak dokázali přimět malého chlapce, aby stál bez hnutí takovou dobu. Je to podle mého názoru nepřehlédnutelný výkon tehdy čtyřletého dítěte. Jako další postava, která stojí za přiblížení je postava hrobníka. Ondřej Vetchý jak nevypadala léta před rokem 1989. Může za to kromě dalšího i jeho humor, který se dost liší od svěrákových známých a jednotvárných vtipů. Když se přes všechny postavy probouráme k filmu celkovému, můžou nás zaujmout dlouhé scény. Obyčejné filmy, ve kterých hrají děti, jsou hodně vystříhané a kamera zabírá bez přestávky pouze pár vteřin. V tomto filmu jsou záběry velmi dlouhé. I když tam vystupuje Kolja v těžší pasáži, kamera zabírá v celku i více než patnáct vteřin.

Jako hlavní kritiku bych uvedla přehnanost, se kterou jsme se v průběhu příběhu setkali na každém rohu. Tím myslím přehnaně milý první pán u výslechu, přehnaně zajištěný život hudebníka, který je přehnaně chudý, přehnaně velká a živá rodina hrobníka a přehnaně dlouhý žebřík, když František čistí okap, když František čistí okap<.>

Tento děj se odehrává ve zvláštním až trochu divném prostředí. Například byt chudého Františka je ve vrchním patře vysokého domu, což znamená, že byt musí být velmi drahý. Každý by chtěl mít doma výhled na celou Prahu. I vybavení pokoje je hezké, ale brzy přestanete věřit, že tam žije člověk, který si při pohřbech přivydělává hrou na violoncello.

Tento film je hodně známý. A to už o něčem vypovídá. Špatné filmy ani nevstoupí na plátno kin, ale na tento se spousty lidí rády podívají i více než jednou. Uspěl doma i v zahraničí. V České republice ho vidělo 1 345 442 diváků (zůstává nejnavštěvovanějším českým filmem), získal šest českých lvů, včetně toho za nejlepší film. V zahraničí získal ocenění Oscar a Zlatý glóbus jako nejlepší neanglicky mluvený film. Byl uveden ve 40 zemích světa, kde ho vidělo asi tři miliony diváků.

Mě osobně se tento film líbil, ale ani mě neohromil. Koukněte se sami a možná mi dáte za pravdu!


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí. (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo... (dopis)
3. Píšu Vám. (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Jak se mi tu líbí

Ahoj milý Kryštofe,
jsem s bratrancem Martinem v Segelu, a tak jsem si řekl, že by tě mohlo zajímat, jak se nám tu líbí.
Tak to vezmu pěkně od začátku. V lednu mi Martin nabídl, ať s ním a jeho gymnáziem v Teplicích jedu v červnu do Chorvatska. Jeho nabídku jsem přijal, neboť se mi ten nápad líbil. Mamka mě na poslední týden v červnu uvolnila ze školy a odvezla mě do Prahy, kde si mě strýc z Teplic vyzvedl. Vyjíždělo se druhý den.
Další den náš autobus dorazil na místo. Ale město, ve kterém jsme zastavili se dalo pojmenovat jako Město Mrtvých. Nikde nebylo ani živáčka, moře černé, na některých místech v něm byly řasy a skoro každý dům ležel v troskách. Bohužel nás hned neubytovali, a tak jsme chodili po polorozpadlém městě. Potom jsme dorazili ke kostelu. No ke kostelu, on svým vzhledem připomínal spíš protiatomový kryt. Takto jsme si užívaly krásy města do dvanácti hodin, pak nám dali pokoj a my si konečně odpočinuli. Hotel byl oceněn třemi hvězdičkami, ale naše hodnocení je tak mínus dvě. Moře má být dle prospektu 200 metrů od hotelu, to také je, ovšem v podobě přístavu. Hned první den jsme se stihli spálit, protože jsme se zapomněli namazat.
Druhý den jsme se již důkladně namazali, ale klidně jsme ho neprožili. Podle recepční zde berou jakoukoli měnu, a tak jsme si vzali naše stokoruny. Na pláž vzdálenou 1 kilometr jsme si na osm hodin vzali půl litru vody. Kolem druhé hodiny jsem do sebe vpravil asi dva decilitry mořské vody a já nutně potřeboval hned napít. Voda byla samozřejmě přehřátá, tak jsme se rozhodli, že máme v podstatě i hlad – vyrazili jsme na nákupy. V prvním obchodě jsem dostali šok, když nám řekli, že jiné peníze, než Kuny, neberou. Vydali jsme se tedy hledat směnárnu. Po půlhodinovém hledání jsme ji konečně našli, jenže jsme se asi paní zdáli moc mladí na to, abychom měli nějaké peníze prostě odešla. Nakonec nás zachránil Ondra, který nám půjčil třicet Kun. Naše spálená záda se ještě zhoršila a myslím, že zbytek pobytu strávíme bez koupání.
Jinak je tu veliká legrace, protože hrajeme „Člověče nezlob se!“ Těším se, až se uvidíme a doufám, že pobyt přežijem ve zdraví.

				Tvůj bratr
						Robert

Osnova:
1) Úvod: Dovolená v Segelu
2) Stať: a) Cesta do Chorvatska
	 b) Příjezd do Segelu
	 c) Prožívání dnů v Segelu
3) Závěr: Místo plavání v moři, hrajeme Člověče nezlob se!


Skládka v srdci Evropy

Evropa, náš starý dobrý kontinent, je rozdělena na vyspělé západní státy, středně vyspělé státy a zaostalé východní státy. Nepouštějme se však do rozsáhlého vyjmenovávání všech možných rozdílů mezi těmito skupinami, ale raději se soustřeďme na společné věci. A těmi jsou odpadky. Lidé po celé eEvropě žijí, dýchají, pijí, přijímají potravu, pracují a přitom všem produkují ohromné množství odpadu. A v tomto bodě si ti inteligentní a civilizovaní lidé kladou jednoduchou otázku: „Kam s tím vším odpadem?“

Vezměmée si to jedno po druhém. Zaostalé státy mají tak velké problémy s hladem, nemocemi a nezaměstnaností, že otázku odpadu příliš neřeší a nechávají to hnít na svém území. Pro klid své duše to pak obhajují slovy: „Však ono se to nějak urovná, vyřeší... atd.“ Vždyť to známe. Středně vyspělé země mají také své problémy, ale vlivem „západního“ stylu života již uvažují o problémech i z ekologického hlediska, tudíž třídí odpad, zpracovávají ho, recyklují a odváží na izolované skládky. A tím je i jejich svědomí uklidněno. Ale nezapomeňme na vyspělé západní státy. Jejich ekologická osvěta je už v plném rozpuku, takže se tyto státy snaží neznečišťovat ani metr čtvereční své vlastní vzácné půdy. V důsledku toho si korupčním jednáním získávají pomoc příslušníků středně vyspělých a zaostalých států. A tito příslušníci pak převezou do svých zemí odpadky ze zemí vyspělých.

A tak se není čemu divit, že se v poslední době objevily kauzy tohoto charakteru. A pro příklad nemusíme daleko. Německo versus Česká republika. Najdeme tu tytéž atributy, jaké jsem popsala v obecné charakteristice postojů evropských zemí k vlastnímu odpadu. Máme tu vyspělý západní stát proti středně vyspělé zemi v srdci Evropy. Jsou tu bezohlední a ziskuchtiví podnikavci, je tu ekologické myšlení ve zvráceném nacionalistickém slova smyslu. Jsou tu dvě vlády, jedna se alibisticky odvolává na zákony a právní “kličky“, druhá lhostejně poukazuje na kompetence, které jí nepřísluší, tudíž jí nepřísluší ani řešit vzniklé problémy, byť se týkají vlastního území. Co chcete víc?

Řešení? Přiznání odpovědnosti? Aktivitu? Ale prosím Vás! Nežertujte. Vždyť nehoří, nikdo neumírá. A ta trocha zápachu? Však oni si v těch Čechách zvyknou. Zvykali si na ústrky ze strany mocnějších států dříve, sami se vnucovali k vyspělýchm státům do Evropské unie, tak teď se musí obětovat. Co na tom, že střed Evropy patří k historickým pokladům? Hlavní je přece udržet západní Evropu čistou a moderní. Nějaké nechutné skládky ve státě tak malém, jakým je Česká republika, to přece nikoho nezajímá.

A přece to někoho zajímá. Těch několik stovek obyvatel malých vesniček, v jejichž okolí se skládky bez vědomí občanů objevily. Těm na tom záleží. Ale co je jim to platné, když se o to zajímají jen oni, na kratičkou dobu česká média a na minimálně krátkou dobu ti Němci, kteří za to nesou velkou část viny, kterou si však sami nepřipouštějí. A s tímhle chcete změnit svět? Vy naivní duše!


Slohová práce školní
23. května 2006
Miloš Chromý

Lavička v parku

To je ale zase nádherný den. Akorát by tu opět nemusela otravovat ---. Zase mě zaneřádí a pršet asi dlouho nebude. No, ale zase když budu špinavá, nikdo na mě nebude sedat. Až na homelesáky. Ty by si sedli i do psího výkalu. Vždy když si na mě sednou, tak se opijí a pak – v lepším případě poplivají a rozbijí o mě lahev od piva, které stálo 4 koruny i se zálohou. Poté mě popřípadě ještě pozvracejí a vesele se odpotácí do svého brlohu. Ale bezdomovci jsou přece jen speciální skupina a nerada bych je ponižovala nebo snad urážela. Na druhou stranu, být sama je možná i horší než být zaneřáděná. Mám ale i šťastnější dny. Jednou mě fotil i fotograf! A hned den poté jsem už byla na první stránce časopisu, který tu zapomněl nějaký pobuda. To mám ještě jeden, horší, příběh k pobudům nebo lépe, k dorostencům. Jednou si totiž na mě dokazovali svou, zaručeně velkou, sílu a “urvali“ mi polovinu mích prken. Ale skončilo to dobře. Přijeli nějací hodní lidé, nejspíš mí výrobci a dali mě opět do pořádku. A ještě mě celou přelakovali.
Jen tak krátce k mému původu. Byla jsem vyrobena v nějakém státu Východní Evropy. Vyrobena jsem byla z dubového dřeva a mé nohy jsou z litiny. Nakonec jsem byla odvezena sem. Do Stromovky v Českých Budějovicích a usadili mne u rybníka, zvaného „Bagr“, nebo alespoň myslím.
Dříve jsem byla více ---, ale v současnosti je za mnou binec v podobě kopice prázdných petlahví. Také to okolí kolem mě se docela změnilo. Nyní je to zde zarostlé. Nikdo tu nechce uklízet a už vůbec udržovat to zde bez „křoví“.
Nakonec asi skončím tak, že mě rozmlátí dorostenci nebo mě ukradnou a nebo mě výrobci odvezou, dřeva spálí a mé nohy roztaví a udělají z nich nohy pro jinou lavičku nebo pro více laviček, což by znamenalo, že bych se rozmnožila dělením. Takže to možná nebude můj konec, ale to bude zase jiný příběh.

Osnova: I. Úvod
 II. Stať a) Původ
 b) Současné okolí
 III.Závěr


ZLODĚJI INTELIGENCÍ

Max se probudil a ještě než otevřel oči, chvíli přemítal o svém poslání a budoucnosti rodné planety. Už ho ta práce trochu nudila. Ta tam je doba, kdy se chvěl vzrušením, když proplouval novými galaxiemi a zkoumal náhodně objevené formy života. Už ho nic nepřekvapilo ani neudivilo. Bral svoji práci jako rutinu, jeho úkolem je hledat inteligentní formy životy ve vzdálených galaxiích, oddělit inteligenci od hmotných schránek a „inteligentní extrát“ poslat na svoji planetu. Jediné, na co si za ta léta nezvykl, bylo ničení zbylých hmotných schránek. Přejel zrakem přes přístrojovou desku, zkontroloval monitory a opět upadl do galaktického polospánku. Vyrušilo ho až slabé pípnutí. Zpozorněl a pípání zesilovalo až k hranici, která indikovala přítomnost neznámé inteligence.

Konečně po dlouhé době nějaký úlovek. Zaměřil všechna čidla a detektory do směru signálu a připravil se na získání prvních kontrolních vzorků...

Ginger a Fred leželi ve stínu košatého stromu a odpočívali po vydatném obědě. Bylo jím spolu dobře. Fred se zamilovaně díval na Ginger a ani si nevšiml žlutých a červených indikačních světýlek pohybujících se po jejich tělech...

Max už měl vzorky na palubě a začal s jejich prozkoumáváním. Textovací boxy nastavil nejprve na nejnižší úroveň. Byl rád, že vzorky prošly poměrně snadno ve všech zkoumaných oblastech. Potřeboval už po delší době „něco“ domů poslat a tohle vypadalo docela slibně. Když vzorky prošly druhou i třetí úrovní, začal se Max připravovat na globální stažení inteligence ze všech schránek a následné zničení celé planety. Zase pocítil ten vnitřní smutek, že to bude muset udělat. Připadala mu ta modrá planetka docela hezká. Max zahnal své sentimentální myšlenky a vrátil se k testování vzorků. Na páté a šesté úrovni došlo k nečekanému zvratu. V závěru testu zkontroloval tabulky a musel konstatovat, že vzorky jsou na hranici použitelnosti na jeho domovské planetě. Max chvílyi přemítal. Má poslat alespoň něco, aby po delší době vykázal činnost, nebo se nechat unést sympatiemi k „modré“ planetě a nechat ji nedotčenou svému osudu.

Ještě chvíli přemítal, potom pomalu nastavil parametry přesunu do sousední galaxie a než se ponořil do galaktického spánku, ještě chvilku sledoval v zorném poli zmenšující se planetu...

Petr dojedl a podíval se na hodinky. Ještě má čas, polední pauza končí až za deset minut. Dal si ještě kávu a koutkem oka sledoval televizi v rohu jídelny. Zrovna končily zprávy. V Paříži pouliční nepokoje, v Jordánsku teroristické útoky... „Kde to žijeme?“ říkal si Petr. „To ty zvířata jsou inteligentnější než my...“

Znechuceně se zvedl a vracel se do zoo, do jeho práce. Prošel kolem medvědů a když se blížil ke svým opicím, připadalo mu, že tu něco nehraje. Byl tu nějaký podivný klid. Procházel kotce křížem krážem a nemohl uvěřit svým očím... Ginger a Fred beze stopy zmizeli...


Slohová práce školní

ZEMANOVÁ ANETA

2. A								14. ledna 2008

DĚJINY MÝCH ÚSPĚCHŮ, NEÚSPĚCHŮ A PŘEDSEVZETÍ

OSNOVA: I. ÚVOD
 II. STAŤ a) MOJE MINULOST
 b) SPORT
 c) PŘÁTELÉ
 d) ŠKOLA
 III. ZÁVĚR

Když shrnu můj dosavadní život, dám dohromady tři věci, které jsou pro mne důležité a společně se prolínají – sport, školu a přátelé s rodinou. Je těžké je od sebe oddělit a jejich důležitost se časem měnila a pořád mění.
Nejdříve, abyste pochopili, proč jsou pro mě tyto věci důležité, musím Vás seznámit s mojí situací na základní škole. Abych řekla pravdu, nebyla jsem moc oblíbená a neměla jsem kamarády. Mí jediní přátelé byli mí rodiče a má sestra. Upnula jsem se na ně a chtěla jsem, aby na mě byli pyšní. A tak jsem se zaměřila na školu. Měla jsem samé jedničky a když jsem dostala jen jedinou dvojku, začal se bořit celý svět. I když jsem se snažila, jak jsem chtěla, moje mamka mě za známky chválila jen velmi málo. Říkala: „Učíš se pro sebe, ne pro mě.“ Jediné, co jsem tím docílila, bylo, že mě ve třídě ještě více nesnášeli. Tak jsem svou píli a odhodlanost přesunula na sport a začala dělat atletiku. Spolužáci se smáli mé postavě a co si budeme říkat nebyla jsem zrovna štíhlá jako párátko. Začala jsem chodit na atletiku kvůli své postavě a sport se tím stal pro mě nejdůležitější. Dokonce si vzpomínám, co říkali mému trenérovi ostatní trenéři, když mě uviděli na závodech: „Proč se s ní trénuješ? Z ní stejně nikdy nic nebude.“ Pan Váňa jim odpověděl: „Nikdo neví, co bude za pár let.“ Jsem ráda, že to se mnou vydržel a nevzdal to. Ze začátku mi atletika nešla a nebavila mě, ale pak jsem si našla kamarády a začala jsem dřít. Což mělo za následek, že mě taťka chválil a to mi dodalo sebevědomí. Za pár let už jsem nebyla ta malá nešikovná tlusťoučká holčička, co nikdo neznal. Nikdo už nemohl říct, že ze mě nic nebude. Jasně, nikdy ze mě nebude mistryně světa, ale o to jsem nikdy neusilovala. Já chtěla jen zhubnout a najít přítele. To se mi zdařilo. Chodila jsem na atletiku samozřejmě kvůli atletice samotné, ale i kvůli mým přátelům, které jsem si našla.
Přátelé se pro mě stali důležitějšími, asi proto že jsem nikdy žádné neměla. Našla jsem si tři skvělé kamarády, s kterými mi stouplo sebevědomí a s kterými se přátelím dodnes. Je příjemné mít se na koho spolehnout a mít se s kým zasmát. Myslím, že jsou to největší štěstí, co mě v životě potkalo a jsou teď pro mne nejdůležitější. Je zvláštní, kam nás osud zavede a jaké s námi má záměry, protože kdybych byla ve třídě oblíbená, asi bych nikdy nezačala chodit na atletiku a také bych je nikdy nepoznala. Jak se říká, všechno zlé je k něčemu dobré.
Vždy pro mne byla důležitá škol. Někdy více, někdy méně. Bavilo mě se překonávat a asi jsem dobrými známkami čekala pozornost, která mi chyběla. Nejvíce jsem se snažila v 9. třídě, kdy se rozhodovalo o mé budoucnosti. Moje jistá volba bylo gymnázium už od malička, ale na jaké chci chodit, jsem zjistila, až když jsem potkala kamarádky z atletiky, které všechny chodily a ještě pořád chodí na GJVJ. Někdo si školu vybírá podle studijních možností, já si ji vybrala podle přátelů.
Byla jsem přijata a nelituji svého rozhodnutí. Jsem zde blíž svým nejlepším přítelkyním a našla jsem si ve třídě i nové přítele. I když se naše cesty jednou rozejdou, doufám, že se alespoň na křižovatce zase potkáme a budeme na sebe vzpomínat s radostí. Našla jsem konečně to jediné, co jsem v životě hledala – přátele. Myslím, že jsem konečně šťastná a spokojená. Není důležité, kolik budu mít v budoucnu titulů, ale jestli si svůj život užiji a budu mít kolem sebe lidi, kteří mě mají rádi a věří mi. A moje předsevzetí? Jsem spokojená a jediné, co si přeji je, aby mě to dosažené štěstí brzy neopustilo.


Elzerád Bouffier

Elzerád Bouffier byl pastíř, který byl velmi pracovitý. Snažil se mít vsude pořádek. Tento pastíř byl o sebe pečlivý. Jako člověk byl velmi dobrosrdečný. Žil na jednom kopci kde bydlel sáme se psem, moc toho nenamluvil. Kousek za bárakem sázel stromy, většina se mu jich chytla, kolem stovky. Každý večer vyráběl semínka, který chodil sázet na pustou louku. Za jeden večer vyrobil sto semínek a šel spát. Pastíř nevěděl nic o válce a nic se o ní nedozvěděl. Po válce byl oběven jeho les, díky tomu lesu se stal více známej. Jeho les byl chráněná oblast. Elzerád Bouffier zemřel v roce 1947. Žil si svůj život. Tohle byl popis Elzeráda Bouffiera<.>


Na lavičce ve školním parku seděli čtyři kluci, vybrali si až tu poslední úplně vzadu, aby je nikdo nechtěný nerušil. Bylo jim kolem osmnácti let, ale vypadali na víc. Mluvili jeden přes druhého, protože právě něco vymysleli a každý měl spoustu nápadů a připomínek, ale taky už neměli moc času – museli se vrátit zpátky do školy a jejich plán nesměl nikdo cizí odhalit.

„Uděláte to vy dva,“ řekl jeden z nich, vysoký špinavý blonďák, „vás nezná. Já to všechno naplánuju a seženu si nějaký převlek, aby mě nepoznala, protože budu muset řídit, když ani jeden nemáte řidičák.“ Ti dva, o kterých mluvil, byli bratři. Znali se s ním už od základní školy a byli pro každou špatnost. Měli rozhodně ze všech nejmíň zábran.

„Jo, Štěpáne, já s tím počítám a už se nemůžu dočkat,“ řekl jeden z nich, „aspoň si to vyskoušíme, kdybychom to někdy potřebovali“, rozesmál se.

„Hlavně mě nesmíte prozradit, ona by mě zabila.“, pohrozil Štěpán. „A co ty, že nic neříkáš? Bojíš se? Vždyť to nebude nic špatnýho, bude to sranda... Ale pořád ještě můžeš couvnout, když nikomu nic neřekneš.“. Čtvrtý kluk A. mlčel. Byl to tak trochu introvert, do jejich plánu se připletl víceméně náhodou, ale byl i zvědavý a nechtěl trhat partu. „Ne, to ne, jenom jsem se zamyslel. Jdu do toho s vámi“.

To Štěpána definitivně utvrdilo v tom, že jejich plán se uskuteční, měl nějaké pochybnosti, ale říkal si, že A. má jako jediný z nich cit pro to, kde jsou hranice. A proto řekl ostatním: „Zítra jdeme na to!“ Z jeho hlasu byl najednou cítit mnohem větší optimismus.

S. se vracela domů ze školy. Dneska mám narozeniny, dneska mi bude 19.. Rodiče mi popřáli už ráno, mají společnou firmu, takže odcházejí do práce až dlouho po mně. A dost se jim daří, aspoň to tak vypadá, když jsem dostala takových dárků! Je březen, ty nové lyže ještě užiju, pojedeme se Štěpánem na hory, už to plánujeme od Vánoc...

Cestou přemýšlela, co ještě budou dělat, ale také se čím dál častěji dívala na hodinky. Bylo tři čtvrtě na šest a v březnu se touto dobou už stmívá. Jenže kamarádi nikde, nezavolali, nestavili se, dokonce ani šŠtěpán..

Když přicházela k domu, byla už tma. Bydlela s rodiči v krásném novém domě na okraji města. Když ho kupovali, přáli si velkou rohovou zahradu a takovou měl jen ten úplně na konci řady. Mělo to bohužel nevýhodou v tom, že tam nedosáhlo světlo poslední pouliční lampy. S. ten kousek většinou dobíhala. Dnes ale neběžela, byla zamyšlená a nebyla tak ostražitá jako vždycky, když procházela tmou.

„Zastavíme támhle za tou lampou, až se setmí, bude tam tma,“, řekl potichu Štěpán. Všechno bylo připraveno do nejmenších detailů.

„Počkáme, až přijde a pak už je to na vás, kluci.“. Zatím se nic nedělo, tak si čekání krátili procházením svého plánu. Čím víc se šeřelo, tím byli všichni nervóznější, i když si namlouvali, že vlastně o nic nejde. Nakonec už nemluvili vůbec a čekali. Najednou uslyšeli kroky. „Pst, odteď už ani slovo a dělejte, co jsme si domluvili...“, zašeptal Štěpán. Za chvíli se objevila silueta dívky, na kterou čekali. Přišla blíž, ale auta si nevšimla, a i kdyby všimla, stejně by ho nepoznala. Když byla u dveří od svého domu, z auta vyběhli dva cizí kluci, chytili jí ruce, zacpali pusu a zatáhli do auta. Sedli si s ní dozadu a drželi ji, aby nekřičela. Ale S. byla tak vyděšená, že by stejně nekřičela. Prohlížela si své únosce – ty dva vedle sebe neznala a řidiče a spolujezdce nepoznala, měli na sobě kabáty s nasazenou kapucou, pod ní čepici, přes pusu šálu a na očích velké černé brýle. Auto směřovalo na druhý konec města, kde zastavilo před vysokým činžovním domem. Klíče od vstupních dveří měl spolujezdec, odemkl a pustili se po schodech nahoru, S. měla pořád po boku ty dva. „Jaký je to patro?“, zeptal se jeden z nich. Řidič ukázal na prstech číslo šest.

Byt, do kterého vešli, byl třípokojový. Dva pokoje byly u sebe, vedle nich kuchyň, pak dlouhá chodba a na jejím konci se nacházel třetí pokoj. S. byla vyděšená k smrti, nevěděla, co s ní zamýšlejí, ani proč ji unesli. Chtěla se zeptat, ale měla v krku knedlík, který jí v tom bránil. Řidič a spolujezdec odešli do kuchyně, únosci ji posadili do křesla a začali mluvit: „Unesli jsme tě, protože máš bohatý rodiče a my chceme peníze. Je to jednoduchý. Kolegové vedle jim teď volají a jestli to nevyjde, tak pro nás nemáš žádnou cenu“. S. se rozbrečela, prosila je, ať ji pustí a ujišťovala je, že rodiče za ni zaplatí cokoliv. Ale oni se jen usmáli, odvedli ji do zadního pokoje a odešli do kuchyně.

„Tak to se povedlo! Teď to jenom dokončit a v životě na to nezapomene!“, radoval se Štěpán a se všemi si pogratuloval.

„A co rodiče a ostatní, už jsou na cestě?“, zeptal se jeden z bratrů.

„Jo, volal jsem jim a už se moc těší<.>“

„My jí teď půjdem trochu postrašit“, řekli bratři a odešli. Štěpán s A. zatím začali všechno připravovat.

S. stála u okna a dívala se ven. Okno vedlo do zahrady. Už je úplná tma, může být tak sedm, osm hodin. Proč si vybrali zrovna mě? Mám hrozný strach, co bude dál, že ublíží mým rodičům nebo mně... Co když naši peníze nemají? Anebo, co, když se jim vůbec nedovolají? Co mám potom dělat? Musím být klidná... Pak se rozbrečela a svezla se na postel. Najednou slyšela za dveřmi kroky a šepot. Zaposlouchala se a za chvíli se ozvalo: „Tak, holčičko, asi to máš spočítaný. Vaši myslí, že je to nějakej vtípek.“. S. vyskočila, teď už brečela naplno a skoro hystericky, běžela ke dveřím a zoufale na ně bušila, prosila, slibovala. Zpoza dveří se ozvalo: „Nebreč, stejně už jsou teď oba asi mrtví..“. Hlasy za dveřmi ustaly a byl slyšet jen tlumený smích. S. byla zoufalá. Lehla si na postel a apaticky se dívala do stropu. Tohle se mi snad jen zdá, to nemůže být pravda. Teď už nic nemá cenu, jestli je to všechno tak.

V pokoji přes chodbu vrcholily přípravy. Chlebíčky, sušenky a ostatní občerstvení už byly na svém místě a čekalo se jen na hosty. Ti přijeli za chvilku. Otevřít dolů jim šel už odmaskovaný Štěpán: „Kdybyste ji viděli, ona si OPRAVDU myslí, že je to doopravdy! Povedlo se nám to, ta bude překvapená, až vás uvidí,“ rozesmál se. Cestou nahoru jim vylíčil průběh celého „únosu“ a oni se tomu usmívali.

„Tak už ji netrapte a pusťte ji ven“, řekla matka, která se těšila na její překvapený výraz. Všichni se shromáždili před jejími dveřmi a obřadně je otevřeli. V pokoji nikde nebyla. To se ale nedalo říct o zahradě pod otevřeným oknem.


Králík
Králíka, kterého popisuji se jmenuje Hany (Honey). Při pohledu na ni, vám může připomínat hnědý chlupatý míč. Je zvědavá, hyperaktivní, chytrá, hravá a vzteká se. Podle její velikosti a váhy patří do rasy zakrslého beránka.
Měří 51cm a váží 1,55kg. Záda jsou hnědá, na bříšku je bílá a uši má šedivé. Její srst je hebká. Má malé hnědé oči, šedivý čumák, malou bílou tlamu, krátké bílé fousky a dlouhé šedivé uši, které visí směrem dolů. Ocas má jako bambuli. Zadní packy jsou přizpůsobené na skákání a rychlý běh. Žije v kleci s králíkem mé sestry Ferdou. V kleci mají domek, záchod, misku s granulemi, kouli naplněnou senem, kostku na obrušování zubů, vodu v lahvi pro králíky a granule. Občas jim dávám také mrkev a tvrdý chleba.
Rád si s ní hraju a mazlím.


1.11.2006
Andrea Jandová, 2.C
1. písemná slohová práce
Zárodečný vývoj
(Výklad)

Osnova:
I. Úvod – obecné seznámení s tématem
II- 1) Blastogeneze
2) Organogeneze
3) Vývoj u člověka
III. Závěr – shrnutí tématu

Zárodečný vývoj, latinsky embryogeneze, je jedna z částí organogeneze. To je v překladu vývoj jedince, který začíná početím a trvá až do smrti. Embryogeneze je období od vzniku zygóty do narození nového živočicha. Zygótu představuje diploidní buňka, která vznikne splynutím dvou haploidních pohlavních buněk neboli gamet. Ty vznikají redukčním dělení (tak zvanou meiózou) v pohlavních orgánech. Embryogeneze se dále dělí na dva děje: rýhování vajíčka (blastogeneze) a vytváření orgánů a orgánových soustav (organogeneze).
Blastogeneze začíná rýhováním, což je řetězec čtyř po sobě jdoucích mitóz. Jde o to, že z jedné buňky se vytvoří dvě, čtyři, osm a pak šestnáct dalších (u člověka). Tyto jednotlivé buňky se nazývají blastomery. Blastomery jsou totipotentní, což znamená, že jsou schopné dát základ celému organismu. Práce s totipotentními buňkami se nazývá klonování a to je zákonem zakázané. Poté dojde k vytvoření moruly, která má u člověka třicetdva buněk. Tento útvar už vstupuje do dělohy (u člověka je to pátým dnem) a jeho buňky už nejsou totipotentní, ale protože prošly procesem ploriterace, tak jsou pluripotentní. To znamená, že už nejsou schopné dát základ celému organismu, ale začaly se specializovat. Po morule nastupuje blastula, uvnitř které se začne vytvářet dutina, která se nazývá blastocoel, tak zvaná prvotní tělní dutina. Okolo blastocoelu je ještě vytvořen blastoderm, ze kterého vznikne trofoblast a z něho později placenta. Z blastocoelu se vyvine embryblast, který dá základ vlastnímu embryu. Poslední fází blastogeneze je gastrula, kde se embryoblast dále diferencuje na několik zárodečných listů. Zárodečné listy jsou dva až tři. Nazývají je ektoderm (vnější zárodečný list), mezoderm (je mezi a může i nemusí být utvořen) a entoderm (vnitřní zárodečný list). Ektodermálního původu je například pokožka či nervová trubice. Dále mezodermálního původu jsou třeba svaly, srdce, kosti, pohlavní soustava a cévy. A nakonec endodermálního původu je trávicí soustava, žlázy a u člověka i plíce.
Všechny tyto děje se realizují pomocí zakódovaného dědičného programu. U člověka je zárodečný vývoj dokončen v devátem týdnu těhotenství.
Pro shrnutí, zárodečný vývoj se tedy skládá ze dvou po sobě jdoucích cyklů, blastogeneze a organogeneze. Na konci blastogeneze se vytvoří gastrula se zárodečnými listy ektoderm, mezoderm a entoderm. Mezoderm se ale nemusí utvořit u všech živočichů. Z těchto zárodečných listů se později vyvine celý organismus.


Stalo se...

osnova:

1) Proč to trvá?

2) Je lepší rozsvítit byť jen malou svíčku, než proklínat temnotu. (Confucius)

3) Je naše lhostejnost také Růženčinou sudičkou?

Celé lidstvo to přijímalo postupně. Nikdo to nekomentoval. Bylo to prostě součástí rozvoje té doby. Nyní se z toho vytvořil fenomenální, absolutní problém. Takový „ISSNES“, jak by řekl Brit či Američan. Staré čínské podsvětí netušilo, co způsobí rozšířením opiátů jako omamných látek po celé zemi. Jenže stalo se. A co se stalo nedá se odestát. V dnešní době už bojuje proti užívání těchto látek celé lidstvo. Celé národy. Jak se tedy stane, že dále umírají lidé? Můžeme stálé drogové závislosti různých skupin a sort lidí považovat za omezenost nebo dokonce lhostejnost? Jsou opravdu lidé lhostejní k tomu, co všechno jsou schopni takto zničit?

Můj názor je ten, že člověk nemůže tento problém vyřešit pouze proto, že jistá skupina je buď sociálně slabší, nebo se jim prostě chce brát drogy, otupovat city takzvanou „lajnou“, nebo rovnou do žíly. Jak už jsem se zmínila na úvodu, tohle trvá už od nepaměti, ale kde je ta správná bytost, aby tomu učinila přítrž, nebo aby udělala cokoli, jen změnila tento stav. Když se opřeme o dnešní reakce, nepodaří se nám spočítat na prstech kolik lidí na to už reagovalo. Je to ohrané téma, underground, „feťáci“, zločinost, nakažlivá onemocnění, ale přesto se k tomu stále vracíme. Je to jediné, co můžeme dělat, a dobře že to děláme. Myslím tím, že kdybychom se od toho odvrátili, tato bída nás zničí. Odtáhla by lidstvo do kouta Smíchova, například před výlohu Mc Donalds na Andělu. A tam by nás všecky pohltila, „schramstla“, udolala, jako to zvládla už mnohokrát. Vždyt projíždíme-li těmi končinami, nemůžeme si nevšimnout těch mnoha existencí, jenž posedávají na lavičkách, jen tak si broukají, nebo zas cosi hlučně hulákají na své souputníky.

Všichni však víme, že drogy nejsou rozšířené pouze kvůli lidské chtivosti po záhubě a konci. Je to totiž také věc, která hýbě obchodním světem. Vždyť komu se nikdy nestalo, že třeba na Můstku, při čekání na noční tramvaj neutržil menší šok: Vrazí do vás a přiškrceným hlasem s arabských akcentem zaskřehotá: „Hašiš“. Ty dvě „EŠ“ ještě zdůrazní. Mnoho lidí tahá obchod s drogami z finanční tísně. Někomu pomáhá k bohatství. Mnoho lidí však dovede k naprosté zkáze. Dokáže si takový „kšefťák“ představit, co se stane člověku, který si od něj zrovna koupil „matroš“ za deset tisíc? Uvědomí si, že je vlastně takovou Růženčinou sudičkou? A dojde mu, že do této pozice ho staví hlavně jeho černý prodej? Otázka, jenž se asi v podsvětí neobjeví a tou je lidské svědomí. Ale může být opravdu ještě lidské? Ale vždyť kdyby nebyla poptávka, není ani prodej, řekne si obchodník s deseti tisíci korun v ruce. A my ho odsoudíme. Ale sáhněme {si}<ni> i na vlastní srdce, nemůžeme proti tomu dělat víc?


K čemu mi ta škola je

Já školu považuji jako trest za něco co jsem neprovedl. Většina lidí říká, že dětství je nejkrásnější od období, jak to ale může být krásné období, když kvůli škole se musíme o volný čas učit nebo dělat domácí úkoly?

Mě osobně se ve škole moc nelíbí. Chodím sem jen proto, že mi ještě nebylo osum osmnáct let, ab abych Každý den všední den vstávám brzy ráno, jen proto, abych abych spal ve škole.

V hlavě mi stále vrtá myšlenka: Proč se musíme tak moc lišit od okolního světa? Proč jsme prostě nemohli zůstat opicema? Vždyť akorát ničíme svět ve kterém žijeme.

Zpět ke škole. M Na tuto školu jsem se přihlásil dobrovolně, ale myslím, že to byla jedna z největších chyb v mém životě<.>


Kontrolní slohová písemná práce
(odborný styl – popis)

Témata:
Odborný popis vybraného předmětu <žákem opraveno na „zvířete“>
statický,
dynamický,
staticko-dynamický.
Supernovy
Právo a jeho druhy
Goniometrický, algebraický tvar čísla
Extrémní skupiny
Parlament ČR
Syntax – vytváření grafu
souvětí,
věty.
Architektonicky zajímavá stavba v Praze
Vybrané téma a druh popisu: odborný popis – stegosaurus
Osnova:

Stegosaurus

 Stegosaurus, patřící mezi druhohorní ptakopánvé dinosaury, byl nejznámějším zástupcem druhu „Thyrcophora“. Byl velice mohutný, dorůstal do výšky až tří metrů. Celé tělo měl chráněno tvrdou kůží (krunýřem).
 Tento plaz měl vyvinuté pouze zadní zuby a byl býložravý. Stegosaurus byl kvadrupední dinosaurus (pohybující se po čtyřech končetinách). Kostěné pláty na hřbetě, charakteristické pro tohoto jedince, měly termoregulační funkci. Hlavní obranný mechanismus byl ocas s mohutnými ostny. Stegosaurus se vyvinul už v Juře, ale vrchol vývoje tohoto plazu nastal až v křídě.


SLOHOVÁ PRÁCE ŠKOLNÍ

Osnova: 1) Proč zrovna drogy?
 2) a) Co je to vlastně droga?
 b) Čokoláda
 c) Počátky závislosti
 d) Domácí krádeže
 e) Problémy ve škole
 3) Pochopení a podpora okolí

MILTNEROVÁ KRISTÝNA
2.A								14. ledna 2008

PROBLÉM, KTERÝ MNE ZAUJAL (VOLNÝ SLOHOVÝ ÚTVAR)
DROGY VE SPOLEČNOSTI

Proč jsem si vybrala právě toto téma? Drogy v naší společnosti byly, jsou a budou. Toto téma je proto stále aktuální.
Pod pojmem droga si mnoho lidí představí nějakou látku, která ovlivňuje jak mysl, tak chování. A v tom je právě ten problém. Drogou není jen např. pervitin. Každý z nás je takřka na něčem závislý. Někdo na ranní kávě, někdo na čokoládě, jiný na PC hrách… Ale každý se chová stejně, jakmile svou dávku dostane. Ten, kdo si zvykne na kávu, tedy na kofein, si bez ní nedokáže představit jediný den. Uvaří si ji ráno k snídani, v práci, někdy, když si zajde do kavárny s přáteli a pak také večer, to proto, aby měl pocit úlevy při každodenním shonu. Člověk, který si s chutí dá čokoládu je šťastný. Alespoň to tvrdí vědci. Po požití čokolády se v těle uvolňují endorfiny, látky vzbuzující pocit štěstí. Stresované osobě to samozřejmě pomáhá. Ovšem k pocitu štěstí stále zvyšuje svou dávku, právě jako narkoman.
Jak se z „normálního“ člověka vlastně stane narkoman? K drogám tíhnou především děti či mladiství. Domnívají se, že tím vyřeší nebo utečou od nějakého problému. Po požití se cítí uvolněnější, veselejší a vlastně téměř nic je netrápí. Např. mladistvý, který je z neúplné rodiny, je bit či týrán a často utíká z domova, hledá něco, čím by se mohl odreagovat. Nejčastěji to bývá alkohol, cigarety a marihuana. Jistě musí být někdo, kdo mu řekl, že drogy nejsou zrovna nic dobrého. A to je ono. Bude chtít vědět, proč mu tolikrát kdokoliv zakazoval stýkat se s narkomany či snad dokonce drogy užívat. Nakonec to dopadá tak, že dítě si nějakou cestu k droze stejně najde. Nejdřív jí to něco „lehčího“ a pak přijdou na řadu ty těžší. Stačí si párkrát vzít a už v tom, jak se říká, jede.
Doma ovšem často nepoznají, že mají doma narkomana. Povšimnou si možná toho, že jejich dítko chodí později domů, toulá se po nocích, má jiné kamarády a že se tu a tam doma něco zašantročí nebo ztratí? Tomu nedávají zvlášť velkou pozornost. Až, když se ztratí nějaká velká částka peněz, či nějaký majetek, začnou svého potomka pozorovat.
S užíváním drog jsou spojené i problémy ve škole, jako například rapidní zhoršení známek, neomluvené hodiny atd.
Každopádně, když se něco takového ----, mělo by se to hned začít řešit. Závislý člověk je často okolím odsuzován. Ovšem, když je na drogách závislé dítě, to má o něj každý strach. Člověk na drogách závislý, ať už je to dítě či dospělý, potřebuje pomoc a především podporu okolí. Musí vědět, že je tu někdo, kdo ho má rád.


Plívová, Gymnázium J. Seiferta

Název: Frankenstein

Autor(ka): Mary W. Shelleová
		s manželem P. B. Shelleem

Stručná charakteristika:

Román, kde autorka popisuje hororový příběh stvoření umělého člověka, se řadí k dílům sciencefiction, nepostrádá ovšem projev citů.
Vyrůstá z tradice prehistorického románu.
Velice mne zaujalo i to, že jak Frankensteina – stvořitele, tak i jeho “dílo“ nelze jednoznačně určit za oběť či viníka.
Je zde hodně přirovnání metafor, metonimie.
Náměty jsou především ze života Mary Shelleové, která je velice zarmoucená ze ztráty manžela. Dlouho po jeho smrti pečovala o jeho pozůstalost a psala komentáře ke sbírkám.
Kompozice je zde, nejasná, spíše změřuje ke kompozici chronologické.
Hlavní myšlenkou je dojít k pointě, která je v této knize naznačena – i netvor může mít srdce
Téma je soužití dvou úplně odlišných postav –
Frankenstain – 50 letý stařík
jeho dílo – mladý, přecitlivělí netvor.
I když jsem tuto knihu nepřečetla celou jasně z ní vyplívá, že city zde hrají velkou roli, co jsem již zmiňovala.


„Lidé už se převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami ani nechtějí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na život jiných.“ (M. Machovec)

Pokud bychom měli možnost nahlédnout do několika náhodně vybraných českých domácností, pravděpodobně by v žádné nechyběl přístroj zvaný televizor. Dokáže úžasné věci. Vy sedíte pohodlně doma v obýváku ve svém křesle, ale přitom se můžete zúčastnit bitvy v Iráku, užívat si hudební koncert nebo se převtělit do divoka fotbalového utkání na druhé straně Země. Je to velký vynález moderní doby.

Bohužel už když byla televize vynalezena, tedy v první polovině dvacátého století byla předurčena nebo spíše nastartovala obrovský kulturní kolos jménem show-byznys. Začalo to filmy, později se přidaly také zprávy. V této fázi byla televize „neškodná“. Jenže to už nestačilo, chtělo to vymyslet něco nového, aby se divák nenudil. Reklamy byly už v plném proudu a majitel kanálu musel zaujmout něčím výraznějším než ostatní. A tak tu máme po mnoha letech usilovného dumání reality show. Miminko narozené v devadesátých letech v Nizozemsku. Majitel tohoto nápadu zatím netuší, jak astronomické finanční částky mu jeho dítě vydělá. Dítě je to nesmírně šikovné, svou neotřelostí a oprsklostí zaujímá celý svět.

Začněme tedy reklamou. Platí to už odpradávna, že nic není zadarmo, a to také znamená, že majitelé televizních pr stanic nemohou vysílat pro divákovy smutné oči. Reklama je zákeřnější, než si lidé uvědomují. Nejlépe je to poznat u dětí, ty dávají myšlenky a emoce jasně najevo. Představme si malou holčičku v hračkářství při výběru panenky. Jedna může vypadat podobně jako Barbie, ale prostě není ta pravá od Mattela jako to říkali v televizní reklamě. Dospělí v údivu kroutí hlavou, ale ani nevědí, že se v obchodu podvědomě chovají stejně. Sáhnou raději po známém jogurtu z reklamy než po stejně kvalitním jogurtu bez reklamy. A tak to je s veškerým zbožím. Proč by jinak reklama stála tak obrovské peníze? Vždyť z těchto peněz prosperují dvě nejsledovanější televize u nás. Reklama je fenomén, což potvrzuje i někdejší aféra v amerických kinech. Během filmu na plátně okem nepostřehnutelně blikl obrázek popkornu, který však diváci zaznamenali jen v podvědomí a vetšina na něj dostala chuť a šla si ho hned koupit. Reklama je vůči člověku dost neférová zbraň, protože divák se porádně nemůže bránit. I kdybyste televizi odpojili, reklamě se nevyhnete. Ale proč byste to také dělali? Vždyť vám přece neškodí a sami rozhodujete o svém myšlení a konání.

Dalším neopomenutelným bodem mého zamyšlení je již zmiňovaná reality show. Tato show odkryla nepěknou vlastnost lidstva, a to voyerismus. Je to evidentní, na šmírování života cizích lidí je pořad zalozený a bez našich zvědavých očí by zanikl. Lidské plémě rádo sleduje utrpení, pláč, neštěstí a podobně, ale co je k udivení, má rádo i cizí štěstí, radost a cestu vzhůru. Chceme sledovat život někoho naprosto cíizího a ten svůj na chvíli vynechat. Díváme se na myšky v umělém bludišti a posíláme esemesky té, která si podle nás zaslouží pořádný kus sýra. Nedovedeme si představit, jak na soutěžíci působí ponorková nemoc, divíme se jim, smějeme se jim, ale pořád jen sedíme ve svém křesle v obývacím pokoji. Navenek se divíme, proč vybrali do soutěže samé pornoherce, modelky, bývalé narkomany, členy radikálních skupin, ale dobře víme, že je to z naší strany jen divadlo. A u divadla to také všechno vzniklo.

Televize je v mnoha ohledech užitečný vynález, ale ve m spoustě jiných dělá z lidstva to, čím je. A jemu to nevadí, baví ho to. Nakonec všechny emoce bude znát jen z televize.


5. prosince 2008
Aneta Krejčová
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Já v roce 2058

Osnova: 1) jak vypadám
2) bydlení na venkově
3) posezení u kávy

V roce 2058 mi je 67 let. Někdy mívám deprese z toho, že mám bílé vlasy, umělé zuby, vrásky a musím nosit brýle. V této době jsem už v důchodu a bydlím na venkově, kam jsem v mládí jezdívala každý víkend k babičce na chatu. Okolí je to velmi krásné a je tu čistý vzduch, proto zatím netrpím na žádné nemoci. Bydlím ve velkém domě, který je plný lásky, radosti a pohody. Žije zde se mnou můj manžel, za kterého jsem provdaná už třicet let. Jelikož už jsem starší dáma, tak jsem občas nervózní, naštvaná, ale většinou se všemi vycházím dobře a často nic neřeším. S manželem se hádám výjimečně. Mám už dvě dospělé dobře vychované děti, které žijí v Praze a mají své děti. Všichni ke mně vždy rádi jezdí na návštěvu, protože vědí, že jim uvařím výborný dort a další dobroty a také se mi mohou se vším svěřit, protože jim vždy ráda pomůžu, poradím a jejich tajemství nevyzradím.
V okolí, kde bydlím, mám hodně přátel a všichni mě to dobře znají, protože jsem asi nejvíc upovídaná dáma v celé vesnici. Každou neděli se scházím se svými sousedkami a místní kavárně a vyprávíme si příhody, které se nám během týdne udály.


1.11.2006
Kára Jakub, 2.C
1. písemná slohová práce
Historie lyžování
Referát

Osnova:
I. Úvod – Vznik 1. lyží
II. 1) Použití
2) Vynálezy a zlepšováky
3) poslední úpravy
III. Revoluce

Jako sport má lyžování krátkou historii, ale už dříve se použivaly lyže k dopravním účelům. Svědčí o tom nález ve středním Švédsku. Skalní kresba z Rodoy v Norsku zhotovená zhruba 2500 let př. n. l. nejstarší literární zmínka je ve Vergiloe Aeneide napsaný před 2000 roky. V roce 1521 bylo založeno království Gustavem, který začal používat lyže i v bitvách. Byly použity od 16. stol až do 18. stol, pak až v 1. světové válce.

Ve 40. letech 19 století probýhaly v Norsku lyžařské závody. Jak vojenské, tak i civilní. Také pomocí Švédských emigrantů se lyžování neodehrává jen na starém kontinentu, nýbrž i v Americe. Tam je používali hlavně při hledání zlata “zlaté horečce“.
Sondre Norheim z Norska vynalezl vázání, které mělo patu boty připevněnou vrbovým proutkem. Dnes je nazýván “Otec moderního lyžování“. Se svým přítelem zkoušeli na skandynávském poloostrově tzv. “telemárk“ nebo “kristianka“. Z dnešního pohledu to byla revoluce v lyžování. Pro rok 1870 se vstahuje návrt lyže s hranou a díky novému vynálezu se objevila nová disciplína na Olympiských hrách. Počátkem 20. století je nalezeno nové vázání tzv. “Kandatar“. Bylo to vázání s lankem.
Hjamar Hvan v roce 1939 vyrobyl bezpečnostní vázání, podobné dnešním. Vázání bylo složené z brzdiček a ze dvou držadel, která při nárazu pustila botu.

V 50. letech legendární Haward Haad přinaší do lyžařského sportu první komerční hliníkové lyže.

Boty s přeskou byly vynaleznuty po korejském příměří. Přesky se používají pro lepčí přenášení váhy lyřaže k lyži a také jsou pevnější.
Hned na to Skoll ukazuje světu leké hole z hliníku.
Roku 1960 se začínaj vyrábět i lehké lyže se skelného laminátu. Pak přichází na řadu grafitová skluznice.

Koncem 20. století přichází další revoluce a tím se stal styl lyžování a lyží carving.


Kontrolní slohová písemná práce
(odborný styl – popis)

Témata:
Odborný popis vybraného předmětu <žákem opraveno na „zvířete“>
statický,
dynamický,
staticko-dynamický.
Supernovy
Právo a jeho druhy
Goniometrický, algebraický tvar čísla
Extrémní skupiny
Parlament ČR
Syntax – vytváření grafu
souvětí,
věty.
Architektonicky zajímavá stavba v Praze
Vybrané téma a druh popisu: Extrémní skupiny, popis statický
Osnova:
Obecný úvod
Levice a její rozdělení
Pravice
Závěr

Extremistické skupiny

 Extremistické skupiny se začali rozvíjet po roce 1989 a jejich základní rozdělení je na levici a pravici.
 Do levice se řadí komunisté souhlasící s minulým rezimem (Komunistický svaz mládeže), komunisté odsuzující minulý režim, anarchisté (např. ČSAF) a popřípadě i militantní antifašisté (AFA).
 Přestože každá z těchto skupin zaujíma trochu jiný názor, některé myšlenky mají společné, a to například důraz na kolektiv a rovnost obyvatel.
 Typický znak pro všechny levicové extremisty je rudá barva.
Extrémní pravice je spojena s neonacismem, rasismem, antisemitismem a xenofobií. Jedno z hlavních sdružení extrémní pravice je Národní odpor. Jeho členové, ale i další přívrženci extrémní pravice, dávají důraz na sílu jednotlivce a pevný řád.
 Přestože se názvy levice a pravice výrazně liší, jedno mají společné, chtějí změnit demokratický režim na jiný.


Petr Zvelebil I. C
23. února

2. Slohová práce
TÉMA - Soused
(Charakteristika)

Osnova: 1) Úvod
2) Vnější charakteristika
3) Vnitřní charakteristika
4) Závěr

Můj soused, hoch, který pro mě hodně znamená je pro mě zároveň i přítelem. Muž, který udělal hodně pro sebe, pro svou rodinu, ale hlavně pro lidi, které poznal.
Nyní vyhlíží jako statný muž, ale není mu více, než-li mně. Mně, před jedenácti měsíci odbilo patnáct let. Jemu patnáct bylo před pěti měsíci. Duchem pořád dítě s vizáží dvacetipěti letého chlapa. Vlasy černé, jeden vedle druhého a přesto to vypadá, jakoby mu měly každou chvíli zmizet. Výška není rozhodující, vždy to byl malý klučina, ale dorostl do výšky stoosmdesáti centimetrů, alespoň to o sobě říká. Hnědé oči dotváří jeho přísný pohled a jeho postavu, jakou by mu mohl závidět snad i Sylvestr Stallone. Pro fyzyčku dělá mnoho, chodí do posilovny každý druhý den a jezdí na kole, a to i v zimě. Brýle nenosí a čočky myslím také ne.
Poznali jsme se před půl rokem, tehdy byl o hlavu menší, tedy skoro, ale nyní jsem menší já. Vždy byl mlčenlivý, což mu zůstalo dodnes. Holkám to snad ani nevadí a nám také ne, takže vlastně není co řešit. Při setkání jsme prohodili pár slov, což byl zázrak při jeho rozpačitém vyjadřování, ale nějak extra normální se mi tedy nezdál, ale „podle sebe soudím tebe“, že?! Myslím, že já se mu taky nezdál úplně O.K..
Po čase jsem ho začal vídat častěji, pořád na stejném místě, nevím jestli to byla nějaká úchylka, nebo jestli si to místo spojoval s nějakou událostí, hlavně že bylo o čem povídat. To opravdu bylo, protože jsme měli záliby ve stejných věcech. Povídali jsme si o počítačích, to bylo časté téma, povídali jsme si o počítačových hrách, což bylo téma ještě častější, povídali jsme si také o holkách, což bylo téma nejčastější a nejlepší, docela mě překvapilo kolik jich potkal a kolik toho o nich ví, s jeho výřečností. Ale téma, které já neměl rád, byla škola. Příšerná úmorná škola. V těch chvílích mi připadal jako šprt, ale to on nebyl, aspoň doufám. Zajímaly ho předměty, o kterých já neměl ani tušení. Němčina byla jeho častým tématem. Vysoká inteligence a důvtip, tím je on obdařen. Učí se dobře, ale i přiměřeně, aby měl čas na zábavu. Věc, která mě zaujala byla ta, že u něj neexistuje slovo „neúspěch“ a pokud ano, tak při neúspěchu jiných je podpoří a svůj vlastní si nepřizná a jde dál. Nevím jestli je to výhoda nebo nevýhoda. Je to typ, který chce za každou cenu vyhrát. Ještě přidat špetku vznětlivosti a určitě bychom spolu nemluvili, ale je to jeden z mála lidí, o kterém vím, že ji dokáže ovládnout. Nedělá jen hodně pro školu, ale i pro rodinu. Nevím jak vypadá jeho otec ani jak jeho matka, ale jedno vím jistě, je příšerně pořádný. Je to Pedant a detailista v jednom, což je příšerná kombinace. Pro lidi, které poznal, a že stále poznává nové, se dokáže obětovat. Výřečný opravdu není, ale všechny obdaruje odborným výkladem. Sprostě někdy sice mluví, ale toho si nikdo nevšimne. Jeho vlastnosti, fyzické i mozek bych chtěl mít.


Eva Nejedlá
I. C
23. února 2004

2. slohová práce
Moje přítelkyně
Charakteristika

Osnova:
1) a) jak jsme se spolu seznámili
b) její hlavní poznávací znaky
2) a) vnější charakteristika - drobnosti
3) a) místo, kde žije
b) její úspěchy
4) a) vnitřní charakteristika (klady i zápory)
5) a) co nás spojuje

Už ani přesně nevím, jak jsme se spolu seznámili. Myslím tím s mojí sedmnáctiletou kamarádkou Terezou. Vzpomínám si jen, že jednoho dne se objevila ve dveřích na gymnastice, kam jsem chodila, dívka vyšší štíhlé postavy sportovního typu – na první pohled velmi sympatická.
To již znázorňuje i to, jak vždy chodí upravená a elegantně oblečená. Tmavé vlasy nosí většinou sepnuté do gumičky. Zvlášť výrazné jsou na jejím protáhlém obličeji její modré oči. Často však zvýrazněné tužkou či stíny.
Než se Terezka přestěhovala do Prahy, narodila se v Plzni, kde také celou dobu kromě posledních pěti let žila. Jak jsem se již zmínila – cvičení je jejím největším koníčkem. Postupně se vypracovala na jednu z nejlepších gymnastek v České republice. Dneska již vyhrává jen první ceny. Ne! To zase přeháním, ale vytrvalost a neuvěřitelná pevná vůle při tréninku se u ní dá pouze obdivovat.
Líbí se mi na ní také to, že je velmi kamarádská. Na každého se totiž usmívá a každého si získá. Člověk by řekl, že snad ani žádné problémy nemá, protože je dovede taktně a rychle s klidem vyřešit. A nedělá si s ničím těžkou hlavu. Narozdíl ode mne je velmi optimistická. Někdy se jí divím, že vidí všechno do budoucna tak světle. Mezi její dobré vlastnosti můžeme zařadit i to, že je velmi pracovitá a „hrozně“ pořádná. Mohlo by se snad i říct, že je takřka naprosto bezchybná. Ale pozor! Nebyla by asi ani člověk, kdybychom u ní nenašli i nějaké ty negativní vlastnosti. Někdy je až přehnaně upovídaná a také puňtičkářská. To dovede člověka občas pěkně „vytočit“. Zvlášť když začne mluvit o holkách ze školy a začne je, ale v dobrém slova smyslu, kritizovat. S tím se spojuje i její hlučnost. No a také velmi brzy vstává – tohle je další vlastnost, kterou u ní nemůžu úplně pochopit. Člověk by si rád přispal, ale.......
Co nás ale spojuje, je i láska k divadlu. Zažíváme spolu hezké chvíle hlavně při činoherních představeních. Ta milujeme, i přesto, že každé se líbí jiný žánr. Málokdo by řekl, že ji spíše zaujmou tragédie. I tak si ale máme spolu pak dlouho o čem povídat.


Můj obývák

Pro popis jsem si vybral náš obývací pokoj, protože je nejhezčí.

Na našem obýváku je nejnápadnější gauč, který je celý modrý. Vedle gauče stojí dvě křesla a umělá kytka, která je až ke stropu. Před gaučem je dřevěný stůl stojící na modrém koberci. Naproti stolu je televize, která stojí na dřevěné komodě. Na zdi visí obrázky a květiny. Celý pokoj je vymalován do oranžova. Z pokoje se jde do kuchyně a do chodby. Všude na zemi je dřevěná podlaha.

Náš obývák je velmi prostorný a útulný. Rád v něm trávím volný čas s rodiči.


Olympijské hry v zimě 2006

Celý sportovní svět se těšil čtyři roky na vrchol roku 2006, na olympijské hry v Turíně. Před zahájením her panovaly trochu obavy z toho, jestli italští pořadatelé zvládnou vše včas připravit. Nakonec vše dopadlo dobře, i když si během her někteří sportovci ztěžovali, že to v okolí olympijské vesnice vypadá jako na staveništi, ale zase si pochvalovali připravenost sjezdovek, běžeckých tratí a jiných sportovišť. Zajímavý byl také přístulp k dopingu, v Itálii je totiž doping trestný čin, takže si možná sportovci dávali větší pozor.

Olympijské hry byly zahájeny v pátek 10. února, závodit se začínalo o den později. Naše výprava odjížděla na hry s velkými ambicemi. V novinách se rozebíraly šance sportovců, ale nutno přiznat, že prognózy byly trochu nadsazené. To se proje ukázalo hned při prvním startu našeho olympionika. Boulařka Sudová skončila do krásného desátého místa, ale asi se čekalo trochu víc.

Olympiáda se hodně povedla Němcům, když vyhrál německý sportovec úvodní severskou kombinaci, nikdo netušil, že položil základ pro obrovskou německou zlatou sklizeň.

Český národ s očekáváním čekal na začátek hokejového turnaje. Výkony v základní skupině nám však moc radost neudělali a tak jsme mohli být rádi, že se nám povedlo klíčové čtvrfinále se Slovenskem. Pak ještě dokázali hokejisté zabojovat v utkání s Ruskem o třetí místo, i po hrůzostrašně vypadajícím semifinále se Švédy. Hokejisté tedy získali bronz a dá se říct, že vytěžili z minima maximum.

Ve skvělé formě přijela do Turína Kateřina Neumannová. Ještě neměla zlato z olympiády a jelikož se dala slyšet, že italská olympiáda je pro ní poslední, celá veřejnost Neumannové zlato určitě přála. Velkou naději měla už při svém prvním startu ve skiathlonu, ovšem ještě rychlejší než ona byla Estonka Šmigunová. Když se zlato nepodařilo získat ani ve druhém závodě, nikdo už Katce před závěrečnou třicítkou nedával mnoho šancí. Ona však dokázala nemožné, poradila si s lehkou vyirózou tak jako se všemi soupeřkami a ztrhujícím závěrem dokázala závod vyhrát. Získala tak první svojí zlatou medailyi z olympiády a jedinou zlatou pro Českou republiku na hrách v Turíně.

Je až s podivem, že tak malá země jako je Česká republika, dokázala nasadit své sportovce do všech disciplín kromě dvou o to curlinku a skeletonu, což je jízda na saních hlavou dolů. Je docela možné, že na příští olympiádě budeme mít zastoupení ve všech odvětvích.

Z české ztrany nebudou patřit hry k těm nejlepším, ale ani k nejhorším. Získali jsme čtyři medaile – zlato, dvě stříbra (o to druhé se postaral běžec na lyžích Lukáš Bauer) a jeden bronz. Kousek od medaile byla ale i rychlobruslařka Sáblíková, což by bolo opravdu úžasné, protože u nás není ani jedna rychlobruslařská dráha s vyjímkou té přírodní ve vesničce Svratka. Musíme ale také přiznat, že řada českých sportovců zůstala za očekáváním, jako třeba skokan Jakub Janda, sjezdařka Šárka Záhrobská nebo akrobat Aleš Valenta.

Olympiáda v Itálii byla určitě nevšedním sportovním zážitkem pro fanoušky i nezávislé pozorovatele. Olympiáda splnila svůj účel, stala se na čtrnáct dní náplní většiny lidí na celé planetě. Naše výprava nezklamala a s napětím se můžeme těšit na olympiádu ve Vancouveru v roce 2010.


23. 3. 2006
Adam Muška, 2.C
2. písemná práce
Na vrcholu
(Subjektivně zabarvený popis)

Trvalo to dlouho, ale nakonec jsem tu. Jen, co se z té nádherné zasněžené hory rozhlédnu, zaplaví mne nádherný blažený pocit. Vše mám jako na dlani. Slyším překrásné šumění větru zpomalujícího se o skály a vysoké stromy, jako kdybych se vrátil do předškolního věku, když jsem byl vychováván babičkou na chalupě. Jen se trochu nahlédnu dolů a vidím čiré jezírko, v němž plavou malinké ledové kry. Zpod hladiny zahlédnu ryby, které sebou mrskají jak o život. Sráz, který se přede mnou poodhalil mou zvědavostí, vypadá smrtelně nebezpečně. Jsou na něm vidět vystouplé skalní kameny zašpičatělé jako hroty šípů. Dále si na něm mohu všimnout zapíchnutých skob, což svědčí o předešlé návštěvě horolezců. Každou chvíli zaslechnu nějaký pád kamene dolů. Vždy, když dopadne do jezírka, uslyším jen takové to plesknutí, což mi připomíná zvuk pohlavku od maminky. Zadek už mám poměrně vlhký do sněhu, a proto si přesedám na placatý kámen kousek ode mě. Tím se mi otevře další neprozkoumaná krajina. Zahlédnu lanovku vozící lyžaře na protilehlou horu. Jsou tam nádherně upravované tratě, od kterých se odráží dopadající slunce jak od třpytek. Pokaždé, co po nich projede lyžař, zpozoruji pěkné ladné pohyby, díky nimž se zvíří nedávno napadaný prašánek. Lanovka vypadá na čtyř sedačkovou, jenomže na ní většinou nasedají vždy jen dva lyžaři. Na té hoře, teda spíš kopci, uvidím i malé množství smrků. Většina už byla předtím vykácela správci sjezdovek. Hned vedle lyžařského kopce stojí pěkná dřevěná chata. Nejspíš chata pro hosty. Má rudou střechu jak sparťanský dres a je postavená do dvou pater. Každých pět minut z ní někdo vyjde. Buď se jde ven koulovat, anebo si natáhne na sníh ručník či lehátko a začne se slunit. Do oka mě trkla vycházející „macatá“ slečna, vypadala dosti tlustě. Nebyl to hezký pohled. Ulehla na lehátko a začala se slunit. Podívám se ještě více napravo a zahlédnu příjezdovou cestu k chatě a lanovce. Silnice je asi tak z poloviny sluníčkem roztátá. Začíná po ní přijíždět velké množství automobilů, to svědčí o začínajícím nedělním odpoledni.
Tu mě vyleká kamzík běžící těsně okolo mě, úplně mě ignoroval. Vypadal jako sněhulák, nejspíš zapadl někde do závěje. Byl to jen mžik sekundy, nestihl jsem si ho tolik prohlédnout. Otočím se zpět k té nádherné panorámě, kde mě zaskočí ošklivý pohled na lyžaře. Spadl tak ošklivě, že letěl skoro deset sekund ve vzduchu, pak dopadl mimo trať. Kouknu se na začátek lanovky, odkud se připravuje červená rolba se znakem horské služby pro něj vyjet. Rolba má pásy zabarvené jak černý uhel. Když vyjíždí nahoru, tak se za ní utváří takový sněhový ocas. Sníh stříká od pásů daleko za sebe. Nejspíš to vše dopadne dobře. Stoupnu si a otočím se okolo své osy. V dálce vidím desítky řad pohoří a většina z těch hor má sněhovou čepičku, jen některým vyčuhují do špičky skalní výběžky. Slunce vše ozařuje a okolí na mě působí božským dojmem.


Z. Minarová 1. C
23. února

2. Slohová práce
Můj přítel
(Charakteristika)

Osnova:
1.Úvod – Déšť
2. Stať – a) Charakteristika neznámé osoby
b) Jeho příběh
3) Závěr – Je úžasný

Každý večer chodím na procházku se psem. Ten den zrovna pršelo, a já pospíchala domů. Když jsem se vracela, celá promočená, před naším vchodem stála postava - nějaký člověk.
Když jsem přistoupila blíže, uviděla jsem, že ta osoba má velmi starý kabát, roztrhané kalhoty a místo bot pantofle. V tu chvíli jsem nemohla uvěřit svým očím, poznala jsem ho, byl to on – můj nejlepší kamarád, který je 2 roky pohřešovaný.
Obličej měl celý rudý a po tváři mu pomalu stékaly kapičky deště. A pak s velkou radostí jako by uskočili na ten starý kabát, který měl tak rád. Z očí mu, ale nezmizel ten upřímný a mírumilovný pohled. Co mě, však zaujalo nejvíc byl ten prázdný výraz ve tváři, nikdy jsem ho neviděla tak zoufalého. Vlasy jako uhel měl rozcuchané, a zasahovali mu až do obličeje.
Bylo mi ani 5 let když jsem ho uviděla poprvé, tenkrát to byl ještě malý chlapec, který netušil jaký je život a co nám chystá. Od malička jsme byli nerozlučná dvojka, ale pak se něco stalo. Začalo to jeho oslavou 18. narozenin. Jako pořadatelka této akce jsem se snažila, aby bylo všechno dokonalé.
Protože neměl taťku ani sourozence, tak jsem na oslavu, pozvala všechny jeho i moje přátele. Zasáhla ho však nemilá událost, jeho maminka měla autonehodu a na místě zranění podlehla. V ten den jako by se z něho vytratila všechna, ta sláva a touha po dobrodružství.
Od té doby to s ním šlo pěkně z kopce. Začal propadat ve škole a jednoho dne jako by se po něm slehla zem.
A teď tady stojí přede mnou a klepe se zimou. Tato úžasná bytost, která mi svým důvtipem vždy zvedla náladu, teď stojí a svými růžovými rty mě prosí o pomoc. Několik vteřin jsem stála jako opařená, pak jsem ho s radostí objala a po dlouhém vyprávění ho pozvala domů.
Teď už je to dávno. Žije o patro níž a už je zase takový jak býval. Krásný dokonalý kluk, s velkým šarmem a gentlemanským chováním. Jeho poměnkově modré oči, už zase na vše pohlížejí s láskou a porozuměním. Jeho postava je jako vystřižená z komixu. Ze svých růžových rtů, jsou slyšet jen líbezná slovíčka. Jeho ruce jako byli kouzelné a všechno čeho se dotknou, jako by oživlo, a dostalo radost do života. Je velmi pečliví a ctižádostiví. Letos dokončuje studium na vyšší odborné škole. Myslím si, že je obdivuhodné, že i přesto co si prožil, je stále milý a usměvavý „pán“.


Tak tady žiji

Osnova: 1. Úvod

2. Stať: a) Černá Vež

b) Poklad z Černé věže

c) Suché Vrbné

3. Závěr

České Budějovice. To je to město. Město, ve kterém jsme se narodila, kde již 16 let žiji a kam se moji rodiče s mojí tehdy 5-ti letou sestrou v roce 1988 přestěhovali z nedaleké {město}<priv>. Nastěhovali se do 4-pokojového bytu na okraji města, do čtvrti {obec}<priv>, kde jsme zůstali dodneška.

Toto krajské město přiláká ročně tisíce turistů. Já se nedivím, České Budějovice jsou opravdu krásné. Když přijíždítěe do Budějovic, již z dálky vidíte dominantu tohoto města – Černou věž. Každoročně tato památka přiláká jak člověka, který je v Českých Budějovicích poprvé, ale také nejeden Budějovičan nepohrdne podívat se jednou za čas na město „zhora“. Když zdoláte 225 schodů, které Černá věž má, naskytne se nám opravdu nádherná vyhlídka. Máme na dlani takřka celé České Budějovice.

Jako první náš pohled asi přiláká náměstí. Náměstí Přemysla Otakara II. je opravdu skvostné. Když se podíváme ještě dál za náměstí, sklouzne náš pohled na budovu Jihočeského divadla. Divadlo mám moc ráda. A jihočeská činohra je podle mého názoru velice dobrá. Zajít si do divadla je podle mě velmi relaxační, zábavné a v neposlední řadě je divadlo přirozené, často plné očekávaných i neočekávaných zvratů a není umělé jako třeba film v kině. Hned vedle Jihočeského divadla teče řeka Malše, která se o pár desítek metrů dál vlévá do nejdelší řeky České republiky, Vltavy. Vltava a celkově téměř všechny větší jihočeské řeky pro mně hodně znamenají. Od svých 8 let chodím do vodácko-turistického oddílu, kde splouvání řek bylo téměř na „denním“ pořádku. Každoročně jezdíme v květnu i v červnu o víkendech na Vltavu a naše snažení v těchto měsících korunuje 14-ti denní plavba po nějaké řece dál od Českých Budějovic. Lužnice, Sázava, Otava... To jsou pojmy, které ve mně vyvolají spoustu vzpomínek. Když koukneme malinko doprava, vidíme místní plovárnu. Toto místo snad navštívil každý obyvatel Českých Budějovic. Já jsem byla na plovárně poprvé v 1. třídě, když jsem se jako malá učila plavat. Kladný vztah k vodě ve mně zůstal zakořeněný dodnes. Když dojdeme na druhou stranu Černé věže a pozorně se zahledíme, vidíme žlutou rohovou budovu {název školy}<co>. Budovu, která celkem radikálně změnila můj dosavadní život. Na půdě tohoto gymnázia jsem poznala novou partu lidí, s kterými, nebo doufám, že alespoň s většinou, prožiji následující 3 roky.

A podívám-li se ještě více doprava, můj pohled spočine na čtvrti {obec}<priv>. Části města, kde jsem chodila do školy, zlobila, chodila s kamarády ven a celkově vyrůstala. Vidím starou budovu základní školy. Za 9 let na této škole jsem si vytvořila s pár lidmi přátelství, které doufám, že vydrží dlouho. {obec}<priv> je v podstatě skoro vesnice. Samozřejmě ne doslova, ale jisté znaky tu jsou. Každý se tu zná s každým a nejspíš proto mám svou rodnou „vísku“ tak ráda.

Když takhle stojím na vrcholu Černé věže a koukám po krásách Českých Budějovic, vzpomínám na mé krásné dětství a všechno s tím spojené. Musím říct, že tyto vzpomínky ve mně vyvolaly téměř nostalgickou náladu. Po cestě dolů ze schodů musím uznat, že jsem ráda, že zrovna tady žiji...


Slohová práce školní

Vladimír Sova 12. ledna 2006
2. C
Probouzím se, je neděle ráno
Poslední dobou začínám mít pocit, že všechna rána jsou stejná, nezáživná, především ty víkendová. Ničím nevybočují od stereotypu všedních dní. V dřívějších dobách po školním týdnu jsem se vždycky těšil na víkend, až se vyspím a celý den nebudu nic dělat a jen tak odpočívat.
Někdy u mě vypadá nedělní ráno asi takhle: Probouzím se, snažím si vzpomenout kde jsem, kde ležím a proč mě tak šíleně bolí hlava. Bloudím po bytě a pokouším se rozpomenout co jsem dělal předešlý večer a jestli mi to za to stálo. Už vím, že to co jsem si naplánovat na dnešní den, budu muset opět odložit a raději se budu dávat dohromady, abych si nepokazil start do nového týdne, který nebude ničí ojedinělý než ten předešlý. Na mobilu mám pět nepřijatých hovorů a začínám tušit jestli zase nebyl nějaký průšvih. Na stole mi leží papírek s úkoly co mám udělat. Beru do ruky nákupní tašku a odcházím. Po chvilce mi dojde, že už je vlastně pokročilé odpoledne, takže pravděpodobně bude zavřeno. Vracím se opět nahoru, raději si zavolám výtah, protože po schodech si ještě pořád netroufám. S úlevou zabouchnu dveře a jdu vyhledat něco k jídlu, nejlépe kyselé okurky. Doma jsem sám, protože jsem zase zaspal odjezd k příbuzným. Po nějaké době usodím, že asi nejlepší bude si jít opět lehnout. Tím nic nezkazím. Takováhle nedělní rána jsou opravdu nepříjemná, jak pro mne, tak i pro okolí. Vánoční svátky mi opravdu daly zabrat co se týče financí. Proto jsem se rozhodl, že aspoň dočasně budu chodit i v neděli na brigádu. Těch pár hodin spánku mohu klidně obětovat. Musím vstávat v půl páté ráno, ještě před východem slunce. Takováhle rána upřímě nenávidím. Jestli znáte ten pocit, když člověk je v takovém rozpoložení, napůl vzhůru a napůl ještě ve snění. Okolní svět se zdá tmavý, všude je ticho a já nevím co bych dal za to, kdybych mohl ještě spát.
S úderem šesté hodiny nastupuji do výrobního procesu. Osm hodin budu sedět na místě a montovat karburátory, nepřemýšlím, nevnímám okolní svět. Často ani lidi kolem sebe. Ze všech stran poslouchám supění strojů, údery hydraulických lisů, které se prolínají s hlasy lidskými. Zrovna mám štěstí, když sedím vedle staré paní, která mi osm hodin vypráví o problémech se se svými sousedy nebo o tom jak po celých Budějovicích scháněla nejlevnější máslo. Já jen spokojeně přikyvuji hlavou a usmívám se, že mě to velice zajímá.
Ale abych pravdu řekl, něco se říkat musí, protože takováhle rána se podle mě jinak přežít nedají. Ani se nenaděju a už je konec směny, jdu domů a přemýšlím o dalším týdnu. Co se mi vydaří a co zase nevyjde.
Osnova:
Úvod
Stať a)
 b)
 c)
3) Závěr

Osnova : I.Úvod
 II. Stať: a) nejezdící MHD
 b) zlomené nohy
 III. Závěr
<vynechaný řádek>
 Téma: Kalamita
<vynechaný řádek>


OH Turín 06

Před několika týdny skončily zimní olympijské hry v severoitalském městě Turíně. S odstupem času se bude určitě bilancovat kladněji z hlediska sportovních výkonů, než z hlediska organizace. Olympiáda opět poukázala na problémovost sportů, ve kterých se používá subjektivní hodnocení k posouzení výkonnosti jednotlivých sportovců. To se samozřejmě nejvíce projevilo<in> ve sportech, jako je jízda v boulích, akrobatické skoky na lyžích apod. Oproti posledním zimním hrám v Salt Lake City se určitě podařilo zatlačit do pozadí problém se jménem doping. Až na skandál ruské biatlonistky Pylevové a podezření rakouského běžeckého týmu, které se nenaplnilo, nebyl žádný vysoce umístěný sportovec přistižen, že používal zakázané látky.

Po stránce organizace měla olympiáda mnoho vad na kráse. Většina sportovišť byla dostavěna až těsně před hrami a v prvních dnech se z nich ještě doslova sundávaly žebříky a stavební materiál. Pořadatelé nezvládli v mnoha případech ceremoniál udílení medailí, který vypadal nedůstojně. Rovněž zpracování výsledků na internetu bylo velmi žalostné a televizní komentátoři na to často poukazovali.

Nyní se dostáváme k výkonům pracovníků redakce sportu ČT, kteří nám sportovní klání zprostředkovávali. Nechci nikoho osobně obviňovat, pouze řeknu to, že osvědčená jména jako Jaromír Bosák a jiní, opět potvrdila svůj nadhled a znalosti. Ovšem spoustu sportů jsem pozoroval na zahraničních kanálech.

Nakonec se zákonitě musím dostat k výkonům čelských sportovců. Všeobecně lze konstatovat, že nijak nezklamali. Původně se možná čekal o něco větší příděl medailí, ale na rovinu je potřeba říci, že nescházelo mnoho k tomu, aby bylo medailí ještě méně. Začněme u hokejistů. Kdo před začátkem turnaje nebral nic jiného než zlato, měl na celou věc poněkud zkreslený názor, jelikož na hrách startovalo hned 7 týmů, které měly potenciál celý turnaj vyhrát. Vzhledem ke zranění několika klíčových hráčů bylo velmi těžké najít například ideální přesilovkovou formaci. Podle mě bychom přes jiného soupeře, než přes Slováky ve čtvrtfinále nepřešli. Naštěstí zafungoval tradiční komplex a slovenské družstvo hrálo o třídu hůře, než celý turnaj. Rozhodně nejlepsí výkon podali nasi hráči v souboji o bronz proti Rusku. Jakub Janda byl zřejmě největší české zklamání na hrách. Bohužel psychicky neunesl tlak medií a rozepře v realizačním týmu. To se mu ve sportu, který je tak moc založen na psychice, stalo osudné. Zde bych viděl tradiční problém českých funkcionáří, kteří nedokáží připustit, že někdo dělá práce lépe než oni. Naši zástupci v bílé stopě zařídili největší porci medailí a zejména u Kateřiny Neumannové se dá říci, že je to zasloužená odměna za celoživotní dřinu. Velmi důrazně by se mělo poukázat na oslnivé 4. místo Martiny Sáblíkové v rychlobruslařském závodě na 5km. Vzhledem k jejímu věku a špatným tréninkovým podmínkám, je to velká perspektiva do budoucna. Aleš Valenta s Nikolou Sudovou doplatili na již zmiňovaný problém se subjektivním hodnocením.

Po skončení olympiády se opět začalo nahlas diskutovat o tom, zda je ještě olympiáda o olympijském duchu a hodnotách bratrství, nebo zda je už příliš ovlivněna sponzory a marketingem. Z mého pohledu je odpověď na tuto otázku zcela jasná. V dnešní době si prostě musíme zvykat na to, že bez sponzorů se nedá zařídit téměř nic. Sport a sportovci na to přišli už dávno a jednou na to budou muset přijít i zarytí zastánci „čistoty“ olympijských her.