Ondřej Hrýzek, 2. G
15. 10. 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Polovina Čechů dýchá rakovinu>

Opravdu jen polovina?
Nejprve bych poupravil název článku na Téměř všichni Češi dýchají rakovinu, protože i v oblastech kde mají relativně čistý vzduch si do sebe necelá polovina z nich vpraví dobrovolně dávku škodlivých a rakovinotvorných látek v podobě kouře z cigaret. To znamená, že téměř 75% obyvatel dýchá rakovinotvorné ovzduší. To nemluvím o lidech, kteří jsou nazýváni takzvanými pasivními kuřáky. Ti jsou nuceni dýchat kouř z cigaret nedobrovolně. Například v restauracích, stadionech, zastávkách, kde se sice kouřit nesmí, ale stoupne-li si deset centimetrů za konec zastávky a vane-li nepříznivý vítr, jsou všichni na zastávce nuceni dýchat kouř. Poté už nezáleží jak je znečištěné ostatní ovzduší.
I u toho bych se pozastavil. Protože podle zprávy se plocha znečištěného ovzduší zmenšuje. To, že se mírně zvýšilo nebo nekleslo znečištění ovzduší bych nepovažoval za katastrofické. Stačí se vrátit o deset, patnáct i více let nazpět, kdy po projetí nákladního automobilu nebylo vidět na druhou stranu ulice. Na druhou stranu je ovšem pravda, že dnes je na silnicích více vozidel, která jsou ale ekologičtější a mají menší spotřebu. Důležitým činitelem znečištění ovzduší jsou také továrny a jiné podniky spalující ropu a uhlí. Je pravda, že v okolí těchto míst se nemusí dýchat zlehka.
V souvislosti s tím mě však napadá, že každý člověk si může zvolit místo, kde chce žít.


Slohová práce školní

Jonáš Bambas
2.A								14. ledna 2008

Eragon
Hlavní postavou trilogie Odkaz dračích jezdců od Ch. Paoliniho je lidský chlapec Eragon. V Allagäesii, zemi plné magie, vznešených elfů z hlubokých lesů, udatných trpaslíků z kamenných síní a odporných urgalů snad nemůže být obyčejnějšího stvoření. A právě on, sedmnáctiletý chlapec, farmář ze zapadlé vesnice v údolí Dračích hor najde dračí vejce a stane se mužem. Eragonův vzhled, stejně jako myšlení a životní postoj se v průběhu celého příběhu velice významně mění - z naivního vesničana se stane mocný dračí jezdec, o jehož náklonnost se vedou války. Začněme tedy s tím, jak Eragon vypadá na začátku: Má delší světlé vlasy, ničím nápadný obličej s tmavýma očima, je středního vzrůstu se svaly, které získal prací na strýcově statku a lovem, které ještě mnohokrát využije v bojích, kterým bude čelit v budoucnu. V podstatě neřeší jiné, než praktické problémy, jako například: Kdy dozraje úroda? Kterému obchodníkovi je výhodné ji prodat? Kterým šípem střelit srnu? Není to hlupák, ale na vzdělání nikdy nebyl čas, proto neumí číst, ani psát a mluví jen jedním jazykem.
Tohle všechno se ale změní…. Nalezené dračí vejce se vylíhne v krásnou dračici Safiru, se kterou ho spojí pradávné kouzelné pouto, kvůli kterému se již nemohou odloučit. Pouto mění Safiru i Eragona. Ona ač je ohromný létající ještěr, není tak divoká, jako její předci a je schopna telepaticky mluvit se svým jezdcem. Eragon roste více do výšky, špičatí se mu uši, zužují se mu oči a obličej se protahuje a je stále podobnější tajemným elfům ze severu. Safina roste a je stále těžší ji ukrýt. Král se o novém jezdci dozví a protože sám je jezdcem on, ani jeho černý drak Šruikan nesnesou konkurenci. Eragon se vydává se Safinou na útěk pronásledován královými přisluhovači. Zažije spoustu dobrodružství a potká elfského učitele Oromise, který z něho udělá úplně někoho jiného.
Rozvíjí Eragonovy schopnosti získané poutem s dračicí, učí ho starověký jazyk elfů, ve kterém je možné používat kouzelné formule daleko mocnější, než meč, nebo dračí tlama. Učí ho číst, psát, rozumně argumentovat a chovat se v přítomnosti mocných bytostí – setká se s Elfskou královnou a její dcerou, do které se nešťastně zamiluje a dokonce i se starým, moudrým Hrothgavem – vůdcem všech trpasličích klanů a se Safiřinou pomocí na všechny zapůsobí dobrým dojmem (až na elfskou princeznu) a tím získá silné spojence v boji proti ještě silnějšímu králi.
Eragon stojí na straně elfů a trpaslíků, je proti království, ve kterém prožil celý život, ale královu stranu můžeme objektivně posoudit jako tu špatnou, pokud si uvědomíme, jakých zločinů se král a jeho lidé dopustili vůči Allagäsii, drakům a jejich jezdcům a také vůči sobě.

Osnova: Úvod
 Stať: a) Farmář
 b) Změny
 c) Dračí jezdec
 Závěr:


3.11. 2005
Chládek
1.písemná práce
Novozemsko
(Referát)

I v dnešní Evropě je možné zachovat si neutralitu v případě války a nebýt členem Evropské unie. Důkazem toho je Novozemsko.
Dějiny Německa úzce souvisí s historií Novozemska. Po druhé světové válce požadovala část německého území odtržení a pod vedením energického Tomase Moengera nakonec došlo v roce 1948 k osamostatnění za vydatné pomoci Nizozemska. Novozemsko se stalo dobře fungující, prosperující zemí. Zatím čeká na vstup do Evropské unie. Současným prezidentem se Martijn Van Kumssen.
Stejně jako Nizozmsko i Novozemsko je převážně rovinaté. Nejvyšší hora Hoogspits v pohoří Stammte Berge měří pouhých 759metrů. Nejnižší bod země najdeme v gaanhöfském přístavu.
Novozemsko má vybudovanou síť kanálů propojujících významné řeky tuzemské i v sousedních státech. Národní řekou je bezpochyby Toek, který teče celou zemí od jihovýchodu na severozápad, a který dává mohutnými zákruty ráz někdy monotónní krajině. Na Toeku leží důležitá města, např. Soetar nebo Gaanhöfe. Lidé dychtiví rekreace by si nedokázali představit Novozemsko bez přehrad Zoer Damm a Kitzberger Damm. Druhá jmenovaná je největší, nejhlubší a má veliký zavlažovací význam.
Ačkoliv Novozemsko není ani čirou náhodou zemědělský stát, Novozemci dbají na to, aby byla úroda vždy co největší. Půda je nejplodnější ve středu země a na severu. V těchto končinách se pěstuje pšenice, ječmen, žito, cukrová řepa, brambory. Na venkově je rozšířen chov skotu a prasat. Především ve středu země je velká koncentrace lesů, které jsou hojné i na jihu. Celkově tvoří lesy 35% rozlohy země.
Novozemsko leží v mírném pásu, což znamená, že zde v létě nelze zemřít horkem a v zimě zmrznout. Průměrné teploty se v zimě pohybují kolem -1° C. V létě je v Novozemsku průměrně přijatelných 20° C. Jak bylo již naznačeno, zimy jsou mírné, deštivé a každou zimu hrozí vylití řeky Toek. To se ale stane málokdy, pokud napadne třeba 950 mm srážek za rok jako loni v městě Kawres. Záplavy nijak nepoškodily Novozemsko, takže teď se musí obávat dalších. Nejsušším místem je západ státu, respektive město Narroek při hranicích s Belgií.
Tento kraj byl již před vznikem Novozemska průmyslovým rájem a Novozemsko v této tradici pokračuje. Doly potkáte hlavně v blízkosti Soetaru téměř na každém kroku. Těží se zde černé uhlí, draselné soli a Glauberova sůl, jejíž přítomnost byla objevena v roce 1979. Z průmyslových odvětví převládá průmysl chemický, strojírenský, farmaceutický, potravinářský. Právě průmysl potravinářský zaznamenal veliký vzrůst a nyní se stal důležitou složkou vývozu.
Novozemsko má při rozloze zhruba 69 000km2 15 200 000 obyvatel, což dává hustotu zalidnění přibližně 221 obyvatel na km2. Převážná většina obyvatel jsou Novozemci – potomci Němců z této oblasti a Nizozemců. Zbytek tvoří Nizozemci, Němci, Turci a Tádžikové. Věřících obyvatel zde žije na evropské poměry hodně. Protestantský vliv okolních zemí se minul účinkem, protože 90% věřících jsou katolíci. Úředním jazykem je nová nizozemština, ale Novozemci ovládají též nizozemštinu, angličtinu a v některých případech i němčinu. Hlavní město a všeobecné centrum nese název Soetar. Tuto adresu má jako trvalé bydliště 2 100 000 lidí. Dalšími velkými městy jsou Gaanhöfe, Narroek, Kowres, Vaneverte, Aderaven a další. Novozemsko sousedí s Nizozemskem, Belgií, Lucemburskem a Německem.
Až se lidé zase jednou sejdou na soetarském hlavním náměstí Neetegeener plaats a budou rokovat o strastech a radostech života, hvězda Novozemska bude svítit dál.


Slohová práce školní

Vendula Konvičková 12. ledna 2006
2. C

 Téma:
 1) Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
 2) Kalamita (Volný stylový útvar)
 3) Probouzím se, je neděle ráno (Volný stylový útvar)
 4) Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Osnova : I.Úvod
 II. Stať: a) nejezdící MHD
 b) zlomené nohy
 III. Závěr

 Téma: Kalamita

Kalamita, kalamita, kalamita. Toto slovo nás minulý týden obklopovalo snad ze všech stran. Z médií, doma, na zastávkách, ve škole, všude… Až do minulého týdne nám pojem kalamita, byl znám snad jen jako účastnice pořadu, jedné nejmenované komerční televize Country estráda, a to Kalamity Jane… Ale po nekonečných dnech, plných sněžení, jsme měli tu čest poznat „paní“ Kalamitu jako přírodní živel…
Kalamita, jako taková, vlastně ani není přírodní živel (nebo ano?). Lidé si toto pojmenování vymysleli pro vyhrocené, nezvládnutelné situace, kdy příroda je opravdu silnější nežli lidstvo. Řekla bych, že není na škodu uvědomit si, že člověk není pánem všeho tvorstva, jak si myslí. Jen je škola, když si to uvědomí, až v takovýchhle situacích. Možná se vám může zdát, že toto téma příliš „natahuju“, ale z mého pohledu je to tak. Nevím sice, jak minulý týden probíhal v ostatních městech, ale České Budějovice jakožto krajské město přistihla kalamita dosti nepřipravené.
Naše město, pod záplavou sněhu při pohledu z letadla, snad nemohlo být ani vidět… Zvláštní je, že ze spousty sněhu měly radost jenom děti. Koulovaly se, stavěly sněhuláky, válely se, prostě si užívaly. Nastává otázka, proč si neužívali i dospělí?
Jak je všeobecně známo, dospělí jsou světem protřelí, staří mrzouti. Ale tím to ani nebylo… Jedna z mnoha věcí, proč se jim sněhové království nelíbilo, bylo asi to, že v určitou chvíli nejezdily autobusy (nebo jezdily, ale s půlhodinovým zpožděním). Z toho logicky vyplývá, že chodily pozdě do práce (nebo vůbec). Nepřítomnost autobusů MHD ovšem zas tolik nevadila školákům a studentům. Alespoň měli dobrou výmluvu pro pozdní příchody. Další věc je (a ta se zase týká autobusových zastávek), že za minulý týden se rapidně zvýšil počet obyvatelstva se zlomenou končetinou. Pravděpodobně se zeptáte, co to má společného se zastávkou. Opět pro to mám logické zdůvodnění.
Patrně víte, že od 1. 1. 2006 platí nový zákon zákazu kouření na zastávkách. No, tedy občané ČR byli nemilosrdně donuceni popojít nějaké ty 2 m, kde zastávka končí. Samozřejmě chodníky byly v té době nedostatečně posypané, tudíž zmrzlé. Takže není divu, když jste viděli hromady mačkajících se lidí 2 m za zastávkou a není velkým problémem si v té „hromadě“ zlomit nohu.
Ovšem, ovšem je to nadsázka. Teď vážně. Ty zamrzlé chodníky byly hrozné zejména pro starší občany. Tak třeba moje babička. Kvůli nedostatečné práci technických služeb města České Budějovice si zlomila nadvakrát kotník. Teď musí ležet doma. Nemůže vařit a uklízet a to jí hrozně mrzí! Není sama. Takových lidí bylo v nemocnici spousta.
Těch důvodů proč lidé nenávidí kalamity (hlavně sněhové) je hodně a hodně. Někdo třeba jen nemá rád zimu… Dobrá, dobrá už končím s důvody.
Na závěr bych asi měla dodat, že z kalamity jsme se „jen tak tak“ vymanili. A díky čemu? Díky tomu, že přestalo sněžit nebo díky tomu, že na pomoc přijela armáda ČR? Každý si musí odpovědět sám, podle toho jak se cítí…
Jako pánem tvorstva nebo produktem přírody??


Maminka

Je ráno. Po další bezesné noci jsem se probudil a hned sem ji uviděl. Ležela těsně vedle mě a zhluboka oddechovala. Dlouho sem se na ni díval a v duchu obdivoval. Je dokonalá a nádherná. Potom sem se jemně dotkl jejího čenichu, byl studený, studenější než obvykle, snad je to tou zimou venku. Srst měla hebkou a teplou, vypadala jako anděl, nevinná a krásná. Zavřel sem znovu oči a potají snil. Po chvilce sem učcítil na čumáku její jazyk. Byl teplý a drsný. Maminka se probudila. Samou radostí sem po ní začal skákat a snažil sem se i štěkat, ale to mi zatím ještě moc nejde. Maminka se jen smála a po dlouhé době opět vypadala štastně. Byla tuhá zima a jediné co jsme měli, byla naše dřevěná bouda, jednu misku na vodu a nic víc. A především jeden druhého.

Už je tady. Už ho vidím vycházet z domu. Pan Z. Je obrovský, špinavý a samozřejmě opilý. Ano opilý i přes to, že je brzy ráno, on se motá a potácí po zahradě. Doufám, že nás nechá alespoň dnes na pokoji, snad si nás nevšimne. Bojím se hlavně o maminku, je stará, nemocná a myslím, že, ikdyž mi to sama neřekne, je na konci se silami. To on ji dočista utrápil. Vyprávěla mi o něm. Nebyl takový. Byl hodný a milý, vždycky se o níi a o tatínka staral jako o své vlastní děti. Žili ještě s jeho ženou všichni pohromadě. Pan Z. a paní P. neměli dětíi a tím o to víc oba milovali své psy. Jenže po několika letech ho žena opustila a on začal pít. S pitím přišla i zloba a agrese ke všem lidem a bytostem kolem něj a nejvíce to odnesla moje maminka. Tatínek byl starší, takže jeho týrání nebyl schopen dlouho snášet a po několika měsících zemřel. Nenávidím ho, kdybych byl jen o pár let starší nebo alespoň ne štěně, zabil bych ho!

To snad ne, všiml si nás. Blíží se k boudě a má v ruce tu svoji hůl, bez které by se teď jistě neudržel na nohou. Volá na maminku. Jenomže ona leží, nemůže se už ani pohnout. Ale jeho volání neutichá, spíš naopak, stále sílí. Slyším ten jeho sýpavý dech už blízko nás. Mám strach, dnes víc než kdy jindy. Neustále na ni volá, nevím co od ní chce, ale ona není schopná reagovat. Najednou se jeho ruka objevila v boudě a drží maminky ocásek a tahne ji ven. Nemůže se bránit, nemá sílu. Snažím se ho kousat, ale moje zuby jsou zatím jen jako jehličky a ty jeho tlusté ruce jen šimrají. Vytáhl ji ven. Volá na mě ať zůstanu uvnitř, ať ji nechám nechodím pomoci. Vždycky ji poslouchám. Dnes mi ale něco říká ať jdu za ní. Slyším jí kňučet a sténat a jeho zuřit a nadávat... Po chvíli je ticho. Slyším jen klapnut dveře od domu. Opatrně sem vystrčil hlavu z boudy a viděl sem ji. Dívala se směrem ke mně. Samou radostí sem vyběhl ven a běžel k ní jak nejrychleji to šlo! Začal sem ji olizovat a tisk se k ní. Ale ona byla studená. I její srst na povrchu byla studená jako kámen. Pomalu a tiše o vdechovala a čenichem se ke mě přitiskla. Tekly mi slzy z očí, stejně jako mamince. Věděl sem že umírá, ale co mohu teď dělat? Jak můžu přežít bez ní? Ona byla anděl a ten přeci zemřít nemůže a nesmí se mu ani ublížit! Poslední co mi potom řekla bylo jen: „Uteč, Karlíku, utíkej pryč odsud! Počkám tam na Tebe!“ Zemřela a já věděl, že bez ní nepřežiji...


Slohová práce školní
Robert Polák
12. června 2007
3. C

Znamení doby
 „Hlídka 485, objekt zajištěn. Vykazuje známky nepříčetnosti. Záchranná služba ho odveze do psychiatrické léčebny. Posíláme i jeho spisy.
Robbie Polack
- bývalý americký voják, sloužil za války v Afghanistánu
- po skončení služby brutálně zavraždil svého velícího důstojníka
- při zatčení byl shledán jako nepříčetný; přivezen do psychiatrické léčebny v Texasu
- má vojenský výcvik, okolí je nebezpečný
Doporučení: nejvyšší ostraha, odborný dohled
„Tma, chaos, zkáza, strach. Všechno jsem viděl. Proč? Protože nám řekli, jděte bojovat. He, he, my bojovali a zabíjeli, aby se na světě žilo lépe. Žije? Ano, jistě, žije. Dobře je těm nejmocnějším, nejbohatším. Nám! My, co máme peníze si můžeme dovolit všechno. Máme strach z někoho, koho neznáme? Máme něčeho nedostatek, ale ostatní to mají? Zaútočíme na ně! Znamená něco pro svět „nějakej“ Afghanistán? Ne! Tak stranou diplomacie, využijme svého vlivu a vyjeďme tam v zájmu vymícení terorizmu. Ach! Ještě teď slyším ta slova: blahopřeji seržante, obsadil jste kótu 436 jen se ztrátou šesti mužů, dostanete ocenění. Ano, děkuji vám pane, byla to čest vidět svých šest bratrů umírat pro vás. Byla to pocta nechat jejich zkrvavené končetiny volně --- po okolí. Znáte také ten výborný pocit, pane? Nemohl jsem ho připravit o ten krásný prožitek mít své tělo roztrhané.
„Dobrý den, jste pan Polack?“ „Ne, už dlouho ne.“ „Hm…, dobře, přejdu rovnou k věci. Zabil jste generála Hawkinse?“ „Ach, to ano.“ „Cítíte nějakou lítost nad svým činem?“ „Ne“ „Proč?“ „Zasloužil si to. Posílal lidi na smrt. Rozhodoval o osudech, které ani neznal, jakoby snad neměl cit. Musel jsem, byla to služba pro vlast.“ „Hm…, děkuji, to mi stačí. Nashledanou.“ „Sbohem.“
„Svět jde do temnoty. Nebude nic. Všichni umřeme. Nebude voda ani nafta. Znovu se bude válčit. Aspoň snad smrtka bude mít blahobyt. Máme jí totiž rádi! Třeba nám to ale nepřijde tak špatné. Vždyť už teď žijeme ve strachu. Ach, stejně je to zvláštní, kdybychom se náhodou navzájem nevyvraždili, postará se o nás příroda. Tsunami sem, výbuch sopky tam, globální oteplování, skleníkový efekt a milióny mrtvých. Člověk v průběhu vývoje získal dvě hrúzné vlastnosti. Agresivnost a bezohlednost. Právě ty nám zaručí náš konec.
„Ahoj, já jsem tvůj ošetřující. „Ahoj, rád tě poznávám, ale bohužel za chvíli z nás ani jeden nebude“ „Opravdu?“ „Ano, rozhodnou o tom za nás jiní. Stejně svět potřebuje očistit. Ani jeden z nás není dobrý člověk. Jen škodíme. Skoro jako plevel. Plevel, který má však jednu výhodu – zničí se sám.“ „Zajímavé, myslíš, ze je lidem nějaká pomoc?“ „Ne, jen se snad vyvinout z jiného zvířete. Agresi máme v krvi.“ „Ale prosím, nemyslím si, že je to tak špatné.“….
Jednoho dne jsem v novinách objevil část projevu ruského prezidenta. Psalo se tam, že v případě útoku USA na Ruskou federaci, Rusko má připraveno dvacet jaderných hlavic nezachytitelných žádným radarem, které vyřadí nepřítele v České republice. Prezident opět varoval před výstavbou amerického radaru v Čechách…

Osnova: 1) Úvod
 2) Stať a) Monolog blázna
 b) rozhovor
 c) Monolog blázna II
 d) Rozhovor II
 3) Závěr?


Slohová práce školní
23. května 2006
Tomáš Lískovec

Osnova: I. Úvod
 II. Stať a) poslání lavičky
 b) prostředí, ve kterém stojí
 c) lidé, kteří na lavičce sedí
 III. Závěr

Lavička v parku
Život obyčejné lavičky začíná většinou v truhlárně a kovárně. Přichází na svět s maximální pečlivostí a dobře odvedenou prací truhlářů a kovářů. Po dokončení putuje na své jediné cestě své existence, jejímž cílem je park. Zde bude pevně „přikována“ k chodníku, aby ji nebylo možno nikam přenášet či ukrást.
Posláním takové lavičky je přinášet odpočinek a pohodu všem možným lidem bez rozdílu. Život takové lavičky musí být velmi příjemný, celou dobu klidně sedí na svém místě v příjemném prostředí někde v parku, mezi stromy, před fontánkou. Všude kolem zpívají ptáčci, prohánějí se malé děti. V letních teplých dnech má lavička nejvíc zábavy, v parku se to hemží lidmi, kteří si rádi odpočinou a provozují všelijaké aktivity. Nejširší skupinou lidí, kteří si rádi posedí na čerstvém vzduchu za příjemného počasí, jsou asi důchodci. Už nemají tolik sil a jsou šťastní, když si mohou při odpolední vycházce někam sednout a s někým si popovídat. V dnešní uspěchané době může sloužit i lidem, kteří obědvají ve fastfoodech a nechce se ji jíst ve stoje. Pro někoho je lavička v parku místem pro přespávání. Bezdomovci alespoň nemusí ležet na holé zemi.
V zimních měsících nemá lavička tolik práce, protože v tomto období je většinou pokrytá sněhem a ulehá k zimnímu spánku. Probouzí se až počátkem jara. Život této lavičky většinou končí pod rukama a nohama vandalů, kteří ji ničí všelijakými způsoby. Když už z lavičky zbývá jen kostra a hromada třísek, uvolní se místo pro novou, právě narozenou lavičku.


Slohová práce školní
Karolína Soukupová
14. prosince 2007

Téma: Úsměv, dobré slovo, ochota a pomoc.
O čem to mluvíte?
Ano, o čem to vlastně mluvíte? Zeptá se mnoho z nás! Ale nechci všem křivdit, jistě mnoho lidí pomáhá v dobročinných spolcích, posílá malé i větší částky na konta chudých dětí a organizuje různé sbírky, které ovšem málokdy končí u těch nejpotřebnějších (viz. zkorumpovaní úředníci v Africe). Ale o tom bych dnes nechtěla psát. Raději bych ze zaměřila na naši skutečnou realitu, ve které se každým dnem nacházíme.
Žijeme na „Starém kontinentě“, v srdci Evropy, v rovině obklopené po miliony let horami, které nás chrání. Prostředí i společnost, ve které žijeme, to vše utváří náš charakter a mentalitu. Domnívám se, že čím je společnost modernější, tím je také uspěchanější. Málokdo dnes má „čas“. A to doslova. Všichni víme, jak těžké je dojednat všechny termíny, když se chceme sejít s pár přáteli na odpolední kávě… A to už nemluvím o mnohem menších detailech, jako je úsměv či vlídné slovo. I já žiji ze dne na den a můj diář je přeplněn úkoly a termíny, když jdu po městě, tak vždy jen chvátám, abych byla všude včas.
Pokud ale alespoň někdy své tempo nevysadíme, stáváme se nepříjemnými, povrchními a malichernými. Občas přece každý z nás zažije situaci, kdy ho i úsměv cizího člověka, třeba dítěte, zahřeje u srdce. Každý muž se zatetelí, když se na něj žena usměje, třeba jen krátce. Domnívám se, že je hned lepší atmosféra v obchodě, knihovně či restauraci, když se na obsluhu mile usmějete, pozdravíte a následně klidně vyložíte své přání. Oni se vám pak odmění tímtéž a rádi vám se vším pomohou.
Někdy ale sebelepší mínění nepomůže. Snažila jsem se onehdy pomoci starší ženě v autobuse a namísto poděkování se na mě snesla vlna stížností na naprosto nemožnou a bezohlednou mladou generaci – zkrátka pro dobrotu na žebrotu, by se řeklo.
Ale negativních zkušeností je jistě mnohem méně než pozitivních. Nejkrásněji je to vidět na lidech, kteří naši pomoc skutečně potřebují. Jejich úsměv je naší odměnou a to je nadevše. Vidět to nadšení a radost ze života dojímá tím spíš, že něco tak otevřeného a upřímného často kolem sebe nevidíme. A co teprve malé dítě. Pro něj je takovou námahou nejprve se usmát, pak poprvé výsknout či se začít batolit. To jsou jistě pro každou matku ty nejhezčí okamžiky, když vidí elán a radost malého človíčka snažícího se uskutečnit pro nás tak banální věc jako například posadit se.
Každý člověk, když byl malý, dělal radost své mamince, když vyrostl, začal pomáhat rodičům a byl veden k slušnému chování a ochotě k druhým lidem. Každý v sobě má tento potenciál, bohužel ne všichni ho ale ostatním projevují navenek.

Osnova: I. Úvod: co je skutečná pomoc?
 II. Stať: a) čas a stres
 b) úsměvem ledy tají
 c) někdy to nevyjde
 d) úsměv může být i námahou
 III. Závěr


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

Hemingway, Fitzgerald, Faulkner, Steinbeck

Hemingway, Fitzgerald, Faulkner a Steinbeck patří mezi nejvýznamnější spisovatele americké prózy první poloviny dvacátého století. Přestože každý z nich píše svým vlastním stylem a jejich díla jsou velmi odlišná, mají některé znaky společné.
 Mezi ně patří například silná osobnost hlavního hrdiny, který je u všech něčím vyjímečným.
 Hemingwayovy postavy představují silné osobnosti v kladném slova smyslu. V jeho díle „Stařec a moře“ je starý rybář zosobněním všech dobrých vlastností a je silný především mravně.
 Faulknerovy postavy jsou také silné, ale tentokrát ve smyslu záporném, jako např. v jeho díle „Absolóne, Absolóne“, kde se zabývá problematikou soužití černochů a bělochů.
 Ve Steinbeckových dílech jsou zase jiní. Jeden z hrdinů „O myších a lidech“ je například psychicky postižený. Věcí, které autoři společné nemají, je víc.
 Nejzásadnější je formát díla (Hemingway, Fitz. a Steinbeck píší čtivě, jednoduše, Faulkner naproti tomu těžce, a hodně popisuje), dále také problémy, kterými se zabývali Fitz. kritizoval am. způsob života (am. sen); Faulkner se zabýval soužitím bělochů, černochů a indiánů; Hemingwayi šlo o už zmíněnou mravní sílu osobnosti a Steinbeck o chování společnosti k těm, co jsou „jiní“.
 Všichni tohoto čtyřlístku spisovatelů „Zatracenců“ tedy měli některé věci odlišné a nekterá témata podobná, do jednoho však přispěli k rozmachu am. prózy.


Slohová práce školní
Zuzana Šperňáková
14. prosince 2007

Úsměv, dobré slovo, ochota a pomoc. O čem to mluvíte?
Někomu se může zdát, že jsou to jen slova, ale dokáže v životě člověka strašně moc. Bohužel nejsou samozřejmostí, ale spíše vzácností.
V dnešním světě, kdy se člověk honí pouze za svým úspěchem a nebere ohled na jiné, se s nimi setkáváme velmi zřídka. Přitom by nebylo vůbec na škodu, ale ku prospěchu, kdyby si řada lidí připoměla význam těchto slov a to nejen teoreticky, ale také a to hlavně prakticky.
Každý člověk už se určitě ocitl v takové situaci, kdy nevěděl kudy kam, a tak moc dobře ví, jak je důležité mít někoho, kdo dokáže pohladit, vyslechnout, poradit a pomoci. Ten, kdo takového člověka má, může hovořit o obrovském štěstí. Bohužel jsou i tací, kteří to štěstí nemají.
Mám na mysli např. děti bez domova. Dostává se jim sice pomoci v podobě dětských domovů, ale to nestačí. Co mateřská láska? Tu jim nedokáže nahradit nikdo, i kdyby tisíckrát chtěl. Ale naštěstí pracují v takových zařízeních vychovatelky, které vnáší svou péčí do života těchto dětí, alespoň trochu světla. Ty jim to oplácí svou srdečností a úsměvem. Ještě, že existují takoví lidé, kteří vidí své poslání v pomoci druhým. Díky nim se stávají životy mnohých lidí veselejší.
Takovým člověkem by mohl být každý, kdyby např. pomohl starému člověku s taškou do autobusu nebo mu přenechal své místo, aby si mohl sednout. Přesto, že se v podstatě jedná o základní věci slušného chování, některým lidem jsou úplně cizí. Uznávám, že někteří „staříci“ ani nepoděkují a ještě k tomu nevrle zavrčí, ale já z toho mám dobrý pocit a udělá mi radost, když mi naopak mou službu odmění vřelým úsměvem.
Pomáhat bychom si jednoznačně měli, nikdy nevíme, kdy budeme potřebovat pomoc my. Taky jednou budeme oněmi „staříky“. Ta pomoc nemusí spočívat ve velikých činech, kolikrát stačí právě pouze úsměv, dobré slovo či ochota.

Osnova: I. Úvod
II. Stať: a) dnešní svět
 b) těžká životní situace
 c) děti bez domova
 d) hodní lidé
 e) slušné chování
III. Závěr


1.11.2006
Riethofová Alžběta, 2.C
1. písemná slohová práce
Argentina
(mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – Přivítání a seznámení s tématem
II. 1) Přírodní podmínky
2) Základní údaje
3) Význam pro svět
4) Správní celky, hlavní město
III. Závěr – rozloučení

Milí studenti, v této hodině se opět budu snažit vzbudit ve vás zajem o zeměpis. Dnes budeme pokračovat v naší pouti po Jižní Americe. Minule jsme se věnovali Chile a nyní se posuneme dál na východ do Argentiny. Pro lepší spolupráci si prosím otevřete atlasy a spolu se mnou sledujte mapu.
Již na první pohled vidíme, že východní pobřeží omývá Atlantský oceán. Západní hranici potom tvoří pohoří Andy. Z obecné charakteristiky Ameriky už jistě víte, že právě na území tohoto státu se do výšky 6595 metrů tyčí nejvyšší bod Ameriky, Aconcagua. V Andách dále nalezneme pro průmysl důležité kovové rudy. Další nerostné suroviny, ropu a zemní plyn, najdeme v Patagonské plošině v jižní části státu. Na východě se potom rozkládají Laplatské nížiny. Místní podnebí je převážně mírné, pouze na severu se můžeme setkat s klimatem subtropickým. Poslední zmínka o zdejších přírodních poměrech se týká národního parku v Zaledněných Patagonských Andách, který je součástí světového přírodního dědictví.
Teď se odvrátíme od mapy a zaměříme se na údaje, které z mapy nevyčteme. Argentinskou republiku obývá 35,6 milionů obyvatel a to na území o rozloze 2,7 milionů km2. Většinu populace tvoří potomci evropských přistěhovalců hlavě ze Španělska a Itálie. Nemůžeme se tedy divit, že úředním jazykem je tu Španělština, a že tu přes 90% občanů vyznává římskokatolické náboženství. Kromě přistěhovalců zde žijí také mestici a indiáni. Ti se však od okolní společnosti distancují a obývají odlehlé oblasti země. Argentina má velmi vysokou urbanizaci. S tímto pojmem už jsme se v minulosti několikrát setkali, takže předpokládám, že každý z vás ví, co tento pojem znamená. Argentina je průmyslově-zemědělský stát s rozvinutým hospodářstvím. Je to světově významný producent zemědělských výrobků. Vy ji můžete znát například ve spojitosti s vínem, kterým je tento stát proslulý. Známý je také chovem skotu a následným vývozem hovězího masa. Ze zemědělství tu tedy jednoznačně převládá živočišná složka. Většinu půdy tvoří pastviny.
Podobně jako má Česká republika kraje, má i Argentina své správní celky. Nazývají se provincie. Konkrétně je to 22 provincií a jedno teritorium, za což se považuje souostroví na jihu státu, Ohňová země. Poslední správní celek tvoří federální distrikt hlavního města. Jak už určitě všichni víte, hlavním městem Argentiny je Buenos Aires. V jeho aglomeraci žije přes 12 milionů lidí, to je jako celá Česká republika, v samotném městě pak žije kolem tří milionů obyvatel. Buenos Aires se hlavním městem stalo roku 1880. Pro tamější obyvatele to není jen reprezentační město, kde je mimo jiné postavena kopie Kapitolu ve Washingtonu, ale také hospodářské, obchodní, kulturní a dopravní středisko země.
To je pro dnešek vše. Dovolte mi tedy, abych dnešní látku shrnula. Je mi jasné, že vše co jsme si řekli, si pamatovat nebudete. Pro budoucnost bude stačit, abyste znali polohu Argentiny, její hlavní město, obyvatelstvo a aby jste dokázali říct, čím je Argentina významná pro svět. Nyní vám děkuji za pozornost a těším se na naše setkání příští hodinu.


Muj pokoj

Vypada takto: barva stěn je světle modra vedle okna mam postel a vedle postele je počítač. Mam tam 2 plagatay 1 znich je Ceska vlajka a 2 je bart Simson.

Na polici vede počitače jsou dvě misi Na rodu jungarske 1 je kluk sediví a 2 je bílí.

Muj lustr je ve tvaru koule a je celí zeleny a mam tam vystavěné skryně a koberec je celi černy po celé mistnosti a mam tam taky knihovnu celou skleněnou a hodně {cedeček}<ni> a dívídyček a ruzné auta z 19 století to je muj pokoj<.>


17. 12. 2008
Mojmír Veselka
V3ú

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nuda. Dejte mi jiný svět
Osnova: Úvod: Chtěl bych měnit svůj svět?
stať: 1) člověk si nevybere
2) posmrtný život?
3) jenom přestup.
4)to nejsou náhody 5) můžu to ovlivnit?
Závěr: jak to je?

Podle mě je s realitou každý občas nespokojen. Sám bych si někdy přál být třeba mouchou na stropě. Může vám připadat, že zdánlivá svoboda much je totálně parádní, vždyť si může létat kam se jí zachce, může ojídat můj oběd, mě to nevadí, toleruji jí. Nevlastním ani plácačku na mouchy, protože si vždy představím sebe v její situaci a nechtěl bych být zaplácnut obřím netvorem. Hodně lidí mouchy opravdu nesnáší a nemilosrdně je vraždí.
Chtěl bych tedy být mouchou? Asi vlastně ne. Moucha si také nevybere, v jakém obydlí bude uvězněna, stejně jako si člověk nevybere, v jakém světě žije. Samozřejmě to může z části ovlivnit.
Zřejmě existují tací lidé, kteří si myslí, že když zemřou, narodí se jako úplně jiný člověk v jiné době, nebo jako nějaké zvíře. Může se také oběvit v úplně jiném světě.
Třeba to podvědomě ví sebevrazi. Jednou přestoupí do jiného světa, jako když přestoupím v metru. Buď dojedu na konečnou, nebo si vyberu jinou trasu a skončí to se mnou úplně jinak. Lidé, kteří užívají nějaké drogy se zřejmě v podvědomí také dostávají do jiných světů.
Člověk by si asi měl říkat, že má výborný život, že ho pro něj někdo vybral a měl k tomu důvod. Nemyslím tím boha, mozná neexistuje, ale často si představuji, že jsme jenom nějaké figurky, se kterými si někdo hraje. Třeba ten někdo je také figurka. Nebo jsme právě ti hráči my.
Bylo by hezké si občas tu svojí figurku pošoupnout někam jinam, nebo jí nějak pomáhat. V podstatě každým sebemenším činem ovlivníme budoucnost. Tak jak to vlastně je? Bůh ví. Nebo čert ví?


1. slohová práce školní

										16. prosince 04

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo... (dopis)
3. Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkala, nebo se ostýchám)

Představ si, co se mi stalo...

Milá Veroniko!
Dnes jsem měla opravdu perný den. Nikdy jsem nevěřila tomu, že pátek třináctého se nějakým způsobem liší od ostatních. Samozřejmě vím o té pověře, která říká, že pátek třináctého je smolný den.
Pustím se tedy do samotného vyprávění. Dnes ráno mi zazvonil budík a já ho, jako vždy, vypnula. Obvykle hned vstanu, jenže jsem byla hrozně unavená, tak jsem si chtěla pospat ještě alespoň 10 minut. Místo 10 minut jsem ale zaspala a vzbudil mě až taťka, který měl dnes dovolenou. Musela jsem tedy do školy autobusem. Aby toho nebylo málo, tak žádný autobus nejel, protože přes večer napadl snad metr sněhu a bylo -18ºC. Tak jsem musela jít pěšky. Takovou dálku! Všude byly hrozné ledovky, a tak jsem nesčetněkrát uklouzla. Doprava ve městě úplně zkolabovala. Byla to sice kalamita, ale svým způsobem krásná. Na autobusové zastávce – Nádraží stálo hodně lidí, kteří doufali, že snad nějaký autobus pojede. Když jsem kolem nich opatrně procházela, snažila jsem se neuklouznout. Najednou jsem ale zahlédla autobus, který byl v provozu a zrovna 1, která jede ke škole! Bylo to jako spatřit oázu po sedmidenní cestě pouští. V tu chvíly jsem zapomněla na všechny ledovky a rozběhla se, aby mi neujela. Ale jako na potvoru byl přede mnou zledovatělý chodník zakrytý sněhem. Než jsem si to stačila uvědomit ležela jsem na zemi a okolo mě stálo spoustu lidí. Někteří se smíchy neudrželi a mále také skončili na zemi. Mně ale do smíchu moc nebylo. Než se mi podařilo zvednout, autobus byl pryč a já jsem chtě nechtě musela dojít zbytek cesty pěšky. Do školy jsem dorazila téměř bez újmy na zdraví (až na pár dalších upadnutí). Byla jsem zkoušená z fyziky, ze které mi vychází...nebo spíš nevychází dobrá známka, a nedopadlo to nejlépe. Doma jsem za své známky dostala od rodičů vynadáno a zakázali mi snad všechno, co mohli.
Asi si dokážeš představit, co jsem prožila za hrozný den. Ještě že je zítra sobota, nikam nemusím chodit a nemusím se ani bát, že něco zaspím. Ale příště si budu určitě dávat pozor na třinácté pátky.

Měj se krásně a všechny pozdravuj!

									Janča

Osnova:
I. Úvod
II. Stať: a) dopravní kalamita
	 b) zrádná cesta do školy
 c)smolný den
III. Závěr


Cesta noční tramvají

Osnova:

I. Upozornění. Cesta na tramvaj

II. 1. Samá dobrá společnost

2. Konflikt řidiče a bezdomovců

3. Znalec kalendáře

4. pokus o loupež

5. Revizor

III. Slastná postel

Upozornění: Veškeré osoby a události jsou smyšlené! Jakákoliv podobnost se skutečností může být pouze náhodná.

To, že se párty protáhla, jsme poznali, když nás majitel baru nevybíravým způsobem v půl čtvrté ráno vyhnal na ulici. Bylo na čase vypravit se domů. Prohodil jsem posledních pár vět s přáteli, rozloučil se s nimi a jistým krokem hospodského povaleče jsem se vydal k tramvajové zastávce. K noční Praze mám od malička sentimentální vztah, avšak zima, bylo ke konci listopadu, mě hnala kupředu, takže jsem se nemohl zdržovat rozjímáním.

Vidím to před sebou jako dnes. Přicházím k zastávce a na ostrůvku je to už samá dobrá společnost. Skupina můužů středního věku, kteří si zřejmě s rostoucími břichy, jejichž růst způsobila zjevně nadměrná konzumace piva, kompenzují předčasnou ztrátu vlasového porostu. Doprovázeni nezbytou dvojicí bezdomovců, snažících se z nich vymámit drobné na něco pro zahřátí, kteří odpuzují {svým odérem}<in> všechny ty ostatní čekající, jenž ještě nemají nervy zcela otupené alkoholem. Ta dvojka, jenž nemá kde uložit hlavu, mě zpozorovala a jistým krokem se ke mně šine. „Nemáš nějaký drobný?“ ptá se mě první z nich. „Nemam, drobný vždycky poztrácim.“ pravim, doufaje, že si vyberou další oběť. Ten druhý se však zdál ráznější povahy a chraplavým hlasem vybafl: „A co papírový?“ „Taky nemam, jdu z hospody.“ aA radši se vzdálím. Můj zrak se stočil na partu výrostků, bavících se hlučností, jenž nejde přehlédnout, stejně jako jejich nabarvené a vyholené hlavy. Mezi touto pestrou společností zjevně vyčnívá muž v pracovním oděvu, zřejmě mířící na ranní směnu.

Už mě bolí nohy, takže se mi uleví, když vidím přijíždět tramvaj. Dveře se konečně otevřely,. Společně s ostatními nastupuji a naše pestrá společnost se mísí s lidmi uvnitř. Usadím se na nejbližší neznečištěnou sedačku a nasávám noční vzduch proudící stále otevřenými dveřmi. Řidič se však odmítá odpíchnout, zjevně mu není pochuti nový přírustek v podobě bezdomovců. „Máte lístky pánové?“ optá se řidič. „Já jsem invalida a já jezdim zadarmo.“ Utrousí ten více špinavý. „A máte na to nějaký lejstro?“, „Shořelo, když mě chtěl minule podpálit nějakej vejrostek.“ Povzneseně odpovídá bezdomovec.

Dál už se na tuto akademickou diskuzi nesoustředím. Řidič nakonec rezignuje, zřejmě kvůli desetiminutovému zpoždění. Konečně se rozjíždíme a XXX v tramvaji také. Jistý, zjevně společensky unavený muž obchází všechny cestující se stejnou otázkou: „Kdy máš svátek?“ „22. srpna, ale co tě to vůbec zajímá?“ oOdpoví tázaný dlouhovlasý mladík. „Tak se nerozčiluj Bohouši.“ oOdpovídá pohotově, přitom poplácá mladíka po zádech a pokračuje k dalším cestujícím. Očividně zná celý kalendář nazpaměť, kdokoliv mu řekne datum svého svátku, toho ihned osloví jménem. Jenom u německého páru v zadní části vozu se mu nedaří, ve svém podnapilém stavu není sto pochopit, že mu nerozumí ani slovo. A se<in> slovy: „Vy jste nějak nóbl.“ oOd nich odchází.

Tramvaj zastavuje, jsme u nádraží a několik lidí včetně bezdomovců vystupuje. Novým přírustkem je pouze dvojice romského původu. Jeden vypadá jako opilý, ale je jasné, že to hraje, jen se snaží strhnout pozornost cestujících, zatímco druhý se přitočí k mladé blondýně a probírá jí kabelku. Toho si všimne jeden ze spolucestujících a zavolá „Slečno, snaží se vás okrást<.>“ „Chceš do zubů?“ Reaguje rom. Do zápletky se v mísí opilý znalec kalendáře a ptá se roma: „Hochu, kdy máš ty svátek?“ A nebo se na to vykašli, Dežo stejně neni v kalendáři.“

Začínají se postrkovat, v tom tramvaj zastaví. Oba romové a provokatér se vypotácejí z tramvaje.

Nastupuje však pro mě podezřelý muž v šedém kabátu.

Nemýlil jsem se, je to revizor! Snažím se dělat, že zde nejsem, ale asi vypadám ještě víc nápáadně. Tiše se zeptám mladíka přede mnou? „Nemáte lístek navíc?“ „ „Bohužel, já jezdim na šalin kartu“. Nejspíše byl je z Brna, ale to můj problém neřeší. V hlavě jenom slyším „Dobré ráno, kontrola jízdenek“. Pot mi teče po čele, jsem nervózní, až jsem zapomněl, že se každou vteřinou blíží zastávka, k největšímu štěstí moje výstupní a já prchám revizorovi z lopaty.

Už se strašně těším na postel a na slastný spánek. Pravda, 2 hodiny moc nejsou, ale co naděláte, když musíte další den do školy.


Skládky v srdci Evropy

Osnova: Úvod – téma

1) vítání odpadu

2) gGreen Peace

3) pálení

4) vláda

Závěr – návrat

Dnešní diskutované téma – skládky a odpad a skládky a odpad u nás. Není to ironie? Koho by napadlo, že se o odpad vyprodukovaný domácnostmi, továrnami a obchody budeme přetahovat jako o horký brambor! Cím to je? Mimochodem tuto otázku linoucí se z rádia nám denně pokládá i slovenská hudební skupina. Tak tedy už opravdu nastal čas podniknout radikální zákrok proti všem cizím odpadům!!!

Tento nechtěný produkt je dnes jediné, co nám někdo dá zadarmo a dokonce se slevou na dopravu až před vlastní práh. Zadarmo dostaneme už jen klobásy na Letné při vítání prvního máje. Uvidíme, jestli vítání bude na Letné, ale klobásky budou – pěkně osmažené, připečené, jako ty skládky, který nějaký XXX podpálil, aby nevyšla najevo pravda o tom, kdo “shrábe“ odměnu za uvolnění prostoru pro náklad přijíždějících zahraničních kamionů.

Teď už aspoň víme, jak se žije velrybám plovoucím vedle píchlé pneumatiky a zrezivělé chladničky. Ale třeba jim to tam tak nesmrdí jako nám. Nikdo z nás by nechtěl mít domeček se zahradkou, kde se suší bílé prádlo vypravené v předražené aviváži, vedle národní skládky.

Podpálením skládky jsme leda tak způsobili zvětšení ozónové díry. Co jsme si nadrobili to si také uklidíme, spálíme, zahrabeme. Pak nám to vše vyhnije a my si zde postavíme JZD. Člověk by měl myslet na budoucnost. I matka mi říká: „Mysli na svoji budoucnost!“ To já tedy myslím. Pracuji, abych se mohla odstěhovat z této zahlcené země! Nedávno mě zaujala paní v jedné reportáži, která vyrábí látku z magnetofonových pásek. A lidé jásají a tleskají. Asi bychom ji měli pozvat k nám. Zde by měla k obdobným nápadům velkou inspiraci. Třeba budeme chodit v plastových botech – aspoň nepromoknou. Ale tipla bych si, že nebudou nejlevnější. Nejdřív se musí odpad roztřídit, očistit, recyklovat...

Odpad vládne světu. Odpad vládne, vláda nevládne. Zastupitelé občanů si marně lámají hlavu dnem a nocí, ale zatím nedošli k rozumnému závěru, jak s těmi skládkami zatočit. Děkujeme píli celníků, kteří zaregistrovali neobvykle zapáchající kamión, který s určitostí stál několik hodin na místě a neobvyklý posun dopředu rozvířil závan ho objímající. Je možné, že kdyby nezavanul k nozdrám státních zaměstnanců později by si nákladu složeného na kilometrové skládce nikdo se vší pravděpodobností nevšiml. Vlastně my všichni jsme nějak málo všímaví. Například kdo z nás recykluje? Nejčastější odpověď je, že jedna láhev nikoho nezachrání. Jedna sice ne, ale pokud každý dá jednu bude jich zhruba 10,2 miliónů. A potom můžeme mít plastové boty a “malou“ ozónovou díru.

Jen by mě zajímalo proč my ten odpad neodvezem našim sousedům zpět? Ti by se asi divili. „Dobrý den, my Vám tady vracíme to, co jste nám tak velkoryse darovali. S díky Česká republika.“ Je to asi tím, že my jsme my a oni jsou velcí a zlí. My chceme peníze a oni nechtějí odpadky. Rozdíl je, že my jsme srdce Evropy plné odpadu. A tím je to tragičtější.


Slohová práce školní

Adam Lorenc 14. ledna 2008
2. A

Jací jsme my, ve 2. A?

Jací jsou studenti druhého ročníku gymnázia? Jakých je dvaatřicet lidí denně spolu studujících v jedné třídě? Jací jsme my, ve 2. A? Není pro mě snadný úkol charakterizovat tuto skupinu lidí, když tvořím pouze její dvaatřicetinu. Je to charakter, který se dá napsat jenom na na základě vlastních subjektivních zkušeností a postojů vůči třídě. Přesto se pokusím 2. A popsat co možná nejobjektivněji.
V této třídě se před necelým rokem a půl sešla naprosto rozporuplná sorta lidí. Lidí s různými zájmy, názory, povahami i duševní vyzrálostí. Od doby, co jsme se poprvé viděli se samozřejmě třída vzájemným ovlivňováním určitě zcelila, nikoho však nemůže tvrdit, že všichni obyvatele 2. A táhnou za jeden provaz. Jsme třída, jejíž vnitřní vztahy se mění téměř každým dnem. Proběhlo a stále tu probíhá mnoho konfliktů, rozporů, vypjatých situací ale i šťastných událostí plných přátelství. Nemá smysl zakrývat, že se mezi námi vyskytne přetvářka, pomluvy i pokrytectví. Na druhou stranu ať už chceme nebo ne, tyto tři vlastnosti k lidem patří a dlouho bychom hledali třídu, kde se neprojevují.
Naše třída by se dala rozdělit na několik menších skupin. Nakonec dvaatřicet lidí jen ztěžka může být dokonalá a celistvá parta. Je tu několik skupin, ve kterých koluje přátelství a pohoda. Lidé v nich mají shodné zájmy, ke sporům dochází málokdy a tak drží při sobě. A jak jsem si mohl všimnout, nepříjemné střety nastávající až při kolizi jedné skupiny s druhou. Vznikají hádky zejména při domluvě celotřídních záležitostí, ať už jde o vánoční vystoupení, školní výlety či spravování společné schránky na serveru spolužáci.cz. A tak nedokážu jednoznačně říci, jsme-li třída přátelská či konfliktní. Jak jsem měl možnost se doslechnout od vyučujících či žáků z jiných tříd, tak na okolí působíme jako výborná, nekonfliktní třída. Toto zjištění mě samozřejmě potěšilo avšak na druhé straně mě zamrzelo, že realita je poněkud jiná. Jsme však lidé, kteří se dokáží domluvit, dokáží spolu seriózně jednat, když už dojde k rozporu. Jsme lidé, kteří dokáží být velcí kamarádi, i na sebe křičet.
Každý si zde našel své kamarády a tak si myslím, že všichni ve 2. A jsou více či méně spokojeni. Jak se říká, nikdo není dokonalý, a to platí i pro naši třídu. Chvíle společného soužití střídá období hádek a tak stále dokola.
Jinak naše třída na škole prospívá poměrně dobře, nemáme špatné známky, nejsme (alespoň doufám) profesory vyloženě neoblíbení a se studiem nikdo nemá závažnější problémy.
Na závěr bych rád dodal, že cela tato charakteristika je pouze můj subjektivní pohled. Ač se sebevíc mohu snažit o objektivitu, vždycky bude trochu zkreslená. A tak pokud by někdo chtěl poznat naší třídu opravdu a ze všech úhlů, tento sloh k tomu nestačí.

Osnova: I. Úvod
II. Stať
jak to začalo (historie)
třídní vztahy
jak nám to jde ve škole
III. Závěr


1. slohová práce školní

										16. prosinec 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo (dopis)
3. Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkala, nebo se ostýchám hovořit)

Ptáš se, jak se mi tu líbí
Ahoj Traktorko.
Jak se máš? Ptala jsi se, jak se mi líbí v jižních Čechách. Jsem moc ráda, že jsi si na mě vzpomněla. Tvůj zájem mě velmi těší.
Je v Praze něco nového? Víš, já už jsem tam nebyla velmi dlouho, ale myslím si, že bych se tam v nejbližší době mohla objevit.
Tak tedy jižní Čechy. Navštěvuji gymnázium v Českých Budějovicích. Myslela jsem si, že toto město budu nenávidět. Ale pravda je jiná. Je tu pěkné náměstí s kašnou, plno kaváren, Černá věž, obchod s nejlepšími pralinkami a naše škola je také samozřejmě krásná. Máme tady velké monumentální schodiště, exteriér je velmi zajímavý. Samozdřejmě se mi po Praze stýská. Chybí mi starodávné budovy, přátelé, věčný ruch na Národní třídě, sádrové napodobeniny živých krav, večerní procházky po Malé Straně, ale i kritizování kýčovité výzdoby Černé růže, zvuku tramvají nebo pražská knihovna. Mám velmi pěknou vzpomínku na místo, kde jsem žila. Probudím se, otevřu oči a vidím z části prosklenou kopuli protějšího nádherného domu. Slyším na balkóně holuby – třepotání křídel a cupitání. K završení všeho začnou zvonit zvony nedalekého kostela.
Nicméně jsem si již zvykla na chod Českých Budějovic a také Velešína. Tam teď bydlím, ale moc se mi tam nelíbí. Obchody mají otevřeno jen všední dny do pěti hodin odpoledne. Také bydlení v panelovém domě se mi zatím „nedostalo pod kůži“. Když si pustíte hudbu příliš nahlas, už na vaší podlahu začnou tlouct koštětem, abych rádio ztišila. Opravdu je tam slyšet úplně vše. Mě například dohání k šílenství cizí hra na klavír.
Na škole se mi celkem líbí, ale i zde se samozřejmě najde „červavé jablko“ mezi učiteli. Profesor základů společenských věd má velmi zvláštní vyučovací metody. Ale neříkám, že jsou špatné (pro případ, že by se mu tento dopis dostal do rukou.)
Celkově to tu není tak hrozivé, jak jsem si dříve myslela. Začínám mít jižní Čechy ráda. Měj se moc krásně.
			Šárka

 Osnova:
1. úvod – O předchozím rozhovoru, nebo dopisu.
2. stať a) O Českých Budějovicích.
	b) Stýská se mi po Praze.
	c) Škola.
3. závěr – Celkem se mi tu líbí.


Osnova:

1. písemná komunikace

2. pravopis – pravidla

3. pravopis

4. ovladání pravopisu

Písmo a pravopis

Lidé aby mezi sebou mohli komunikovat a zachovávat své myšlenky vytvořili písmo. Naše písmo je hláskové, zaznamenáváme je písmeny, v češtině se píše latinkou.

Postupně vznikly zásady pro mluvené projevy písmem tzv. pravopis. Pravopis usiluje o jednoduché zaznamenávání projevů čtení a při vybavování jejich obsahu  čtení.

Pravopis rozlišuje slova a slovní tvary, které v mluvených projevech znějí stejně (plod x plot, správa x zpráva...) dává nám možnost poznat, jak je slovo utvořeno (lidský, nejjemnější) a vztahy mezi větnými členy...

Ovládání pravopisných pravidel je velmi zdůrazňováno.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


Slohová školní práce
Robert Polák
14. 12. 2007

Každý má svého anděla i ďábla
Jak dneska bylo? Já tu holku nechápu. Vždycky se na mě dívá těma krásnýma černýma očima, pokaždé si spolu vyměňujeme pohledy, je to na dosah. To je mi ale zvláštní. Tak proč se tam vodila s tím klukem po promenádě? Ne, to není možné, vždyť se s ní znám, to by nemohla. Proč? Tak za ní hned zítra půjdu a řeknu, že ji miluji. Ne, co když mě odmítne? Ach jo, proč mám vždy takovou smůlu? Proč se všichni mí andělé narodili s ďáblovo duší? Chci být alespoň jeden den šťastný. Chci, aby mě měli všichni rádi!
„Ahoj, tak vstávej, je už sedm hodin. Dnes přijede ten sbor z Táboru.“ No to je skvělý. Co je mi do Tábora. Chci spát. Jsem naštvanej. Nikam nepůjdu. Abych už vstal? Snídaně je na stole? Mám jít s ní snídat. Radši budu spát. No jo, vždyť už jdu. To je štěstí, opět nějakej sejra. Jsem jich doslova přejeden. „Díky, mami, bylo to moc dobré.“ Ahá, osm hodin. Ten čas podvádí. Jsem rád, že vše zase stihnu. Měl jsem pravdu, je osm dvacet. No a? Alespoň jsi potkal ty holky z Tábora. No, docela mě zklamaly. Vidíš to, to není možný. Ta blondýna je skvělá. Á, to bude láska na první pohled. Ten nápis. Nikola, to bude ono, najivo, na ni nemáš.
Nuda! Naštěstí máme jít po této hodině s těma holkama seznámit. Ále, co tu je? Nějak se nám třeseš. Stach, co? Bude se po tobě tvá vyvolená koukat? Bojím se. Nebude. Srabe! Vida, zrovna támhle ji máme. Prosím, ať se na mě podívá a usměje. Hm, tak ne, zase se všechny dívají na Kubu. Ale jdeme ven, tam vychladne. ---! I u Lenky se nechytíš? To teda ne! Musím ji na sebe nějak upozornit. Výborně! Na kouli v zádech zareagovala. Musím přiznat, že střílení do zad ti jde. Doporučuju ti se nadechnout, začíná konverzovat. Super, musí ještě někam nahoru. He, he, kašli na ni je taková divná, nadruhou stranu máš tu svý jistý. Ale bohužel je pryč…
No ne! Vrací se Ahoj Robe, to se ti líbí. Neříkej že tobě ne. Skvěle zajímá ji historie, mě také. Ško že jsi na děják takovej lempl. V životě si určitě prošla svým. Zdá se mi, že máme spolu tolik společného. Klobouk dolů, chlape! Slyšel jsi to, co já? Jestli nechci na kafe? To si piš, že chci. Nelíbí se mi to. Proč si nic nechce dát? Cože? Neslyším, není možné. Že mě miluje?
Krásný romantický ploužák. Neměl jsem si dávat pivo. „Promiň, Leni, musím na záchod.“ Hele, Nikola. No, to je ono, radši se dívej do země. „ Ahoj, Roberte.“ Wow! „Ahoj.“ Nechápu, jak příroda může vytvořit něco tak krásnýho. Ježíši, její objetí je nádherné. Ty polibky. Takhle to neumí asi sám Bůh. „Slyšela jsem, že chodíš s Lenkou.“ Víš, co dělat… „Ne, jsme jenom kamarádi. Promiň, musím jít na záchod.“ „Jasně, počkám na tebe dole.“ Vezmu to schodama, budu dole rychleji. Co je to za kroky? „ Jo, nebylo mu to blbý. Je to sukničkář. Nebreč, dostane kapky, věř mi, na takový nikdy nezapomene.“
Jak bylo dnes? Zbytečná otázka. Lidi nejsou dobří. Možná, někdy… Možná jsou vychováváni k tomu, aby byli… Však svého ďábla uvnitř umlčet nikdy nemohou.

1) Úvod
2) Stať – I. Procitnutí
 II. Z ďábla se rodí anděl
 III. Zrod Anděla
 IV. Anděl s duší ďábla
3) Závěr


1. slohová práce školní

										16. prosince 2004

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2. Představ si, co se mi stalo... (dopis)
3. Píšu Vám (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)

Ahoj Kláry,
promiň, že ti píši tak pozdě, ale poslední čtyři dny jsem strávila jen na našem výletním parníku. Měli jsme malý problém s kormidlem a tak jsem se nemohla dostat do žádného města, odkud bych ti ten dopis poslala.
Egyptské památky jsou vskutku nádherné. Hned první den, když jsme přiletěli do Káhiry, nám náš průvodce udělal malý výlet k pyramidám v Gíze. Dokonce jsem se za trochu větší příplatek mohla podívat do Cheopsovi pyramidy (určitě jí znáš – je to ta největší). Bylo tam hrozné vedro a málo vzduchu, ale když jsem se potom doškrábala až do pohřební komory, zjistila jsem, že to stojí za to. První noc se asi nikdo z naší deseti členné výpravy nevyspal. I v noci je tu skoro 30ºC!
Druhý den brzy ráno nás naložili na parník, na něm pokud by nenastaly žádné komplikace, jsme se měli plavit dolů po Nilu až do Ausuánu, kde Egypt hraničí se Súdánem (tedy hranice jsou až kousek dál, někde uprostřed Násirovi nádrže, ale to je jedno, dál už prostě nejedeme). Jenomže jak už jsem ti psala, komplikace nastaly a my jsme zůstali asi 60 km od nejbližšího města. Část posádky se vydala do města Minja, ve kterém by snad mohli mít potřebné náhradní díly. Aby si věděla já jsem totiž nejela s nějakou známou cestovní kanceláří, ale pouze díky známostem, takže naše loď není zrovna moderní a asi ani spolehlivá. Naši průvodci jsou místní a až na jednoho neumí anglicky. Já si ale nestěžuji, protože přesně takhle jsem si to představovala (samozřejmě až na rozbitou loď).
Naši průvodci se vrátili za tři dny, nějaký známí je sem dovezl autem. Během jednoho dne jsme stihli opravit loď – podíleli jsme se všichni – a i doplout do Minji. O těch třech dnech ti ani psát nebudu protože nebyly moc zajímavé. Na dnešek jsme naplánovali průzkum města, prohlédneme si architekturu a zajdeme na tržnici. Možná ti tu i něco koupím! A taky doufám, že tady bude nějaká pošta, nebo tak něco.
Takže pozdravu rodinku a za 3 týdny
				ahoj
					Bára

Osnova:
	I. Úvod - Pozdrav
 II. Stať a) 1. den
		b) Komplikace
		c) Minja
 III. Závěr Rozloučení


5. prosince 2008
Kolářová Romana
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět z pohledu psa

Osnova: 1) Kdo jsem já, aneb abych se trochu představil
3) Můj vzteklý spolubydlící
4) Můj pán a auto
2) Co nosím na sobě <šipka vzhůru zařazuje tento bod na druhé místo>
5) Slovo na konec aneb konečník

Zdravíčko. Jsem asi dvouletý čistokrevný pes jménem pirát. Moje rasa se nazývá Německá doga. Barva mé srsti je černá s bílou náprsenkou. Jsem asi 110cm vysoký, takže svému páníčkovi s přehledem koukám do misky, což ho znervózňuje natolik, že mi vždycky kousek dá. Moje maminky byla doga a můj tatínek taky. Mé oči jsou černé a mám dlouhý černý čenich. Pán říká, že jsem černý, jako uhel.
Okolo krku mám věc, které můj pán říká obojek. Na něj mi vždy, když jdeme na procházku připne něco dlouhého, čemuž se říká vodítko. Nemám ho rád, protože když zlobím, tak s ním dostanu. Na obojku mám placku, které se říká známka. To mám proto, protože kdybych se ztratil, lidé se na ní podívají a dovedou mě domů. Na krku mám ještě jeden kus čehosi, co se nazývá šátek. Na něm mám také vyšité své jméno.
Když už jsme se dostali k domovu, tak já bydlím ve velké krabici se střechou, které se říká dům. Tedy já tam smím jen vyjímečně. Bydlí tam moji majitelé. Já mám svojí vlastní krabici, ale mnohem menší, je to krásná, hnědá, dřevěná bouda. Před ním mám misku s vodou a misku, co mi do ní panička sype granule či maso z konzervy. Můj pán si dává do nosu rozhodně víc, než já.
Kromě mne zde bydlí ještě vzteklý Yorkšírák Charlie. Abyste věděli, je s ním pěkná nuda. Nemůžu si s ním hrát na zahradě, aby se mu něco nestalo. Je líný a tlustý. Svou malou výšku dohaní šířkou.Je to mazánek rodiny. Štěká na každého psa a ten ho pak kousne, však víte kam... to se pak jen směju. Panička ho dokonce nosí v tašce. Upřímě, mě by asi neunesli, ale je to nefér. Panička ho vždy, než někam jdeme pěkně načeše a on se naparuje, jakoby byl král.
Moji majitelé jezdí do práce malou červenou vrčící krabicí, prý autem. Bojím se ho. Jednou mě chtěli někam tou krabicí odvézt a já se tak bál, že jsem zalez do boudy a nehnul by se mnou ani pár volů.
Ale to už je radši všechno, protože bych se mohl rozpovídat o něčem, co bych nechtěl.


Kontrolní slohová práce
Líčení
Jméno: Michaela Gorčíková
třída: VIII. B
15. prosince 2008
Němí strážci krajiny
Jsme daleko od každodeního všedního stresu, daleko od prachu cest. Okolo nás je pouze všudepřítomné rozlehlé ticho a slyšet je jen praskající větví stromů, pod tíhou sněhu. Stromy samou únavou volají: „Zimo, předej žezlo jaru!“ šeptají s pláčem neúnavně.
Na apuštěném sněhovém prostranství se tyčí dva němí strážci, zachumláni do zářivě bílé peřiny. Oba strážci jsou středem celé krajiny.
Koruny stepilých stromů se téměř dotýkají širého nebe, které nás svou jasností pohlcuje.
Stromy tančící na namrzlé sněhové pokrývce, připomínají ladné pohyby polárních motýlů.
Toto úchvatné místo ve mně zanechalo jakýsi prožitek, který nelze vypovědět, ale stačí jen nahlédnout do nitra jeho duše.


29. března 2007
Andrea Jandová, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě
(umělecký popis)

První, opravdu krásný víkend v tomto roce se už chýlí ke konci. Celé dva dny nás slunce šimralo svými teploučkými jarními paprsky a pohoda a klid v čase stráveném u nás na chatě byly jako balzám po týdnu v rušném a špinavém hlavním městě plném shonu. Ve společnosti mé dobré kamarádky jsem si užila i legraci. Po takovém příjemně prolenošeném týdnu půjde práce určitě rychleji od ruky. Člověk by měl občas trochu zpomalit a rozhlédnout se kolem sebe. Vždyť každý si má užívat života a ne jen se hnát za nějakými vytyčenými cíly.
Vše pozamykáme a vydáváme se na cestu na autobus. Moc nemluvíme, prostě jen ještě nasáváme poslední okamžiky v jarní přírodě. Nemám ráda začátky, i když všechno musí jednou začít. Na začátku je všechno nezaběhnuté a nikdo neví co se stane. Ať už jde o začátek nějaké životní etapy, hodiny ve škole, filmu ale i klidně té naší cesty na autobus. Je to zvláštní, ale už se těším až budeme mít tak půlku za sebou, ne snad proto, že se mi nechce chodit, ale najdeme si už rytmus chůze vyhovující stejně nám oboum, i třeba pohodlnou polohu batohu na našich shrbených zádech. Ptáci okolo nás vyvádějí jako na lesy (to bude asi tím, že cesta vede lesem) a stromy se kývají ve větru sem a tam. Už aby rostly nějaké lesní plody a houby. Miluji sbírání hub, protože se u toho úžasně odreaguji a nakonec mám i potěšení z nalezených úlovků (pokud nějaké jsou). Jdeme sice do kopce, ale nám to nevadí, protože víme, že nahoře nás čeká překrásný výhled do kraje a možná stihneme i západ slunce za obzor. Najednou míjíme krmelec, který už teď zeje prázdnotou. Zima nebyla moc silná, takže už teď je všude okolo soustu zeleně a pan hajný má zase o trochu práce méně. Jako malá jsem se chtěla stát hajným, tedy asi spíš paní hajnou. Líbila se mi vidina práce strávené chozením po lese, ráno sezením na posedu a staráním se o zvěř. Tedy alespoň tak jsem si to představovala. Nakonec se vyšplháme až na vrcholek s vyhlídkou, a jelikož zastávka je nedaleko, a my máme ještě trochu času než nám pojede autobus, chvíli se kocháme krásami přírody. Je to takové poslední ohlédnutí za našim pohodovým víkendem než nasedneme do autobusu, který nás odveze zpět do reality velkoměsta.


6.-12.3.

Jarní Tábor s Hanací

V sobotu okolo půl desáté jsme nasedli do auta a odjeli na vlakové nádraží. Ve třičtvrtě na deset jsme tady měli sraz s Hanací. Vyrážíme na tydení tábor na Kovářov u Lipna. Dali jsme si věci do oddílového auta, rozloučili se s rodiči, sedli na vlak a tradá na Šumavu. Po cca 2 hodinové cestě vlak zastavil v Černé v Pošumaví. Odsud je to 10 km na Kovářov. Protože jsme šli bez batohů cesta rychle uběhla a my brzy dorazili na základnu. Šampus nám řekl, ať se jdeme zabydlet. Rozhodla jsem spát na pokoji s Byfty. Když jsme si vybalili, byl nástup. Pak jsme až do večera hráli mnoho her. Celý Jarňák je ukončovačka dlouhodobé hry WILLY FOG. Musíme být rychlejší než on. Nejvíce mě bavila hra se svíčkami. {N|n}a začátku si každý tým rozdělal oheň dřevem z 5 XXX. od něj si pak připaloval svíčky. Ty jsme přenášeli přes louku aniž by nám je nějaký vedoucí sfoukl. Tahle hra se nám dařila. Také jsme se umíšstili 1. Od druhého místa nás dělilo 20 svíček. Ráno byla rozcvička. Vedoucí nám řekli, že budeme (pokaždé) běhat orijenťák {a}<in> na kontrolách sbírat puzle. Ty nám na konci týdne dají obrázek. Po snídani jsme dostali kusy polistyrenu (do týmu) podle bodů získaných předchozí den. my měli nejsvíce. Dozvěděli jsme se, že jsou na opláštění Bigbenu a že si je máme nabarvit týmovou barvou. Po celé dopoledne jsme pak hráli hry. Ve dvanáct jsme nasedli do od. aut{a|o}. Jedeme na koncert Night Work! Přijeli jsme brzy a tak jsme zaujali taktickou pozici u {reproduktorů}<ni>. Okolo 13. h. koncert začal. hráli Tepláky, Gaye, Maju, Diktátora... a jiné. Mooc se my to líbilo. Po návratu zase hry. Večer jsme šli k Bigbenu. Přiložili polystirena tak, kam měli podle nás patřit. Až při příští návštěvě se dozvíme, zdali byl náš odkad správný. Další den jsme zase hralyi hry, jak do týmu tak i na jednotlivce. A získali další polystirény. V úterý jsme šli do Frimburku na plovku. Po cestě jsme hráli nálety. Vedoucí nám zaplatili vstup na 2 hodiny. Ve velkém bazénu jsem moc dlouho nevydržela a tak jsem byla ve vířivce. Ve Frymburku jsme nakoupili a vydali se zase na zpět. Ve středu po rozcvičce byl biatlon. ten se obvykle běhá na běžkách, ale vzhledem k tomu, že sníh není, budeme si muset vystačit jen z nohama. Brouk nás rozdělil do dvou skupin – Sněženky a Machři. V Machrech – lepší skupině byli: Eva

<img terč>

Klouzy
Bohdy

Hastry

Čvachty

Adam

Eva

Řepa a

Já

Ve sněženkách ten slabší zbytek. Machři běželi 2 kola a Sněženky jen jedno. Beželi jsme skoro furt lesem a stříleli {s|z}e XXX vzduchovek, luků a šípů, flusačky a házeli „granáty“. Za každou nestrefu jsme běželi jedno malé trestné kolečko. Můj čas byl 40 min. 22 vteř. Skončila jsem na 2. místě což mě překvapilo protože všichni Machři jsou starší než já. Vyhrála jsem mošnu, colu a chipsy. Po zbytek dne jsme zase hráli hry. Další den (což byl čtvrtek) jsme také hráli mnoho her. Večer jsme museli jít vařit čaj. Každý tým jeden den tábora musel v noci uvařit čas. Celé to muselo proběhnout rychle, protože nás při tom žádný jiný tým nesměl najít.

My jsme se rozhodli jít rozdělat oheň za balíky. Když voda zavřela, vhodili jsme pytlík. Říkali jsme si, že máme vyhráno. Adam nás prosil, aby mohl ešus s čajem nést, ale jak jsme běželi, čaj se vylil. úÚkol jsme jako jediní nesplnili. Ach jo. V pátek jsme celý den hráli hry. Došli jsme<in> umístit poslední polystyreny a pokrili Bigben. Večer byla ukončovačka – poslední hra na téma Willy Fog. Byl to azimut. zase jsme šli po týmech. Podle azimutu jsme došli na další stanoviště, kde jsme si vzali kartičku s barevnými puntíky a podle azimutu jsme se vydali dál. Byli i klamné cesty, ale nám se dařilo celkem dobře. Poslední stanoviště bylo u vedoucích. Tady stál Bigben v celé své kráse. Kartičky, které jsme získali na azimutu, jsme složili jako domino. Podle barev jsme pak hledali „lajstiky“ a ty pak, až je měli všechny tými, zapíchali do Bigbenu. Zvládli jsme svět objet rychleji než Fog. Náš tým na začátku tábora byl 4., ale skončili jsme 2! Po návratu do chaty jsme se dozvěděli ještě bodování jednotlivců. Byla jsem 5. z 19. Celý ukončovací den byl mooc fajn. V sobotu jsme nehráli hry. Jenom jsme balili a uklízeli. Tábor je u konce. Byl ale Bezva a Budu na něj ještě dlouho vzpomínat!!

13.3.
Gmünd
Dnes ráno jsme nasedli do auta. Jedeme se do Rakouského Gmündu do lázní. Po necelé hodině jsme dorazili. Zaplatili, {převlékli}<ni> a rychle do bazénů. Nejvíc času jsme strávili v bazénu z největším obsahem soly. Pak v plaveckém kde jsem Evu {učila}<ni> skákat šipku. Potom jsme si dopřáli jednu jízdu na tobogánu a zbytek času jsme strávili v divoké {řece}<ni>. Když jsme opustili bazény, rozhodli jsem se ještě projít po náměstí. V Gmündu to bylo moc hezké, opravené domy, ulice... Zašli jsme se podívat i na řeku, která Gmündem protéká. Celý výlet jsme zakončili zmrzlinou. Bylo to supr!

CELÉ PRÁZDNINY BYLY SUPER!


Eva Nejedlá
I. C
4. listopadu 2003

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova:
1) ÚVOD: Koncert, cesta z koncertu
2) ZÁPLETKA: Podezřelá osoba ve tmě
3) VYVRCHOLENÍ: POLEKÁNÍ, zjištění krádeže, dopadnutí
4) ROZUZLENÍ: Zásah policie
5) ZÁVĚR: Připuštění nebezpečné situace.

Tento příběh se udál v září minulého roku.
Posledních čtrnáct dní prázdnin trávím každoročně na Letním odborném soustředění (LOS) s pěveckým sborem, do kterého chodím již desátým rokem. Už tradicí je, že vždy po příjezdu, první večer nového školního roku, bývá koncert sestavený z repertoáru, který jsme nastudovali na táboře. Loni však toto vystoupení bylo ohroženo z důvodu povodní. Mělo se totiž konat v Anežském klášteře. Na poslední chvíli se naštěstí podařil zajistit pronájem Divadla U Hasičů. Byla jsem ráda, protože v blízkosti tohoto divadla totiž bydlím.
Tento koncert je posledním setkáním (nejméně na rok) s většinou přátel a vedoucích z „LOSu“. A tak večer se samozřejmě neobešel bez slziček, ale byl velmi hezký, a tak jsem šla domů s příjemným pocitem.
Domů jsem šla kolem Divadla na Vinohradech, ulicí ne příliš osvětlenou lampami. V šeru jsem trochu zpozorněla, a když jsem si všimla černé postavy v zákoutí budovy, celkem jsem se polekala. Při druhém pohledu jsem zjistila, že osoba manipuluje se zámkem zavřených dveří při svitu baterky. Naštěstí nechtěla být viděna, a tak se po chvíli dala na odchod. Pak jsem opodál viděla, že se vzdalují osoby dvě. Zajímal mě důvod tohoto podivného počínání, proto jsem se podívala na dveře zblízka a na nich jsem uviděla téměř odlomené cenné mosazné kování. Důvodem tedy byla KRÁDEŽ! Ihned jsem to šla oznámit do divadelní vrátnice a s jedním divadelním zaměstnancem jsem se šla porozhlédnout po blízkém okolí, zda zloděje nepoznám. Po chvíli jsem si všimla, že oba zloději, i s ukradenými předměty, sedí na blízké lavičce.
Z prvního leknutí jsem naštěstí již procitla, a z mobilu jsem okamžitě zavolala policii. Příslušníci policie velice rychle přijeli, lupiče zatkli a mně poděkovali za pomoc.
Byla jsem ráda, že už můžu jít konečně domů a až dodatečně jsem si uvědomila, že tato situace byla celkem dost nebezpečná.


Brožek, 2. G
15. 10. 2008

1. Slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek - Kluk, nebo holka? Bude možnost volby>

Chtěl bych reagovat na článek „Kluk, nebo holka? Bude možnost volby“, který vyšel ve středu 15. října 2008 v Mladé Frontě DNES. Tento článek, který napsala Lenka Petrášová je kritikou návrhu zákona na omezení rizika dědičných nemocí při umělém oplodnění. Tento zákon dává rodičům žádajícím o umělé oplodnění možnost vybrat pohlaví dítěte. Výběr pohlaví se ovšem může uskutečnit pouze za určitých podmínek. Hlavní podmínkou výběru je genetická vada matky, která se přednáší pouze na dítě určitého pohlaví. Také se musí jednat pouze o určitá vážná onemocnění, například hemofilii, muskulární dystrofii nebo fragilní syndrom. Připomínka ministra kultury Václava Jehličky upozorňuje na to, že výběr pohlaví by mohl být zneužíván. Dle mého názoru se tomu dá předejít pouze striktním dodržováním výše zmíněných kriterií, za kterých se může výběr pohlaví uskutečnit. Neadekvátní mi přišel výrok Jehličkova stranického kolegy, místopředsedy KDU-ČSL Davida Macha. Nikdo přece nemluvil o vyrábění dětí na přání, či o programování dětí podle rozmaru rodičů. Jde přeci jen o výběr pohlaví u dětí, jejichž matky by na ně mohli přenést dědičné choroby. Navíc pouze méně než jedno procento žen, které žádá o umělé oplodnění má jednu z vymezených genetických vad. Proto si nejsem jist, zda pan Macek pochopil návrh tohoto zákona tak, jak byl ve skutečnosti myšlen. Lékaři obecně tento názor podporují a Tonko Mardešič z kliniky asistované reprodukce Pronatal konstatuje, že ti, kteří tuto možnost kritizují, tomu zřejmě nerozumí. Stejný názor sdílím i já, protože kdybych si mohl vybrat, zda bude moje dítě trpět dědičnou chorobou nebo ne, tak volba je více než jasná.
Protože mi tento zákon přijde rozumný, a také proto, že je v ostatních evropských zemích běžný, bych s ním souhlasil.


„Čteme pro vědomí, že nejsme sami“

Kdysi dávno, když jsem se učil číst, bylo mi asi šest let a chodil jsem do první třídy, mě čtení jaksi přitahovalo. Všichni okolo mě pořád četli nějaké nápisy, knihy, časopisy a mě vždycky zajímalo, co všechno se za těmi symboly skrývá. Kdejaké příběhy, oznámení, zprávy, slogany, vždy jsem se těšil až dostanu do ruky nějakou novou knihy. Budu si moci číst ty příběhy. Ať už z reality, minulé či budoucí anebo z cizích, neexistujících světů. Pokaždé, když jsem dostal novou knihu, tak jsem se do „zakousl“ a četl pokud možno bez přerušení až do konce. Nikdy jsem si s knihou nepřipadal sám. I když jsem byl doma sám tak jsem stále jen četl. A přiznejme si, každý kdo někdy přečetl nějakou knihu se aspoň chvíli cítil v bezpečí, nerušený a s knihou jako dobrým přítelem. Podle mého názoru, kniha může působit i jako únik z reality. Jestli jste byl někdy někdo sám, tak víte, že stačilo vzít knihu a už jste se cítil zase dobře.

Čtení už odjakživa hrálo velkou roli v lidské civilizaci. Už v Pravěku se lidé dorozumívali nebo bavili kresbami na zdech. Poté přišlo první písmo a začalo se psát na svitky a kůže, ale dříve se dokonce tesalo do kamnených desek. Na svitky se zachycovaly jak události té doby, ale i legendy, příběhy, náboženské texty a texty k písním. Prostě vše cȯo si mohl člověk později přečíst. Dříve číst uměli jen vybraní lidé. Mniši z klášterů, učenci a měšťané. Později, s vynálezem knihtisku Johanem Gutenbergem roku 1450 se začali rozšiřovat tištěné a vázané knihy. Knihy se dostávaly i do vzdálených zemí a každy chtěl vědět, co v nich je. Nyní jsou knihy vytlačovány elektronikou. Místo krásné knihy se člověk radši koukne na film. Já osobně proti filmům nic nemám, ale můj názor je, že když se zfilmuje kniha, tak ten film ji, až na pár výyjímek, nikdy nepředčí. Taky se vám někdy stalo, že jste si určitou postavu z knihy představovali úplně jinak než jak jí vykreslili ve filmu? Mě se to stává docela často.

Také se místo pohledů a dopisů, kde jste měli „kontakt s písmem“ pisatele, začínají se objevovat e-maily a smsky. Spousta čtení, ač se to nezdá je i v počítačových hrách. Např. v RPG Baldur´s Gate by dialogy zabrali přinejme{n}<in>ším 300 stran. Nějaké čtení ovšem může i uškodit. Třeba čtení stupidních reklam a bulváru nebo čtení cizí korespondence.

Podle mého názoru by si ke čtení měl najít cestu každý z nás. Protože čtení bylo, je a bude součástí lidské společnosti a s knihou se clověk nikdy necítí osamocený.


Slohová práce školní

Daniela Hajnová
2.A 14. ledna 2008

Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (vypravování)

Už od svých čtyř let aktivně sportuji, tudíž jsem ve své životě zažila spoustu úspěchů i neúspěchů. Některé z nich Vám vyložím.
S moderní gymnastikou jsem začala v 1. třídě. Moc mě to ze začátku nebavilo, protože mi to moc nešlo. Postupem času jsem se zlepšovala, avšak moje výsledky v soutěžích byly nestálé. Jednou jsem byla třeba pátá a na další soutěži až patnáctá. Dokonce se mi stalo, že mi špatně pustili hudbu a ona vůbec nebyla slyšet. Když konečně začala hrát, tak skončila v půlce mé sestavy. Tudíž jsem skončila poslední a byla jsem moc zklamaná.
Také jsem se dostala na MČR, ale tam jsem skončila osmnáctá z jedenadvaceti. Ale tak líto mi to nebylo, protože jsem tam jela s vědomím, že nějak zvlášť dobrá nebudu. Byla to pro mě další zkušenost.
Kdybych to měla shrnout, tak mi gymnastika nikdy pořádně nešla. Hlavně jsem pro to neměla vlohy a postavu. Několikrát jsem si vyslechla, jak jsem tlustá a že bych měla zhubnout. Také jsem ze všech těch cviků začala mít problémy s kyčlema a musela jsem skončit. Teď si ale musím přiznat, že mi gymnastika občas chybí.
S aerobikem jsem začala ve stejné době jako s gymnastikou. Aerobik mě chytnul mnohem více než gymnastika. Asi díky tomu, že jsme měli sestavy i ve skupině, nejen jako jednotlivci. Jako jednotlivec jsem podávala opět nestálé výsledky. Největší úspěch pro mne byl, když jsem se dostala na MČR, kde jsem sice nepostoupila do finále, ale byl to pro mne stejně obrovský zážitek.
Se skupinou jsme v kategorii 8-10 let vyhrály mistrovství Čech a na MČR jsme byly druhé. Čím jsme byly starší, tím více jsme se zhoršovaly. Asi jsme usly na vavřínech. Ale také už jsme nikdy netancovaly v původní sestavě, protože nám neustále přicházeli a odcházeli noví členové.
S aerobikem jsem nakonec skončila v 9. třídě, kdy jsem se nepohodla s trenérkou a přestala jsem aerobik stíhat kvůli hiphopu, kterému jsem dala přednost. Nyní tedy tancuji hiphop a vážně mě to baví. Tancuji ho již třetím rokem a trénink od tréninku na sobě pozoruji zlepšení. V hiphopu tancuji pouze ve skupině, proto že si myslím, že na sólo nemám.
Když jsem tančila prvním rokem v juniorském áčku, tak jsem žádný úspěch neměla. Tento rok jsem se hlavně rozkoukávala na hiphopové scéně. Druhým rokem jsem tancovala v juniorské elitě, kde jsem nejdříve zažila zklamání z druhého místa na --- 2007, kde jsme měli na vítězství. Ale pak jsme všem ukázali na ME v Chorvatsku v Rijece. Tam jsme po mizerných předkolech nakonec vyhráli a to nám zajistilo postup na MS do LA v USA. Do LA jsme letěli s tím, že nemáme žádnou šanci na úspěch. O to víc jsme byli překvapeni, když nás vyhlásili za vítěze. Tato výhra je pro mne jedním z největších úspěchů. Můžu si alespoň říct, že jsem něco dokázala.
Co se týče mých školních úspěchů, tak je pro mne nejdůležitější přijetí na GJVJ a dále to, že jsem na ZŠ měla na vysvědčení vždy samé jedničky.
Jinak školních neúspěchů jsem měla mnoho. Stane se, že člověk ujede. Například na ZŠ jsem dostala 4 z diktátu, přestože mi mluvnice vždycky šla. Zastávám názor, že chybami se člověk učí.
Když to celkově zhodnotím, tak vím, že se mi ledacos povedlo, ale také vím, že mám stále co zlepšovat a co dokazovat. Mým největším přáním je odmaturovat a dostat se na vysokou. Doufám, že se mi to povede.
OSNOVA:
I. Úvod
II. Stať – a) Gymnastika
b) Aerobik
c) Hip-Hop
d) Škola
III. Závěr


H. & ženy

H. chodil s M., chodil s I. a dalšími. Teď chodí s L. Jenže ho to nenaplňuje. On totiž zbožňuje I., miluje J., má rád L. a míval rád M. Ale ze všech dívek a žen nejvíce miluje N.. N. splňuje všechny jeho požadavky, naplňuje jeho touhy do posledního detailu. To s N. cítí, že svět s ní je výjimečný a, krásný a originální. Ne že by s J. nebyl, ale rozhodně by nebyl originální. N. s ním ráda chodí pozdě v noci k jezeru a bok po boku spolu pozorují zrcadlovou hladinu, ve které se odrážejí majestátní hory, ve kterých nichž<in> se nejvíce vyjímá Matterhorn svým typickým tvarem a vlasy jim čechrá svěží vánek prohánějící se skrz celé zermattovské údolí. N. H. rozumí nejlépe ze všech, ne zcela, ale to by H. asi ani nechtěl. Je rád, že ho lidi můžou pořád dál a dál objevovat a poznávat a pořád nejsou na konci spletité cesty. H. má ve svém labyrintu už hodně lidí, kteří zabloudili jako cizí vojáci ve Starém {M|m}ěstě pražském. Určitě v něm je I. (možná proto ji zbožňuje), je v něm L., protože je prostší a není schopná pojmout tak vrstevnatou a složitou osobnost jako je H.. M. v něm je, ale má mapu, ve které se celkem vyzná. Jenže ta mapa má bílá místa. Takže občas to vypadá, že jde po správné cestě ven, ale pak přijde další rozdvojení a je opět ztracena. Bohužel pro něj J. stále jenom chodí jako<in> kolem jako by to byl nějaké pevnosti a dělá jako by tam nechtěla, i když tuší, že vevnitř jsou obchody, které má moc ráda. Chce zkusit štěstí jinde, kde je obchod přímo na trase, jenže co když tam nebude kvalitní zboží? Všichni ví, jak je to s kvalitou obchodů na přímé trase. Ona H. zná, ne tak jako N.. Byla dokonce s H. v intimní chvilce, ale H., přestože je příliš dokonalý pro společnost, ve které žije a okamžitě vidí nedostatky řešení lidí, jen na ně stále nechce upozorňovat, se tentokrát zmýlil a nebyl schopen dát J. to, co ona v tu chvíli potřebovala. Čas a trpělivost. Možná už se s J. nikdy nesblíží, ale život většinou nabízí alespoň dvě šance, a tu druhou H. rozhodně využije.

Druhé šance s I. ale nevyužije. I. je o mnoho lepší v představách než ve skutečnosti a ten rozdíl je větší než u jiných. I. každý využívá, její chyba, že to dovolí. Chtěla by být jiná než ostatní, něco jako je H., ale ne tak výrazně, jenže je slabá a nemá na to, a tak je z ní malá loďka v rozbouřeném moři jménem Život.

Druhou šanci s M. už měl, ale nevyužil. Nebo vlastně využil, ale jen k tomu, že aby<in> zjistil, že tudy cesta nevede. Mohl předejít tomuto obecně neveselému konci, kdyby správně četl nástrahy života. Když totiž začínal podruhé s M., postavila se mu do cesty překážka jménem J.. H. se tehdy tázal, zdali nám život staví do cesty překážky kvůli tomu, aby ukázal, že tudy cesta nevede nebo proto, aby nás podnítil jít tvrdě za věcí a odlišil opravdu chtěné od předstíraného chtěného. Ude Uposlechl druhou část a to se mu ukázalo jako mylné. Kdyby totiž udělal to první, byl by to zárodek k vyhlížené druhé šanci s J.. J. znala M. a věděla, že M. se snaží dostat H. To opět ochladilo její city a odložila případ H. na neurčito.

M. je chytrá, ale ne přirozená a to je H. vlastnost, kterou {H.}<in> vyžaduje nejvíce. Snaží se být uvolněná a spontánní, jenže se jí to nedaří nebo daří, ale působí to křečovitě. Má to z dětství. Málem se jí povedlo změnit H., ale to by musela být setsakra silná, aby to zvládla. H Donutila totiž H., aby se zamyslel, jestli by neměl být uvolněnější, ale on by nikdo nepochopil ty jeho činy a mysleli by||si pak, že je ještě větší blázen než si to myslí teď. Tak se nato H. vykašlal.

Ale co to? H. jde v objetí s J. po Karlově mostě. Zastavují se a dlouhý pohled střídá dlouhý něžný polibek, po němž následuje vroucí objetí plné touhy. Je jedna hodina ráno, a oni jsou na celém mostě sami. Teď koukají směrem na Pražský hrad. Ne, že by tam nestál, že by snad byl zbořen nějakými muslimskými přátelyi Ameriky a jejich Boeingy 737 v ohrožení, ale pan prezident jako správný (omluvte mě, stříhal jsem si nehty, stříhal jsem si je na tento text, respektive na jeho obal, ale nebojte, už jsem je všechny vysypal a můžeme se vrátit k povídání) chlap šetří elektriku, a tak svůj hrad v hluboké noci zhasíná (ale píše se to hned líp, to se musí nechat). Tak H. přece jen využil své šance, ale nemůže si vzpomenout, kdy se tak událo

H. se probouzí vedle L. ve starém baráku, venku hnusně. Je příliš velký idealista na to, aby tento vztah považoval za harmonický. L. Je jako most mezi horami jménem J. a N.. Jenže most má taky význam a ne malý, z toho plyne, že H. by si možná měl začít více vážit L. a nebrat ji jako samozřejmost, protože bez mostu by cesta z hory na horu trvala neuvěřitelně dlouho a navíc by tam H. taky nemusel dojít, protože by mohl uklouznout. Takže co? Má s L. zůstat? Zůstává, ale pak bude možná o to těžší to ukončit, až N. svolí se skutečně ukázat.

Asi jsme si to ještě neřekli, H. se s N. stýká velice často, vždy když je sám, miluje ji, ona jeho, vážně si rozumí, ale asi tušíte, že to bude mít háček. Ano, má! On totiž N. nikdy neznal

 Dosud nepotkal

 Neviděl.


Slohová práce školní
Lukáš Zavadil
12. června 2007
3. C

Znamení doby

Osnova: I. Úvod
 II. Stať - a) Rozpínavá Amerika
 b) Prezident Bush
 c) zneužití technologií
 III. Závěr

Co je vůbec znamení dnešní doby? Vyspělá technika? Pokročilá medicína? Náboženství? Určitě by se našla spousta možných znamení této doby.
Já bych řekl, že největší znamení této doby je nehorázná rozpínavost Američanů po celém světě. Tento národ si hraje na světovou policii a myslí si, že může všechny spasit. A pak se diví útokům teroristů na svou vlast. Je zajímavé, že Amerika zatím prosazovala rádoby svobodu pouze ve vojensky slabých státech. Číně, či KLDR pouze pošlou ultimátum a tím to končí. Na žádnou invazi si netroufnou, protože ví, že by dostali na frak. Jenže poslední dobou, jak se zdá, Američanům vadí ty neustálé války. Jejich problémem v této době je prezident Bush. Americký prezident totiž vždy měl skoro neomezenou moc. Senát je jen tak, aby se neřeklo. Prezident stejně zákon, který se mu nelíbí, vetuje. Současný prezident Bush si asi léčí komplexy. Vždyť od té doby, co je v úřadě, Amerika neustále s někým válčí. Navíc v této „svaté“ válce za svobodu zneužívá moderní technologie. Vemte si takového amerického vojáka a jeho techniku, oproti nějakému bojovníkovi z hor, který má „sto“ let staré vybavení. Je to opravdu nerovný boj. Představa jak jede několik Afghánců v otlučeném „gázíku“ proti tanku je opravdu směšná. Mají stejnou naději na úspěch jako středověký rytíř. Podle mě Amerika „nechutně“ zneužívá technologie, pro prosazení svých názorů. Jistě existují i jiné cesty k prosazení svého názoru.
Podle mě hrozí celosvětová nadvláda Ameriky. Už jen představa amerického radaru v srdci sjednocené Evropy mi přijde jako další krok ke snaze Ameriky být všudypřítomná. Přijde že se svět může vrátit do dob britského impéria, s tím rozdílem, že zde bude pánem Amerika. Proto se ptám: „Světe, kam spěješ“?


17. prosince 2008
Radana Vrubsová
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho taky nemusel najít.

Osnova: 1) Pár otázek na úvod
2) Humor
3) Vylíčení smyslu
4) Ztráta smyslu pro humor
5) Osobní polemika na závěr

Smysl pro humor je dobrá věc. Pro mnohé z nás nepostradatelná. Co se ale stane, když svůj smysl pro humor ztratíme? Je to vůbec možné?
Na začátku se musím nejprve zamyslet nad tím, co je to vlastně humor. Dalo by se říci, že je to takový nutkavý pocit se něčemu nebo někomu zasmát, či přinutit ho ke smíchu. Každý se dnes baví podle svého gusta, takže smysl pro humor je relativní pojem.
Když vás někdo zastaví na ulici a řekne vám, že máte na hlavě vrabčí hnízdo, vezmete to s humorem, nebo zle odseknete? Ten, kdo to vezme s humorem, ten má pro něj jasný smysl, ale to neznamená, že ten kdo vám odsekne, tak že ho nemá. V zásadě má smysl pro humor každý z nás, defakto se s ním člověk narodí, každý ho ale projevuje po svém. Jeho projevování je z velké části potlačeno výchovou, inteligencí, osobními pocity a zkušenostmi. Věčina lidí se zkrátka nezasměje z principu, že je jim to trapné, nevhodné, či neslušné.
Jak je tedy možné, že lidé smysl pro humor ztrácejí? Je to dáno způsobem života jakým žijí, stres, nuda, pocit prázdnoty. Jste li ve stresu, nesmějete se a všechno j černé. Nic nestíháte, nic se vám nedaří, hrůza. Na smích prostě není čas. Je čas vůbec na něco? Lidé ve stálém stresu nakonec propadnou depresím a nic už pro ně nemá smysl, takže jim humor, či smích nic neříkají. Stejně jako lidé, kteří mají všechno co chtějí, na co jen pomyslí, nic jim nechybí, takový lidé propadávají pocitům nudy a lhostejnosti, ztratí věčinu emocí a tím i smysl pro humor. Už nikdy ho nenajdou.
Proto neztrácejme zbytečně svůj smysl pro humor, už nikdy ho pak nemusíme najít. Až z této slohové práce dostanu špatnou známku, náladu mi to nezvedne, ale smysl pro humor se neztratí!


Les amis

Bylo krásné slunečné nedělní ráno. Ptáci venku zpívali, obloha byla bez mráčku. Vypadalo to, že se chystá nádherný den, takový, jaký se na měsíc červen sluší a patří.

V bytě číslo pět, v jednom malém paneláku na okraji Paříže, se právě probudil pan Le Tueur. Pohlédl na hodinky, a přestože ukazovaly čas 6:45 (na nedělní vstávání naprosto nekřesťanský čas), pan T. se ve své posteli posadil, plný optimismu a s úsměvem na rtech, a protáhl se. Právě v tuto chvíli se mu na jeho účet na Kanárských ostrovech převáděla částka dvaceti pěti milionů euro. Monsieur Le Tueur se zvedl z postele, přes své kostkované pyžamo přehodil župan s týmž motivem a potichu, aby neprobudil svou manželku, se vydal do kuchyně, připravit si něco k snídani.

S myšlenkami stále u svých nově nabytých peněz zapl kávovar a připravil hrnek. „Už nikdy nebudu muset pracovat. Tenhle „job“ dal dohromady víc, než všechny „akcičky“ za posledních patnáct let! Konečně si s Monique koupíme krásný dům v Bretani a bude vést klidný a spořádaný život. Slibuji.“

Z jeho plánování ho najednou vyrušilo tříštící se sklo a výkřik: „Policie, ani hnout!“ Na ploše čtyř metrů čtverečních se nyní těsnalo pět policistů a všichni hlavněmi svých pistolí mířili na pana T. Z tváře muže obklíčeného ozbrojenými policisty se nedala vyčíst žádná emoce. Strach, který ho v první chvíli ochromil, zmizel stejně rychle jako se objevil. Jeho ledově modré oči nyní sledovaly pistoli mířící mu přímo na srdce. Slova z jeho úst jakoby ztrácela zvuk, přesto se mu podařilo vykoktat: „To, to musí být nějaký omyl.“

V tu chvíli vstoupil do kuchyně další muž. Byl oblečen v dlouhém šedém kabátě, jeho již dosti prořídlé vlasy byly prošedivělé a i na jeho tváři bylo vidět, že doba jeho mládí je ta tam. V ruce držel odznak policie. „Pan Le Teuer? Philippe Le Teuer?“, řekl muž. „Jmenuji se Jean Verité a jsem komisařem francouzské policie. Jste obviněn z vraždy pana M. Cadavra a krádeže padesáti milionů euro.“ V tu chvíli se ozvala další rána. To manželka pana T., hledající svého muže, právě omdlela po vyslechnutí této zprávy.

Cestou na policejní stanici pana Veritého, která se nacházela v ... pařížském arrendissementu, pan T. přemítal nad událostmi, které se přihodily před pár hodinami.

Věděl, že to nebude lehká akce, proto se na ní s Pierrem také připravovali několik měsíců. Na vyloupení pobočky Francouzské národní banky přece nestačí koupit si dětskou vodní pistolku a silonovou punčochu přes hlavu. Chce to pořádné promyšlení, detailní naplánování a rychlou akci. Rozhodli se s Pierrem, že do toho půjdou jen oni dva. Naplánované to měli takřka dokonale. Každý den se přesně v půl jedné v noci měnili členové ochranky v bance, a tak na velmi malou chvíli byly kamery bez dozoru. To stačilo k tomu, aby z před bankou stojící černé dodávky stihl Pierre vyřadit kamery z provozu a nastavit na nich konstantní obrazy, které by ostrahu přesvědčovaly o klidné a ničím nerušené situaci jak před bankou, tak vně banky. Pak už pro Philippa nebyl žádný problém vyřadit alarm (vždyť už tohle dělal snad tisíckrát a nikdy ho při tom nechytli), dostat se do hlavního počítače banky a umožnit Pierrovi čekajícímu v dodávce u počítače, aby převedl převedl pár milionů na jejich zahraniční účty. Jak snadné. Jen kdyby se jim do toho nepřipletla malá komplikace...

Michel Cadavre byl již dávno na odchodu z práce. Slavili dnes s manželkou dvacáté výročí svatby a on slíbil, že přijde domů v čas. Bylo však něco málo po půlnoci, když se mu podařilo dokončit rozdělanou práci a s vidinou rozzuřené manželky držící v ruce rozvodové papíry si rychle oblékl kabát a pospíchal ke svému autu. Dosedl za volant, strčil klíček do zapalování, když tu si náhle uvědomil, že nechal dárek pro svou drahou ženu v kanceláři. „To by to dopadlo, přijet po půlnoci a ještě k tomu bez dárku,“ říkal si, když vystupoval z auta a razantním krokem mířil zpět ke své kanceláři. S myšlenkami na to, co asi řekne jeho manželka, až uvidí ten nádherný náhrdelník, který jí koupil a o kterém již pěkně dlouho, ale samozdřejmě nenápadně, mluvila, vstoupil pan Cadavre do místnosti. Nebyl v ní však sám. „Kdo jste a co tu děláte?“, stačil se zeptat a pak se jen ozvala rána, to když Philippe Le Teuer vystřelil ze své pistole a trefil Michela Cadavra přímo do srdce.

„To, to nebylo v plánu, říkal si sám pro sebe Philippe. Stál v potemnělé místnosti, v ruce zbraň, z které se ještě kouřilo, a nevěřícně koukal před sebe. Vůbec neměl v úmyslu pistoli použít, ale zpanikařil, jak viděl přicházet neznámého, a vystřelil. „Teď hlavně nepanikařit“, opakoval si tiše. „Nepanikařit.“ Pistoli zastrčil za kalhoty a s neuvěřitelným sebeovládáním, jakoby se nic nestalo, se vydal k východu. Stejně jako přišel, tak i odešel, nasedl do dodávky, za jejímž volantem již čekal Pierre, a s úplnou samozřejmostí, jakoby pro ně bylo normální každou sobotu zabít člověka a ukrást padesát milionů euro, nastartovali automobil a odjeli.

Teď seděl Philippe v zamřížovaném autě a mířil na policejní stanici. „Asi to nebyl tak dokonalý plán, jak jsme si mysleli“, řekl hořce Philippe Le Tueur. „Anebo na těch filmech o briskním uvažování a chytrosti francouzské policie vážně něco bude...“ Z kanceláře Jeana Veritého byl krásný výhled na Sacre Coeur. Slunce už bylo vysoko na nebi a osvětlovalo Paříž tak, jak to umí pouze červnové slunce. Paříž je centrem turistů, kteří zde hledají trochu romantična a klidné atmosféry, provoněné láskou, pohodou a pomalým nicnerušícím klidem plynoucího života. Z vedlejší místnosti se ozvala rána a následné zasténání. „To je teprve začátek. Buď nám řeknete, kde se ukrývá Pierre Le Fossoyeur, nebo přijdou mnohem horší věci než bylo tohle lehké pohlazení.“ Pilippe Le Tueur seděl na židli, ruce svázané za zády, zpod pootevřené košile bylo vidět krvavé škrábance a rány. Zvedl oči a podíval se na své trýznitele. Nepronesl ani slovo. Pierre byl jeho nejbližší přítel. Byl jako jeho bratr. Snad ještě bližší. Znali se spolu od školky, kdy si mezi sebou kradli autíčka. A když byli starší, ani boje o holky je nedokázaly rozkmotřit. Byli přátelé na život a na smrt – doslova... Ozvala se další rána a následné zasténání. Mučící taktiky policistů nebraly konce, Philippe však mlčel jako hrob.

„Tak kde je Pierre Le Fossoyeur?“, zeptal se vyšetřovatel. „Je na hřbitově“, odpověděl sotva slyšitelně Philippe. Chtěl si z nich udělat legraci, zastavit na chvíli to jejich šílené týráni. Kupodivu se mu to povedlo. Jean Verité ihned svolal svoji ozbrojenou skupinu a odjeli.

Když vedli Pilippa Le Tueura do jeho cely, uslyšel z vysílačky za opaskem jednoho ze strážců: „Podezřelý Pierre Le Fossoyeur byl objeven na hřbitove Pere Lachaise, kde se ukrýval v rodinné hrobce. Jelikož byl nebezpečný a ozbrojený, byl na místě zneškodněn...“


SKLÁDKA V SRDCI EVROPY

 „Čechy krásné, Čechy mé...“ Ano, skutečně jsou krásné, pokud se díváte na ta krásná místa. Ale co když někdo dostane chuť podívat se i pod pokličku našich luhů a hájů? Právě tímto nahlédnutím by se mohla objevit špinavá skutečnost.

Jedním takovým aktuálním a veřejně známým příkladem je kauza „Německý odpad vs. Ččeské skládky“. Že by Německo nemělo své vlastní? To myslím, že určitě ne. Stručně bych to popsala. Na začátku byl pouze další z mnoha požárů opuštěného skladiště, jakých ročně bývají desítky. Nikdo se nad nimi nepozastavuje – příčinami bývají zkraty elektrického vedení, úder blesku při bouřce a následné vznícení nebo nebo žhářství. Ovšem ten náš požár byl jiný. Zdánlivě opuštěný a nikomu nepatřící sklad byl plný odpadu, většinou textilního zboží. To samozřejmě vzbudilo pozornost. Začalo se vynořovat velké množství otázek a postupné zjišťování faktů jich i pár objasnilo, ale samozřejmě přibyly další. Do hry se zapojili policisté i celníci a během krátké doby našli další sklady s textilním odpadem. Cesta se ubírala od svědectvích, které poukazovaly na četné dojíždění kamionů právě do těchto míst. Co za tím vším je? Co jiného než peníze. Peníze, chamtivost a velmi snadná cesta k velkému výdělku.

Největší zájem veřejnosti ale vyvolaly reportáže v médiích, které celý běh tohoto případu ještě více rozproudily. Po jedné odvysílané ukázce z dalšího skladu plného textilu (zde šlo o rozpadlou střechu, díky níž padal dovnitř skladu sníh), padlo na fakta jasnější světlo. Někdo, kdo se cítil ohrožen, neudržel své nervy a pouze relativně chvíli po jejím odvysílání tento sklad podpálil. Možná, že je český národ chamtivý, ale asi si každý umí dát dvě a dvě dohromady. Ten někdo potřeboval zakrýt „věci“, kterým by popularita nejspíš vůbec neprospěla. Jenže tím dal jasně najevo všem najevo, že v odpadu bude hrát roli něco víc než jen zabraný opuštěný sklad.

Kam jsme se tedy tímto dostali? Do bludného kruhu, kde se vše točí kolem skupinky lidí, kteří umí obchodovat, kamionů, které se záhadně objevují a zase mizejí a toho, co po nich zůstane. Mezisoučty jsou jednoduché – na české straně lehce vydělaná eura a na německé straně spokojenost ze zbaveného odpadu. Jenže ten zůstal u nás. Takže kdo je na tom nakonec lépe?

Podle mě|mně nám celá tato kauza přilepila odporný štítek. Celá Evropa má iluzi o tom, že si Česká republika fyn funguje jako středoevropská popelnice. Ale když trochu odbočíme od tématu, skutečně je to jen iluze? I kdyby k nám německý odpad nebyl dovážen...

Porovnejte si němu Německo a Českou republiku jen z hlediska čistoty. Když se pojedete podívat kus za hranice, neuvidíte zarostlé škarpy, PET lahve u cest nebo staré hadry ve špinavých koutech. Všude je krásně uklizeno, ulice jsou čisté. Nikde nepáchnou odpadky, neleží rozbité a vyhozené věci. Naše země je dokonalý protiklad. Možná si to jako „Pražáci“ neuvědomujeme, ale třeba práve Praha neuvěřitelně páchne. My tu doslova dýcháme vypařující se moč, která se vsakuje do špinavých ulic a budov.{dokončeno v konceptu}<co>


Adrian Halffar
třída: VII B
Datum 23. 11. 2009
Obrázek od Josefa Lady
Kreslená kolorovaná kresba od Josefa Lady roku 1945 s názvem Slouha. Dychá na mne vanoční atmosféra kterou tvoří zima a sníh listí přikrité bílou sněhovou přikrívkou.
Dva starší lide kteří přišly koledovat staly čelem k chalupe koledovali asi proto aby měli peníze k uživení po boku staršího pana stála starší paní se černý větším psem po pravé strane bylo nařezané dříví na kterem ležel sníh u dříví bylo vedro plné sněhem za chalupou stál opadaný strom u stromu byla postavena dřevěna chalupa z které okno svítilo až se zařelo u ní bylo starí porouchaný dřevěný plot. Hlavní postavou byl starší pan a paní pan byl oblečen do kožišinového valce na hlavě měl ušenku ktera mu ukrývala uši a hořejší část hlavy trčeli bili až šedi vlas a šla vidět pulku obličeje u pusi mel trubku na kterou hrál koledy trubku držel obouma rukama na nohou mí kožené válenky za nim stál starší paní která měla na hlavě žluto oranžový šatek na těle měla zelenoý kožešinový kabat na zádech měla proutěné nuše v pravé ruce měla žluty raneček přivazány na ruce s mašličkou pod rukou a na kabátě měla bílou zastěru nohy zakrivala červena sukně a u nohou měla tmave černého psa všude okolo bylo hodně sněhu a všude padal bílé sněhové vločky


Slohová práce školní

Jana Drábová 12. ledna 2006

Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
Kalamita (Volný stylový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Sněhová kalamita

Osnova: I. Úvod –
 II. Stať – a) setkání s kamarádkou a první nákupy
 b) po ohřátí opět do ulic, koupě bot
 c) běh na autobusovou zastávku a dlouhé čekání na nejedoucí autobus
 d) nakonec autobus přijel, vypadáme divně
 III. Závěr

Je 3. ledna, půl třetí odpoledne a všude hustě sněží. Já mám sníh ráda, takže mi ani moc nevadí, že se musím brodit už asi dvaceti centimetry sněhu. Snažím se jít rychle, ale moc se mi to nedaří, v jednom obzvláště rychlém švihu nohou mi to na ušlapaném chodníku podjede, ale naštěstí šel kolem jeden hodný pán, kterého jsem se lehce chytila, abych nespadla. Netvářil se zrovna nadšeně, ale co měl dělat. Ve třičtvrtě na tři mám sraz s kamarádkou a jdeme nakupovat boty do tanečních. Hned, jak jí vidím, je mi jasné, že ona nadšení ze sněhu asi opravdu nemá, jelikož její sice krásné a s kabelkou ladící, zato ale určitě úplně promočené botasky nejsou do sněhové kalamity to nejlepší.
Vítáme se, a ihned vyrážíme do prvních obchůdků. Asi po hodině nakupování, kdy jsme prošli celé náměstí a samozřejmě jsme nic nekoupily, vyrážíme do naší kavárničky n náměstí. Když jsme vstoupily, všichni se otočili, jelikož vypadáme jako malí živí sněhuláci. Nám je to ale jedno, jelikož už i moje boty jsou mokré, o Lucky ani nemluvím, asi jako o našich botách, bundách, čepicích, vlasech a kalhotech. Po půlhodinovém ohřátí začínáme pookřávat, a dokonce nám roztávají i nohy. Plánujeme, kam dál vyrazíme a smějeme se lidem na ulici, kteří se brodí přívaly sněhu.
Po čtvrté vyrážíme zpět do ulic a míříme rovnou do naší zřejmě poslední záchrany, od toho, že budeme v tanečních chodit bosy, do Humanicu. Zde asi po hodině obě vybíráme konečně boty a míříme k pokladně. Tady nastává další problém, nějaké paní se zde rozmýšlí nad koupí kabelky, rozmýšlí se dlouho, velmi dlouho. Nakonec jí prodavačka říká, že musí obsluhovat další zákazníky a papí si jí konečně koupí.
Další na řadě jsme naštestí my, ovšem příjezd našeho autobusu se nezadržitelně blíží, a tak po zaplacení vybíháme z obchodu směrem k zastávce. Na přechodu, na hlavní silnici, zrovinka tam, co je nejvíce rozbředlého sněhu inteligentně šlápnu a bota mi v tom uvízne. Nejprve jsem to neviděla, a běžím dál, když jsem doběhla na konec přechodu, zjišťuji, že nemám botu, rychle se po jedné noze vracím zpět, bota nejde vyndat. Na druhé straně silnice se moje kamarádka „válí smíchy po zemi“. Nakonec se mi podařilo botu vytáhnout. Běžíme dál asi po dvacet centimetrů široké pěšince. Dobíháme na zastávku, autobus nikde není. Začínám vtipkovat, že minule měl zpoždění půl hodiny, že jsme nemusely tak chvátat. Po čtvrthodině se začínáme ptát lidí, jestli už jel náš bus, ale oni tam na něj taky čekají. Čekáme dál, po další půlhodině nám začínají přimrzat nohy k zemi. Lidé na zastávce se pořád střídají a z těch, co měli jet na Hlubokou, jsme tu už zůstaly jen my. Po hodině nám začínají volat rodiče, kde jsme a my je ujišťujeme, že už to určitě pojede. Stejně pro nás nemohli přijet, protože zapadli. Začíná se nás zmocňovat panika. Chtěly jsme si dojít pro čaj, ale bojíme se, že nám to ujede, a tak čekáme stále na zastávce.
Nakonec asi po dvou hodinách přijíždí autobus, už z dálky mu máváme. Když nastupujeme, všichni cestující na nás opět ošklivě koukají, možná proto, jak jsme vehementně mávali, nebo že na sobě máme asi třícentimetrovou vrstvu sněhu, možná i proto, že chodíme trochu zvláštně, protože nemůžeme ohnout zmrzlé nohy….
Cestou v autobuse proklínáme sněhovou kalamitu a vůbec všechen sníh. Hlavně, že jsme si z toho dělali srandu a všem jsme se smáli. Nakonec se nám to vymstilo, jak nejlépe mohlo. A tak vám všem radím, nesmějte se sněhové kalamitě, nebo vám to oplatí.


12. ledna 2006
Tereza Vacková, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Pokoj, kde se cítím dobře
Osnova:
1. Umístění
2. a) Zdi, okna
b) Strop, podlaha
c) rozmístění nábytku
3. můj názor na tento pokoj

Můj pokoj se nalézá v druhém patře bílého bytového domu, blízko stanice metra C Kobylisy. V bytě mé rodiny.
Jakmile vstoupíte do pokoje, upoutá váš zrak velké okno s oranžovými záclonami, umístěné přímo před vámi. Zabírá téměř celou stěnu. Ostatní stěny jsou natřeny sytě oranžovou barvou a jsou zdobeny obrázky zvířátek v dřevěných rámech. Na stěně po vaší pravé ruce je velká nástěnka s plakáty mých oblíbených počítačových her a také polička plná mých drobností.
Strop je vymalován bílou barvou a z jeho středu visí kulatý speciálním bílým papírem obalený lustr s jednou žárovkou uvnitř. Z levé části stropu visí na tenkém provázku můj oblíbený červený látkový a vyšívaný lampión s malými sklíčky, který jsem koupila na výletě v Turecku. Podlaha je vyrobena z malých kousků dřeva a na ní leží světle červený kobereček s bílými třásněmi.
Pod oknem je vidět stůl s dřevěnými zásuvkami a červenou lampičkou. Vlevo od něho stojí dřevěná postel s malým nočním stolkem a modrou lampičkou. Stolek navazuje na dřevěnou skříň polepenou korkem, ve které je všechno moje šatstvo. Po pravé straně velkého stolu je úmístněna v koutku na velkých policích malá televize a pod ní stojí menší skříň se zásuvkami na mé osobní věci.
V tomto pokoji se cítím nejlépe za svítání, jelikož světlo prosvítá oranžovými záclonami jako pří krásném západu slunce. Je to moje skrýš, kde se mohu schovat před vražednými nepřáteli.