Melounův smysl života

I. 1. Záh{a|o}dná otázka

II. 1. první den

2. druhý den

3. třetí den

4. ctvrtý den

III. 1. smutné zjištění

Bylo teprv asi šest hodin ráno a za špinavým oknem malého a ne příliš uklizeného střešního bytu byla zatím vidět jen naprostá tma. I když normálně začínal den pro Kubu Melouna nejdříve kolem jedenácté nebo i dvanácté hodiny už pár dní nemohl paořádně spát a proto i dnes byl vzhůru už od pěti hodin a stále v hlavě přemýlal jednu prostou otázku, kterou mu nasadil do hlavy jeho dobrý kamarád Tom. „Meloune proč už asi pět let jen ráno vstaneš dvě hodiny se probouzíš pak si dáš oběd zase deš na dvě hoďky odpočívat a poté jdeš někam do hospody oslavovat i když není vůbec co? Hodláš takhle žít navždy?“ Nejdřív mu to přislo jako hloupá otázka ale ať se snažil seč mohl nemohl se zbavit pochybností o tom zda nakonec ta hloupá otázka nemá přece jen trochu pravdu a jestli by třeba neměl začít dělat nějakou užitečnou věc aby mu život neutekl mezi rukama.

Až to jedno brzké ráno v šest hodin se konečně rozhodl a udělal si takové předsevzetí že změní svůj život a to hned dnes a začne tím že vyleze z postele po pěti letech dřív než v jedenáct.

vylezl z postele asi v osm vzal si papír a tužku a rozhodl si sepsat vše co by měl změnit, začít dělat a co zase přestat dělat.

na papíru stálo mimo jiné: najít si práci nebo nějakou školu, nebýt každý den v hospodě, uklidit pokoj postupně pak celý byt, navštívit alespoň někoho z rodiny nebo zjistit co bych mohl v životě udělat?

Bylo toho mnoho a Kubu taková práce kterou mu dalo napsat a vymyslet těch pár řádků na papíře naprosto vyčerpala a tak si řekl že si půjde sice naposledy, ale někdy musí být naposledy, dát nějaký pivo a nějakej fotbálek do svý hospody, kde už měl vlastní křeslo, vlastní sklenicku i vlastní popelník. Když přišel už tam byli skoro všichni jeho kamarádi. První se ozval Uve „čus Melo jak je vypadáš dneska nějak divně co je? a co tu vůbec děláš tak brzo? vždyt je teprve jedenáct. neměl bys ještě spát?“ „Měl a taky bych ještě klidně spal ale nemůžu protože sem se rozhodl že přestanu zevlovat a začnu žít normální život!“ u celého stolu se najednou začali všichni smát. „a jako co bys prosimtě chtěl dělat Melo?“ řekl Jára. „Nevim ale asi něco užitečného nebo alespoň něco jinýho než dělám teď.“ „To jako že bys přestal chodit sem a na večerní akce?“ Kuba se zamyslel a najednou mu bylo líto že by<in> měl opustit tohle krásné místo a tak řekl „to zas ne ale budu dělat i něco jinýho jen zatím nevím co.“

Po dalším dnu stráveném v hospodě a večeru na nějaké oslavě narozenin holky kterou nikdy neviděl byl Kuba vzhůru už zase v šest hodin a zase přemýšlel co by mohl dělat. Dnes se rozhodl že si zkusí najít nějakou práci. Po chvíli přemýšlení ho napadlo že by mohl třeba dělat barmana a hned měl hroznou radost jak je chytrej že něco vymyslel. Ale stejně jako včera i dnes ho jeho aktivita naprosto vyčerpala a tak se rozhodl že si půjde odpočinout do hospody.

Další den strávil stejně jak včerejší a Kuba byl zase celý den v hospodě a zase na nějaké oslavě. ráno zase byl vzhůru v šest a přemyšlel že barmana by určitě mohl dělat v hospodě kde je každý den. vVzhledem k tomu že majitel byl Melounův dobrý kamarád Tom, Měl Kuba práci zajištěnou okamžitě jakmile se o tom že by chtěl dělat barmana. Nástup měl mít hned další den a protože byl se sebou velice spokojen že si sehnal práci strávil další den opět v hospodě a na oslavě.

Další den měl být jeho první den v práci takže vstal už v sedm a v osm už stál za barem v hospodě. První hodina uběhla jako voda a byla velice zábavná. Další ale už tak zábavná nebyla a každou další ubýhajicí hodinou Kuba zjištoval že práce pro něj prostě neni. pProto už ve tři hodiny odpoledne šel Kuba za Tomem a řekl mu že dává výpověd. Tom se jen zasmál a řekl že to bylo naprosto jasný že to nevydrží dlouho ale že pokus se taky počítá.


SLOHOVÁ PRÁCE ŠKOLNÍ

Roman Čapek
2.A								14.ledna 2008

Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí

Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) Období na základní škole
 b) Střední škola
 III. Závěr

Asi jako první životní úspěch, který jsem si uvědomil, bylo přijetí na základní školu. Možná proto, že jsem tehdy byl pochválen od svých rodičů za něco, co jsem dokázal sám bez cizí pomoci. Dnes už vím, že tento „úspěch“ byl poměrně malý, hlavně proto, že na základní školu je přijat skoro každý. Nastoupil jsem tedy na Základní školu Emy Destinové a někdy v té době, období první třídy, jsem začal hrát aktivně fotbal. Tehdy jsem se radoval z každého úspěchu, byť i malého, jak ve škole, tak i ve sportu. Myslím, že jsem neměl radost ani tak kvůli sobě, ale hlavně skvůli svým rodičům, kteří mě neustále motivovali a za každý můj úspěch mě chválili.
Další poměrně důležitou věcí v životě bylo splnění fyzických a dovednostních testů a přijetí do fotbalové třídy na Základní školu Grünwaldova, kam jsem přestoupil ve třetí třídě do nového prostředí a kolektivu. Touto událostí se v mém životě hodně věcí změnilo. Musel jsem se více osamostatnit. Každé ráno jsem jezdil sám do školy, což byla změna oproti tomu, kdy mě můj bratr každé ráno vodil a každé odpoledne mě z ní vyzvedával. Změnil se i můj sportovní život. Každý den po škole jsme trénovali a já se tak vracel domů pozdě odpoledne. Někdy v té době přichází asi jeden z mých největších sportovních úspěchů. Tím bylo druhé místo na mistrovství Čech v žákovské kategorii. Z tohoto úspěchu už jsem měl radost hlavně kvůli sobě. Uvědomoval jsem si, kolik dřiny a volného času mě to stálo. Postupem času fotbal přestával být zábavou, ale spíše povinností. Možná i proto, ale hlavně z iniciativy mé matky, jsem se pokusil dostat na víceleté gymnázium. To se však nepovedlo, bylo to pro mě první větší životní zklamání, můj první větší neúspěch. Ale nějak zvlášť mě to nemrzelo, asi proto, že jsem byl úspěšný ve sportu a naivně jsem si myslel, že se hraním fotbalu budu živit, a tak pro mě vzdělání není až tolik důležité. V té době byl na prvním místě v mém žebříčku hodnot fotbal a vše se mu podřizovalo. Pravidelně jsme se umisťovali na předních místech ligové tabulky, přichází jeden sportovní úspěch za druhým, a to pro mě bylo tehdy nejdůležitější. V tomto duchu to pokračovalo až do konce osmého ročníku. A tehdy přišel můj největší sportovní neúspěch. Byl jsem vyřazen z týmu a přešel jsem do jiného fotbalového klubu.
Toto zklamání zanedlouho vystřídala radostná zpráva – přijetí na gymnázium. Postupem času si uvědomuji, že je to zatím můj největší životní úspěch, asi větší než ty sportovní, hlavně kvůli své důležitosti pro můj budoucí život.
V současné době je pro mě nejdůležitější škole a mým, sice trochu vzdáleným cílem, je přijetí na vysokou školu. Doufám, že v budoucnu budou převažovat úspěchy nad neúspěchy a já budu sám se sebou spokojený jako doposud.


Jakub Hejda
Třída: VII. B
Datum: 19. 11. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady
Ponocný
Obrázek je kolorovaná kresba od autora Josefa Lady. Na obrázku je zachyceno sněžení. Obrazek byl nakreslen v roce 1947.
Hlavním motivem je ponocný v hnědém kabátě a červeno-černé čepici. Kabát je zevnitř zřejmě chlupatý, jelikož chlupy jsou i na okrajích kabátu. Na nohách má nasazeny černé sněhule. V levé ruce drží hůl a v pravé má vloženou pod knír trubku. Na obouch rukách nosí zelené palcové rukavice.
Vedlejším motivem je pes, který sedí po levé straně ponocného. Psa malíř vykreslil černou barvou.
V popředí se nacházejí tři výrazné stopy od ponocného a pár méně výrazných stop od psa vyšlapaných do sněhu. Dále se v pravém dolním rohu podepsal malíř – Jos. Lada; a ještě napsal rok nakreslení obrázku – 47. Mezi popředím a pozadím stojí dům, který zaplňuje většinu pravé strany.
V pozadí si všimneme pěti budov, z toho čtyř obytných a rozsvícenými světli a poslední je kostel který je zasnutý. Všechny střechy jsou výrazně pokryté bílým sněhem. V úplně nejvzdálenějším pozadí se skrývá kopec a na něm řada opadaných stromů.


Kolář, Vojtěch, V. B, 07/08

Já se svou rodinou pojedu do městečka Žirovnice.

1. den
Přijedeme do Žirovnice a vybalíme kufry. Koukneme se na televizi a půjdeme do postýlky
2. den
Vzáptí stanu a nasnídám se. Potom se půjdeme projít k rybníčkům. Potom půjdem zpátky domů. Naobědváme se a půjdeme se projít k zámku a potom půjdem do restaurace. Přijedem domů a navečeříme a půjdeme do hajan.
3; Vstaneme, nasnídáme se a jedeme jedeme


31.10. 2006
Michaela Kolínská, 2.D
1. Písemná slohová práce
Ploštěnci Plathelminthes
(výklad)

Osnova: I. Úvod – základní charakteristika
II. 1) Ploštěnky
2) Motolice
3) Tasemnice
III. Závěr

Ploštěnci jsou nejjednodušší skupinou živočichů, kteří jsou rozpoznatelné tím, že mají ploché tělo – odtud také název ploštěnci. Jsou to organismy se třemi zárodečnými listy (triblastica) – ektoderm, entoderm, mezoderm. U nich je vidět dvoustranná souměrnost. Těla mají přední a zadní část. Pokožka je tvořena jedním vrstvem epitelu, jehož původ je ektodermální. Trávicí dutina je slepá a podobá se láčce a je entodermálního původu. Mezenchymatický prostor mezi trávicí dutinou a pokožkou obsahuje svaly, které mají tři vrstvy: podélné, okružní a šikmé. Protonefridie jsou sestaveny z plaménkových buněk, které slouží k odfiltrování odpadních látek a regulaci obsahu vody v těle. Protonefridie a vývodné kanálky tvoří vylučovací soustavu.

Ploštěnce řadíme do tří významných tříd, ve kterých se liší stavbou těla, rozmnožováním a způsobem života. Tyto třídy se nazývají: ploštěnky, motolice a tasemnice.

Ploštěnky – Turbellaria
Jsou organismy, které žijí ve sladké i mořské védě, ale i na souši. Vyznačují se jednoduchými smyslovými orgány – plochýma očima a čichovými laloky – chemoreceptory. Oči jsou ovšem jednoduché, jsou to v podstatě buňky, které reagují na světlo. Obranné zařízení ploštěnek se nazývá Rhadbit. Ploštěnky mají velkou regenerační schopnost, která jim umožňuje přežít nepříznivá období života. Mezi ploštěnky se řadí: Ploštěnka kalužní – Dugesia logubris Ploštěnka potoční – Dugesia gonocephala a Ploštěnka mléčná – Dendrocoelum lacteum.

Motolice – Trematoda
Motolice žijí parazitickým způsobem života a to jak ektoparaziticky – parazitují na vnějším povrchu těl hostitelů, tak i endoparaziticky – parazitují uvnitř těl hostitelů. Často parazitují uvnitř střeva a aby nebyly strávené, tak mají na povrchu těla ochrannou vrstvu, která se nazývá kutikula. Zástupci motolic jsou zejména: motolice jaterní – Fascida hepatica, motolice kopinatá – Dndrocoelium dendriticium a krevnička morová – Schistosoma haematobium.

Tasemnice – Testoda
Tasemnice nemají trávicí soustavu, protože přijimají potravu celým povrchem těla. Jejich tělo se skládá z hlavové části a tropových    článků. Zástupci: tasemnice bezbranná – taeniarhynches Saginatus, která může způsobovat průjmy a nevolnosti břicha, jestliže člověk zkonzumová tepelně nezpracované maso.

Tito živočichové mě zaujali tím, že jsou malé a dokážou přežít nepříznivé podmínky.


Slohová práce školní
Veronika Zíková
16. ledna 2007

KNIHA … PŘÍTEL ČLOVĚKA?
Osnova: I. ÚVOD
II. STAŤ a) Kniha a vzdělanost v dřívějších dobách.
 b) Analfabeti v dnešní době
 c) Negativita, pozitivita
 III. ZÁVĚR

Už od útlého dětství na základní škole se učí malé děti číst. Umět číst je jedna z nejzákladnějších dovedností civilizovaného člověka 21. století. Ne vždy tomu tak bylo… Pokusím se rozebrat zda-li je kniha opravdu přítelem člověka.
Představte si například takový středověk. Paní vzdělanost zavítala pouze do majetnějších rodin. Chudí neměli ani zapotřebí něčemu se učit. Jejich život se skládal ze samých starostí a práce. Toho využívali „vzdělanci“, kteří se doslova živili na hlouposti chudých lidí…
Po vynálezu knihtisku se sice zvýšil počet knih a s tím i počet vzdělaných lidí, ale dost rapidně se také zvýšil počet válek a bojů… K tomu mě napadá otázka: Kdo měl zapotřebí zesilovat a rozšiřovat svou moc? Jednoznačně o většinu bojů se zapříčinil někdo vzdělaný, někdo kdo má něco a chce ještě víc. Chudák nikdy netoužil po moci a světové slávě. Z jednoduchého důvodu – neznal to, nikde si to nepřečetl – neměl kde a ani číst neuměl.
Tímto nechci jednoznačně říct jestli kniha přítelem člověka je či není. Je jasné, že kdyby knihy nebyly ušetřilo by se hodně životů. Za to však nemůžou jen knihy…
Je mi jasné, že číst je důležité. Kde bychom dnes byli bez knih a čtení… Ale jen si to představte…
Nicméně i v dnešní době jsou tací lidé, kteří číst neumějí. Analfabeti. Je jich málo, ale jsou. Zdá se to až nepředstavitelné. Když chtějí někomu napsat, vyplnit složenku, napsat SMS, email nebo si prostě přečít nějaký nápis, musí poprosit někoho o pomoc. Tito lidé určitě knihu jako přítele člověka neberou, mají prostě jiné hodnoty.
Někde jsem dokonce četla, že než se naučíme číst a psát vstřebává náš mozek nejvíce informací, které si posléze pamatujeme do konce života. Potom co se naučíme psát se náš mozek spoléhá na naše „poznámky“ a jednoduše si už všechno nepamatuje…
Jak tak nad tím přemýšlím, napadlo mě, že kniha může být dobrým přítelem, ale i tak může být nepřítelem. Právě jsem si vzpoměla na Hitlera a na to jak zneužil Nietzeho. Jedna nevinná kniha a tisíce promarněných životů.. Na druhou stranu taková Bible je poměrně dobrým přítelem mnoha lidí. Je dobré když má člověk čemu věřit…
Na závěr bych chtěla shrnout, že každá kniha může pozitivně i negativně působit na vědomí lidí. Kniha by se dala přirovnat k ohni – je dobrou služkou, ale špatnou paní a záleží jen a jen na lidech jak se jí chopí.


8. listopadu 2006
Marie Pobudová, 2.D
1. písemná slohová práce
Parazitické dřevokazné houby
(výklad)

Osnova:
I. Úvod
II. 1) vznik nákazy a onemocnění dřevin
2) onemocnění
3) rozdělení podle způsobu napadení dřeviny
4) příklady: Troudnatec kopytovitý
: Pevník krvavějící
III. Závěr

Parazitické dřevokazné houby jsou houby, které způsobují různé plísně stromu a tím znehodnocují jejich dřevo. Napadají poraněné nebo přestárlé stromy, což jsou stromy staré devadesát let a více.
Spory se do stromu dostanou v místě poranění nebo v místě, kde je slabá borka například v důsledku úpalu. Období od vniknutí spor houby do stromu do objevení prvních symptomů se nazývá inkubační doba. Spory klíčí v takzvaně infekční kapičce, což je kapka vody, ve které jsou obsaženy minerály a vitaminy. Když vyklíčená hyfa narazí na kutikulu, její špička se rozšíří a vzniká přichycovací terčík. Hyfy vylučují lepivé látky, kterými se pevně přichytí na borce stromu. V další fázi musí hyfy proniknout do buňky hostitele. Vylučováním chemických látek rozruší buněčnou blánu nebo ji mechanicky protrhnou. Jestli se dřevokazné houbě podaří proniknout do hostitele závisí na jeho obranných schopnostech. Strom se může bránit tvořením kutinu, suberinu nebo korku. Onemocnění stromu nastává tehdy, když je infekce plně zakotvena a ani změna chemických podmínek jí neublíží. Houba si vytváří v hostiteli složitý systém hyf, které začnou vylučovat toxiny a jiné látky, které jsou fyziologicky aktivní. Tím se naruší látkové výměny v hostiteli a sníží se vodivé schopnosti cév.
Dřevokazné houby se rozdělují podle způsobu napadení dřevin na celuzovorní a lignivorní. Celuzovorní houby rozkládají celulózní složky dřeva a způsobují jeho červenohnědou či hnědou hnilobu. Lignivorní houby rozkládají celulózní i ligninové složky dřeva a způsobují bílou plíseň.
Jako příklad dřevokazné houby můžeme uvést troudnatec kopytovitý. Tato houba napadá listnaté stromy především buk a topol. Plodnice nají kopytovitý tvar a na povrchu jsou koncentricky zvlněné. Dřevo napadené touto houbou je měkké a rozpadá se. Troudnatec znali již lidé v pravěku, kteří ho používali proti krvácení. Dalším příkladem může být pevník krvavějící, který napadá jehličnatí stromy. Plodnice vyrůstají středovitě nad sebou a mají polokruhovitý tvar. Hymenium je světle šedé a při poranění se krvavě zbarvuje. Pevník žije v symbióze s pilořitkou velkou, která klade vajíčka do kmenů stromů a tím je zároveň infikuje.
Parazitické dřevokazné houby jsou problémem především v monokulturních lesích, ve kterých se šíří mnohem rychleji. Napadené stromy se musí z lesa co nejdříve odstranit, aby se infekce nešířila dále.


SMRT SI NEVYBÍRÁ

Po celé Adolf Hitler Strasse v centru Berlína je slyšet sténání a výkřiky vojáků, kterým nezbývá nic jiného, než zemřít za vlast a vůdce. Z architektonických skvostů Třetí říše se valí hustý načernalý dým, střepy z výloh obchodních domů jsou rozprsknuty po ulici, stejně tak části těl vojáků. U obchodu s rybářskými potřebami mezi pruty leží Kurt Stern, tedy pouze to, co z něho zbylo. S roztrženým břichem střepinou je připraven zemřít, i když je mu pouhých 18 let

Začínají prázdniny a všechny děti v Říši se těší, jak si budou užívat volno někde v Bbavorských horách, či u jezera. Mezi nimi je i malý osmiletý Kurt, syn zaměstnance v kruppově továrně a učitelky. Od malinka je mu vtloukáno do hlavy, že jednou bude hrdina a že ho vyznamená i sám führer. Těší se až pojede s rodiči do Alp a na následující školní rok, jak vstoupí do mladežnické organizace Hitlerjugend a začít tak svou vojenskou kariéru.

V patnácti vyniká mezi svými vrstevníky jak fyzicky, tak psychicky, proto má dobré vyhlídky stát se příslušníkem elitní organizace SS. Mladý Kurt je posedlí myšlenkou čisté rasy, sympatizuje s válkou, která je již téměř prohraná, ale ministr propagandy si ví rady, jak obyvatele Říše ošálit a přinutit věřit ve vítezství.

Jaro 1945. Rusové stojí před branami Berlina. Kurt Stern dovršil osumnáct let, byl povolán do armády a zároveň přijat k Waffen – SS Rozhodl se Zbraně – SS. Předcházel tomu výcvik v táboře Hochenbahn, kde se seznámil s Hansem z Berlína. Za třítýdenní pobyt v kasárna podali žádost, aby mohli bojovat spolu. Bylo jim vyhověno a v dubnu odjeli na frontu válčít proti Sovětům, o kterých jeje Kurtovi velitelé hlásili, že jsou barbarská zvířata nesrovnatelná s lidmi. Vůbec Sterna s Hansem nenapadlo, že se ti neškodní podlidé dostali až k Berlinu. Jen se těšili, jak budou válčit za svoji zem. Po cestě k německým liniím narazil konvoj na předsunutou hlídku Rusů, to znamenalo, že fronta už neexistuje. Za řevu důstojníků vyskákali vojáci z náklaďáků a ihned zalehli do příkopů střílejíc na průzkumné vozidlo. V nastalém zmatku vyvolaném mezi nováčky Kurt nechtěně postřelil do nohy Hanse a ten musel být s přetrženou tepnou převezen do špitálu, který už dávno stejně obsadili Sověti. Při převozu však zenřel. Potom se Kurt do sebe uzavřel a {po||čase se}<in> pokusil se o sebevraždu, nevyšlo to a měsíc se zotavoval. Byl převelen do Berlína.

Tady teprve poznal hrůzy války. Všude pach smrti, třesoucí se zem po výbuchy projektilů a skřípění tankových pásů drtící mrtvá těla spolubojovníků. Slyšel v dáli tak nesnesitelnou ruštinu a, třásl se strachy, ale vůdce nesmí podruhé zklamat. On a další tři muži obsadili protitankové dělo a čekali na zelenou obludu s rudou hvězdou na věži. Štěkot samopalů se blížil, čekali na smrt.

„Feuer!“ zařval Kurt, dělo vyplivlo projektil, který jen elegantně sklouzl po tanku. Pak se ozvala druhá rána z protější strany a granát dopadl před Kurta Sterna.


Jazykový rozbor básně od Václava Hraběte, Variace na renesanční téma
Tato báseň od Václava Hraběte je lyrická, je psána spisovnou češtinou. Báseň je smutná. Verš je vázaný, v 1. a 2. sloce přerývavý, v 3. a 4 je střídavý.
V básni se objevuje mnoho obrazných pojmenování, nejčastěji přirovnání (láska je jako večernice).
Dále je v básni personifikace (ruce hvězd sypou do vězení.), básnický přívlastek (Zavřete dveře na petlice). Autor několikrát použil metaforu (horké ruce hvězd) a meronimii (bolest z probuzení).


23.3.2006
Drahuška Šípová, 2.C
2. písemná práce
Noc ve městě
(subjektivně zabarvený popis)

Město se pomalu utápí ve tmě. Noc rozprostřela své sítě pomalu. Tak pomalu jako škodolibý nedočkavý pavouk, těšící se na svou první oběť. Ojedinělá světla z lamp a televizních obrazovek pableskujících z oken otupělých obyvatel jsou jediným záchraným člunem pro opozdilce vracející se ze svých zaměstnání nebo hospod. Ačkoliv každý z nich žije nočním životem, noc sama je pro ně nepřítelem. Ne nepodobní schizofrenikům se ohlížejí do temných koutů zapadlých uliček, hledající oči podlité krví a čekající zrůdu, která by na ně co chvíli udeřila. Ale ten výpad se nikdy neuskuteční, to se jen noc vysmívá jejich strašpytlovství.
Ale je tu další člověk. Muž. Na rozdíl od ostatních lidí noc ve městě miluje. Je jeho přítelkyní, milenkou. Co víc, noc je on sám. Žije ji, dýchá ji. Prochází se po ulicích teď už liduprázdného města v dlouhém černém kabátě, tmavé dlouhé vlasy stáhnuté do ohonu. Noc, jakoby už dávno poznala svého nejvěrnějšího, ho pohlcuje do svých útrob, laská ho a vítá do temného města, jejího království.
Muž se s ní vítá úsměvem. Ne tím cynickým posměšným, který pokaždé věnuje svým obětem, ale úsměvem, kterým vítáme a zdravíme své nejbližší milované. Muž kráčí po ulici a čas od času nahlédne do oken propouštějících na ulici světlo televize nebo tlumené světlo pokojové lampy. Necítí své počínání jako znásilňování soukromí. Jen si vybírá, analyzuje. Potichu začne vzmlouvat k noci a ta mu odpovídá. Odpovídá mu šuměním listů na stromě, proběhnutím kdysy přes ulici, prásknutím víka od popelnice,… jiný by už dávno utekl, vystrašený až k smrti, ale náš tajemný se jen lehce pousměje a pokračuje v chůzi. Kdyby právě teď někdo vyhlédl z okny na ulici, spatřil by jen sametově černou tmu a ten, kdo by se zahleděl pozorněji, měl by možnost zahlédnout stín, temnější a tmavší než okolní tma, ale tím pádem i hrozivější a nebezpečnější, pohybující se tempem ani ne pomalým, ani ne rychlým. Pohyboval se stále vpřed, noc se kolem něj ovíjela, šeptala mu do ucha.
Město se pod její vládou neopovažovalo promluvit ani pohnout. Jakoby paralyzováno, konsternováno hrůzou a respektem a současně se obávalo možné pomsty za porušení posvátnosti nastolené vlády,
Muž zmizí v jednom z ošuntělých činžáků, naprosto neslyšně a nepozorovaně. Noc na něj čeká nikde a všude, tetelící se očekáváním z nadcházejících událostí. Po nějaké době se muž objeví zpátky na ulici zrovna ve chvíli, kdy zasunuje velký lovecký nůž zpět do pochvy, kterou měl po celou dobu pod kabátem. Opět nepozorován pokračuje ve své pouti. V činžovním domě v bytě č. 13 po něm zůstává jen zkrvavené torzo ženy. Oči doširoka otevřené, křičící hrůzou a bolestí a zároveň žalující na bestiálního vraha. Louže krve vytváří na krémovém koberci pitoreskní obrazec a za oknem mňouká kočka. Muž se ještě jednou zahledí do okna mrtvé ženy, nepatrně se pousměje, s předstíranou úctou se ukloní a kráčí dál. Noc, jako nedočkavá milenka, ho opět obejme.
I taková je noc. Královna vrahů, mistryně převleku, milenka pomsty. Město je jí plné. Krutá a zároveň něžná. Pro někoho přítelkyně, pro někoho špína a zlo.
A on je tu od toho, aby ji od té špíny očistil.


Jindráková, Aneta, V. C, 07/08

23. října
Jak kohout vyzrál na lišku.
Reprodukce textu

Osnova
1. Kohoutek na větvi.
2. Sladký hlásek.
3. Přátelský polibek
4. Kohoutkova lest
5. Kohoutek vyzrál na lišku.

Liška dostala chuť na kohoutka. Běžela za Kohoutkem měla hlad nebyla ještě v lese a viděla Kohoutka sedět na větvi stromu byl schovan před sluníčkem liška říkala Kohoutkovi jde dolu, ale Kohoutek nešel kohoutek si vymyslel že jdou psi a Liška mu to uvěřila a utekla do lesa a takhle Kohoutek na lišku vyzral.


Slohová práce školní

Martina Gregorová
17. května 2005
I. C

Témata:
1) Tak tady žiji (volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (zamyšlení)

Pohled do zrcadla

Osnova: I. Úvod: zamyšlení
 II. Stať: a) zpytování svědomí
 b) přátelství
 c)pochybnosti
 d)zrcadlo
 e) důvěra a lži
 f) mé já
 g) jaká asi jsem?
 III. Závěr: upřímnost

Jednou mi kdosi řekl, že když mě má, je to ten nejbohatší člověk na světě. Ale jsem opravdu taková, za jakou mě považoval? Málokdo o mě ví všechno, všechny mé trable od kolébky do dnešního dne. Ta osoba většinu zná a přesto mi tohle řekla. Proč mi tedy připadá, že si to nezasloužím? Že nejsem ten, kdo si myslí, že jsem? Chtěla bych mít zrcadlo. Zrcadlo, které by mi ukázalo, jak mě mají ostatní rádi či mě nenávidí. Určitě mám mnoho nepřátel.
Moje babička říkávala: „Jak ty k nim, tak oni k tobě.“ Ale já jsem nikdy nestála o přátelství lidí, kteří ho zakládali na lži. Přetvařovali se, smáli se vaším vtipům, ale jakmile jste se otočili, bodli vám „kudlu do zad“. Proto jsou takoví lidé mými nepřáteli.
Věřím, že bych si nikdy nevybrala za nejbližší falešné lidi. Ale mohu svým pocitům důvěřovat? Bez zrcadla pravdy?
Přála bych si teď zavřít oči a stát před osudovou skleněnou plochou, ve které by se odráželo nejen světlo lamp visících na zdech okolo, ale i mé já. Má duše ať už černá jako uhel nebo průsvitná jako lesní studánka, kam chodívají laně pít. Jen vidět pravdivý vnitřní výjev.
Druhý nejdůležitější člověk v mém životě mi řekl, že jsem jeho anděl strážný, jeho slunce, že když mě vidí, rozzáří se mu celý den. Jak mi mohou tak slepě důvěřovat? Jak mohou tušit, že ta neupřímná osoba nejsem já? Jak já sama to mohu poznat?
Když jsem s přáteli jsem upřímně šťastná. Bez nich se cítím opuštěná, sama. Není to pravý důkaz mé pravdomluvnosti? Vím já sama jaká vůbec jsem? Jaké mám špatné a dobré stránky? Mohu to snad vědět?
Prý jsem hodná. Ale proč rodiče potom říkají že zlobím? Prý jsem chytrá. Ale proč tedy nevím a nikdy nemůžu vědět všechno? Někdo se rozplývá nad mojí krásou, ale copak se krása dá posoudit? Děda se zlobíval, že jsem tvrdohlavá. Proč tedy nikdy nic nedotáhnu do konce? Známí mají radost, že jsem vtipná a přátelská. Proč tedy dokážu k lidem, kteří mi nejsou sympatičtí, být protivná a ironická, ubližovat jim pravdou i svými poznámkami?
Praděda mi jednou řekl: „Buď upřímná sama k sobě.“ Ano, dědečku, budu. Ale jak se dozvím, jestli to bude fungovat i naopak?


Postava je mužského pohlaví. Rameny je mírně nahnutý před kyčelní kosti, vypadá velmi vlídně, sympaticky a komicky.
Je poměrně vlasatý. Vlasy jsou delší, rovné s menší ofinou. Má obličej tvaru vajíčka postaveného na špičku. Brada částečně zakrývá docela široký krk.
Na jedné ruce má vztyčený ukazováček, jako Ferda Mravenec, když poučuje děti.
Nohy vypadají na první pohled nemotorně. Jsou krátké, tenoučké a chodidla jsou proti nim nepoměrně velká.


Ze života řidiče

Osnova:

I. Úvod

II. a) porušení předpisu

b) seznámení s policií

c) předvolání

III. Závěr

František dDobrota vyrazil ráno jako každý den se svou Felicií do továrny na zpracování odpadu, kde si přividělával ke svému invalidnímu důchodu. Bydlel v malém městě a sám sebe považoval za dobrého a zkušeného řidiče, který kromě promáčknutého plechu žádnou nehodu nezpusobil a pokutu už také dlouho neplatil. Novely silničního zákona se tedy nebál. Ani bodového systému, který sebou změna přinášela. Naopak jej vítal. „Škoda, že neplatí už dýl. Ten blbec, co mne minule předjel v tom obrovskym bavoráku, nemá na silnici co dělat.“ pomyslel si, když otáčel klíčkem ve spínací skříňce. Samozřejme se nezapomněl připoutat bezpečnostním pásem a rozsvítit světla s již notně vypálenými zrcadlovými parabolami. Na technické to ale prošlo, tak co.

František vycouval ze svého místa, zařadil jedničku, projel ulicí až nakonec a odbočil na hlavní ulici směrem doprava. Nezapomněl na blinkry, ani dát přednost v jízdě. Byl to dobrý a disciplinovaný řidič. O pár set metrů dál stálo popelářské auto a popeláři zrovna vybírali popelnice. Franta způsobně zablikal a popelářské auto objel. Trochu přišlápl plyn, neboť v protisměru se blížilo jiné auto a Franta se chtěl vrátit do svého pruhu s dostatečnou rezervou. Odlehčiv plyn po manévru všiml si, že necelých dvacet metrů za popelářským vozem stojí bagr a kope díru do chodníku. Jízdní pruh vedle bagru byl ale stále dostatečně volný a široký, a tak Franta stejným způsobem, jako objel popelářské auto, objel i bagr.

O sto metrů dál Františka zastavila hlídka městské policie.

„Dobrý den, pane řidiči,“ řekl strážník, „řidičský průkaz a doklady od vozidla.“

„Povinné ručení také?“ zeptal se František.

„Samozřejmě, že také!“ zasuptěl strážník, „vy nevíte co jsou doklady od vozidla?“

„Prosím. Tady je máte.“ řekl František, pře překvapen reakcí strážníka na jeho dotaz.

Policista chvili studoval doklady a pak řekl: „Víte čeho jste se dopustil?“

„To nevím.“ odpověděl popravdě František.

„Překročil jste nejvyšší dovolenou rychlost v obci. Támhle před tím bagrem.“ řekl policista. „Jel jste tam šedesát jedna kilometrů v hodině.“

„Chtěl jsem se rychleji vyhnout překážce. Překročení rychlosti o jedenáct kilometrů snad nebudete pokutovat.“ řekl Franta s nadějí v hlase.

„Vy neznáte značky?“, zaupěl na Frantu strážník, „od rána tam kvůli stavebním pracem značka omezující rychlost na dvacet kilometrů v hodině.“

„Opravdu?“, řekl Franta s překvapením, „Tu značku jsem neviděl! Žádná tam nebyla,“ řekl Franta podle svého přesvědčení.

„Tak to byste si měl zajít na noční!“, řekl strážník. „ta značka tam je. Pojďte se podívat.“

Nechali tedy auto zaparkované tak, že tvořilo podobnou překážku silničnímu provozu, jako před tím popeláři, kteří mezitím odjeli a šli se na místo podívat. Značka omezující rychlost tam opravdu byla, ale Franta jí ovšem nemohl přes popelářské auto vidět. „Tady před tím stáli popeláři!“, obhajoval se Franta. „A máte v zákoně někde napsáno, že když někde stojí popeláři, tak tam značky neplatí? To máme překročení rychlosti o jedenačtyřicet kilometrů v hodině. To bude drahý. Sepíšeme to a pošleme na úřad.“ řekl strážník.

Za týden přišlo Františkovi předvolání, aby se dostavil na odbor dopravy Městského úřadu. Úředník si vyslechl Frantovu argumentaci a rozhodl se mu uložit nejnižší možný trest. A tak poctivý řidič František Dobrota dostal pokutu 5000Kč, byl mu vysloven zákaz řízení motorových vozidel na šest měsíců a do karty řidiče mu bylo zapsáno pět trestných bodů. A standa se zlatým řetězem kolem krku, co tam půl hodiny po Františkovi se svým pětilitrovým bavorákem s černými foliemi na sklech projel stovkou a ani strážníkovi nezastavil, pak na úřadě vysvětlil, že jeho auto v inkriminovanou dobu řídil Stopan Jakotyč, bytem Partyzavsky Put 37, Rijeka, který si chtěl dotyčné vozidlo koupit, ale po zkušební jízdě se nakonec rozhodl, že si jej nekoupí. A Městský úřad vše v souladu se zákonem odložil.

Z tohoto příběhu na první pohled vyplývá, že Ti, kteří nedodržují zákony a obchází je, jsou na tom často lépe, než ti slušní, kteří je dodržují. My však musíme věřit, že spravedlnost vždy zvítezí a že v životě vina nezustane bez trestu. K tomu přispívají jednak zakony, ale hlavně a především naše svědomí.


Slohová práce školní
12. 1. 2005
Luis Moreno
II. C

Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
Kalamita (Volný stylový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno (Volný útvar)
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí

Osnova: I. Úvod - miluji nedělní ráno, pozdě vstávám
Stať - a) pocity ze vstávání
 b) činnosti mé rodiny v neděli
 c) moje činnost v neděli
 d) nejsem parazit
Závěr - vděčím za slast všedním dnům.

Probouzím se, že neděle ráno….
Probouzím se, je neděle ráno a ptáčci venku už dávno dozpívali. Je totiž okolo poledne. „To jsem si ale přivstal!“ Jsem docela rád, že to dnes není jako minulý týden, kdy jsem k sobě přicházel až tak okolo 2. hodiny odpolední. To je potom pro mně den už přehnaně krátký.
O víkendu a o prázdninách miluji pozdní usínání a pozdní vstávání. Je to pro mně jeden z nejlepších momentů v celém dni, kdy vstávám ze své teplé postýlky s celým svým rozboleným tělem a tou únavou, kterou způsobilo dvanáctihodinový spánek. Den předtím jsem si nastavil budík jako kdybych vstával do školy, v 6.00 ráno. To proto, abych se na pár vteřin vzbudil, uvědomil si rychle co je za den a oplývající blahem opět ulehnul a usnul na příštích pět nebo šest hodin. To jsem já, občas si takové „naschvály“ udělám.
Když v neděli vstávám, všichni v domě už jsou dávno vzhůru a chopili se svých víkendových činností: procházky v lese, sezení u počítače na internetu, vaření, koukání na televizi a jiné. Mně nezbývá pak už nic jiného, než se k nim připojit.
Ven skoro nechodím, protože u nás v osadě žádní mladí lidé nemarní svůj čas. Přírody jsem se ze svého útlého mládí už dosti nabažil, takže nějaké procházky krásnou českou krajinou novohradských hor nepřipadá v úvahu. Připojím se tedy k sestřenici a sednu si ke svému počítači. Než ho spustím, spatřím tu nemalou hromádku sešitů, kterou jsem si z internátu přivezl v naivním domnění, že se „už konečně tento víkend budu učit.“ Jsou to ale jako vždy jen marné kilogramy navíc v přeplněné tašce, kterou vezu domů. Dělám, jako že jsem na stole tu „kopici“ neviděl a vesele se připojuji k magické a tajuplné bráně zvané internet. V jejím okouzlení přečkám celý, nebo alespoň velkou část dne.
Ale ať si prosím nikdo nemyslí, že jsem neschopný mladík parazitující na svých nejbližších. Občas také vynesu i koš, nebo uklidím nepořádek ve svém pokoji. Nesmí to ale být příliš velká „džungle“. To se potom obracím ke schopnějším a kvalifikovanějším silám zvané „maminka“.
Nejhorší noční můrou je naopak vstávání do zkaženého, temného, bolestivého a studeného rána všedního dne. Je pravda, že toto vstávání nesnáším, na druhou stranu si ale dobře uvědomuji, jak jsou pro mě důležitá. Bez nich by totiž žádné krásné nedělní vstávání nebylo. Jsem za ně proto i tak trochu vděčný.


Adam Janeček
Třída: VII. B
Datum: 19. 11. 09
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady

Před námi se nachází kolorovaná práce od Josefa Lady, kterou nakreslil v roce 1947 a nazval ji Ponocný.
Ústředním motivem obrázku je ponocný, mohutný muž se zrzavými vlasy a knírem. Vzhledem k ročnímu období je teple oblečen, na hlavě má naraženou červenou čepici s tmavým okrajem a klapkami na uši, jeho tělo je zahaleno do světlehnědého kabátu s kožešinovým lemem, ruce jsou před mrazem chráněny teplými rukavicemi. Oblečení doplňují pohodlné černé boty, vhodné do vysokého sněhu. Muž se opírá o krátkou sukovitou hůl, v pravé ruce pak drží roh, do něhož mohutně duje.
Ponocného na jeho obchůzce vesnicí doprovází malý černý psík s hladkou srstí, který usedl nalevo od něj.
Muž i pes, kteří se zastavili poblíž a hledí směrem ke čtyřem zasněženým chalupám, v jejichž oknech se dosud svítí.
V pozadí můžeme spatřit skromný vesnický kostelík se štíhlou věží a již potemnělými okny. Vpravo za kostelem se vypíná mohutný kopec pokrytý vrstvou čerstvě napadaného sněhu, z něhož vyčnívají holé větve stromů. Poklidně vznášející se vločky pak dokreslují vánoční atmosféru.


Papoušek, opice a střevíce
(chlubí se cizím peřím)

Za svitu měsíce,
na naší planetce,
baví se mezi sebou
papoušek a opice.

Vsází se spolu ve velkém dobru,
myslejí to ovšem jako malou hru.
Kdo z nich má více,
lesklé své střevíce.

Opice hned se vytahovat začne:
„Však jen a jen já mám nejlesklejší střevíce,
jsou lesklé a barvu mají jako žhnoucí svíce.“

Papoušek však jen ocasem mávne a spustí:
„To je lež milá přítelkyně, mé střevíce,
jsou lesklé a krásné nejvíce.
Barvu mají rubínovou a jejich lesk
se ani diamantům nevyrovná.“

Po těchto slovech se dohodli,
aby měli nějaké to pohodlí,
střevíce si ukážou
a pak se uvidí pročpak lžou.

Je jistě všem jasné – papoušek je lhář,
lhát je nehezké z každého je pak
samotář.

Papoušek letí ke klokanovi.
„Ach, klokane půjč mi tvé střevíce,
jsou překrásné a lesklé nejvíce.“
Klokan půjčí papouškovi střevíce,
a odskáče do světnice.

Opice čeká již se střevíci
a papoušek je tu také již.
Tak kdo z nich má své střevíce,
krásnější a lesklejší více?

Opice prohlíží si střevíce a praví:
„To nejsou tvé střevíce, ale klokana,
ta velikost se nehodí pro tak
malého zobana.“

Papoušek se podiví a pláče,
teď bude považován za lháře.
Opice je však jeho kamarádka –
co by to bylo za přátelství,
když mu neodpustí?

Vše dobře dopadlo,
zaklepalo klepadlo a tak
teď víte, že se nemáte
chlubit cizím peřím a mluvit
jenom pravdu.


Ondrušová, Kateřina, V. C, 07/08

8. října

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova:
1. Projížďka
2. Nehoda
3. Bolest
4. Jede pro pomoc
5. Volá 155
6. Nosítka

9. října
Nehoda na kolečkových bruslích

Jirka, Tomáš a Honza si vyjeli na malou projížďku. Jirka a Tomáš měli brusle a Honza měl skate board.

Jirka čekal až bude zelená, když byla zelená tak jel přez silnici nerozlídnul se a srazilo ho auto.

Jirka seděl na zemi a hrozně ho to bolelo držel si nohu protože měl odřené koleno.

Tomáš běžel zavolat záchrannou službu, aby ho odvezly do nemocnice a by se tam naněj podívali.

Tomáš šel k telefoní budce a tam nějaké pani telefonovala a Tomáš ji přerušil a volal 155 aby přijeli pro Jirku.

Přijela pro Jirku záchranná služba, a odvezla ho do nemocnice a nesliho na nosítkách.


21.4.06
Tereza Šrámková
2. čtvrtletní práce - líčení
KVĚTEN

Probouzím se. Okamžitě, jak se trochu proberu, mě přes můj citlivý radar pachů a vůní praští krásná a dost intenzivní vůně všeho kvítí a stromů, které jsou v tuto dobu v největším rozpuku. Je mi krásně, protože vím, že až rozevřu žaluzie osvítí mě příjemné ranní jarní sluneční paprsky. Také se těším na lehký větřík, který když se do mě opře, rozfouká moje vlasy, které mi budou šlehat před očima tak, jako šlehají kluci o Velikonocích všechny dívky ve vesnici i ve městě.
Oblékla jsem se a vycházím z domu. Dnes podruhé jsem v nose ucítila tu příjemnou vůni jara. Rozhlížím se na všechny strany a plnými doušky si užívám krásné chvilky, které mi dopřává tento, pro mě, nejkrásnější čas v roce. Nemůžu se odtrhnout. Kolem mě je tolik krásy a já si oproti těmto krásám připadám tak malá, slabá a bezvýznamná. Je úžasné pozorovat, jak příroda sílí a vše se zelená. Neexistuje pro ni žádná překážka, aby nemohla rozkvést.
Jdu dál po klikatící se cestě a vcházím do zeleného úkrytu, který mi poskytuje les. Je tu trochu chlad, protože vysoké koruny těchto obrů brání proniknout slunečním paprskům. Prochází mnou chlad a zároveň horko. V uších slyším nejrásnější hudbu co znám. Je mnohem hezčí než dnešní popové písně. Ptačí zpěv mě uklidňuje a uspává stejně, jako matka uspává své dítě ukolébavkou.
Zacházím hloub a hloub do lesa. Ve vzduchu je čím dál tím víc cítit vlhko, protože přede mnou se objevuje malý rybníček. Je tak malý jako náruč dospělého muže a průzračný jako křišťál. Kolem roste mech, který je krásně měkký a jemný. Připadá mi jemnější než samet. V této hloubce lesa jsou stromy staré jako svět sám. Jsou krásné. Všude kolem mě je cítit jaro. Všude je cítit ten měsíc v rozpuku – květen. Vycházím z lesa na palouk a odcházím domů. Těším se zase na nové ráno, až mě vzbudí krásný jarní vánek. Květen je ten nejkrásnější měsíc. Je plný lásky a krásy.


27. listopadu 2008
Eliška Schützová
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Byl to jen sen

Osnova: 1.Úvod – Den 24. prosinec
2. Stať – 1.) Přichází krásná žena
2.) vzpomínky
3. Závěr – usínám

Je 24. prosinec, každý se na tento den těší. Tedy né tak na jeho den, jako na jeho večer. Je to večer plný lásky, štěstí, možná i pochopení a odpouštění. To hlavní na něm je ale to, že nikdo není sám. Žádný člověk nezůstane opuštěný. Jenže mně se to dnes, v tento krásný kouzelný den stalo.
Sedím doma, je tma a celou místnost osvětluje jen krb, ve kterém praská voňavé dříví. Ta atmosféra je nádherná, tajemná, ale pro mne velice smutná. Chtěl bych se o ní s někým podělit. Nic mě teď netěší, na chvíli zavírám oči. Ale najednou! Někdo bere za kliku. Je to dívka. S krásnými černými vlasy, jsou dlouhé a vypadají jako havraní křídla. A ty její oči. Je v nich vidět oheň a vyzařuje z nich zvláštní teplo. Zprvu vůbec netuším, kdo by to mohl být, ale někoho mi připomíná. Jak se na ni koukám dál, všímám si. Má na sobě otrhané šaty, vypadají ja umazané od krve. Jako šaty to ani nevypadá, spíš cáry hadrů. Je jí hrozná zima. „Promiňte, že za vámi jdu zrovna dnes, ale nemohla bych se trochu ohřát?“ prosebně se mě ptá. Jsem sice velice zaskočený, ale ten hlas znám a odpovídám jí: „Můžeš.“ Ona se na mně děkovně usměje a sedá si blízko zapáleného krbu. „Kdo jsi?“ ptám se jí. „Sama nevím,“ odpovídá mi. Bylo to divné a ptal jsem se dál: „A odkud jsi?“ a ona na to: „Sama nevím,“ odpověděla mi již po druhé. „A proč jsi dnes sama?“ zvědavě se ptám. „A proč ty?“ odpoví mi tajuplnou otázkou, podívá se na mne pohledem, který mi říká, že ji znám a pak beze slov odchází. Začínám si uvědomovat, že jsem ji už viděl. Ano, je to ta kterou jsem...
Ale ne, to není možné, vždyť jsem ji k spánku uložil již před rokem. Jistě, je tomu přesně rok. Přece to není možné, to nemůže být ona. Začínají se mi před očima zobrazovat všechny vzpomínky na ten osudný den. Slyším v hlavje její hlas. Nejdřív mi šeptá sladká slovíčka, ale teď křičí a řve, tak pronikavým tónem a mně z toho hlasu třeští. Nevím, co se se mnou děje. Je to příšerné. Netuším, co dělám. Blázním. Jsem nepříčetný, hledám odtud únikovou cestu.
Říkám si, je to jen sen. Určitě je to jen sen. Snažím se otevřít svoje oči, ale nejde mi to. Proč? Ptám se sám sebe. Nespím! Mám oči otevřené. Pomoc, chci pryč! Neuvědomuji si, co dělám. Sahám po tom ostrém nástroji, bojím se. Mám hrůzu v očích. V místnosti je teplo od plápolajícího ohně, ale já se třesu zimou. Už tu nechci být. V momentě vidím už jen tmu. Vše už je pryč, daleko ode mne. Usínám.


Temné nebezpečí
Autor zakládá svou povídku na různých možnostech psychického mučení. Přesouvá se do postavy španělského kacíře, kterého rozezlení mniši chtějí zabít tak, aby toho co nejvíce litoval. Po vynesení rozsudku je vystrašený odnesen do malé, děsivé místnosti, která je zřejmě velmi hluboko pod zemí.
Když se probere z polospánku a začne si pomalu vzpomínat na předchozí děj, v jeho mysli počnou vystávat myšlenky na budoucnost, nejhorší možnosti, jaké ho v dané situaci mohou potkat, a tyto myšlenky se pomalu promění ve strach a částečně i zvědavost, chce zjistit, jestli jsou obavy na místě. Konečně otevře oči.
Jeho nejhorší obavy se naplnily. Nejen, že okolo vládne hrobové ticho, ale je tu i naprosté temno, temno neznámé místnosti.
Ačkoliv vyčerpaný, neztrácí ještě naději. Zvedne se, a protože nemůže použít zraku, pokusí se poznat své okolí po hmatu, zjistit délku chladných, jakoby slizkých stěn.
Když obejde místnost dokola, použije poslední možnosti, jak zahnat strach – své neoblomné zvědavost, a pokusí se přejít neznámou místnost napříč. Podlaha je mokrá a kluzká. Není žádná jistota, kam dojde – místnost má zřejmě velice neurčitý tvar.
Na slizké podlaze uklouzne a spadne. Jakmile se uklidní ze šoku,že spadnul, uvědomí si, že se nosem nedotýká země, ačkoliv je níže než ostatní části těla. Po bližším ohmatání nalezne před sebou kruhovou jámu, a z vyčerpání, kterého mu bylo dopřáno, usne.
Je mu ale jasné, že ještě není úplně zachráněn, a může se stát cokoli.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 2006
Pavlína Blažková, 2. B
Téma: Jak vidím sama sebe
(Charakteristika)

Osnova:
1. Úvod: Jak se stala úžasná věc
2. Stať: a) Vnější charakteristika
- postava
- oblečení
b) Vnitřní charakteristika
- jaká jsem
c) Koníčky
- škola
- přezdívka
- znamení zvěrokruhu
- vztah k rodině
3. Závěr: Snad se polepším

Jednoho dne uprostřed léta, na konce července, roku 1993 v 18:30 se v porodnici v Rakovníku stala úžasná věc. Narodila se zde malá, skoro čtyřkilová holčička jménem Pavlína Blažková. A to jsem já!
Dnes je mi už 12 let a měřím 160cm. Žiji s rodiči a mladší sestrou Kateřinou ve 14-ti patrovém panelovém domě. Mám normální postavu (nejsem snad ani tlustá ani moc hubená). Můj obličej je oválného tvaru. Vlasy jsou špinavě blond, polodlouhé a rovné místy i vlnité. Oči mají modrošedou barvu, a protože mám půl dioptrie, nosím brýle, díky kterým lépe vidím. Na bílé pleti jsou jasně vidět hnědé pihy na nose a nad ústy.
Nejraději nosím sportovní oblečení jako modré džíny, trička s krátkými i dlouhými rukávy, mikiny s kapucí, krátké ponožky (ťapky) a tenisky. Nepohrdnu ani krátkými sukněmi a šaty.
Jsem průměrné inteligence, veselá, upřímná, ale občas řeknu i něco, co mě pak dlouho mrzí. Nikdy neřeknu všechno, něco si nechávám pro sebe. Ráda čtu knihy různých žánrů, ale nebaví mě povinná četba. Dokážu vyslechnout ostatní. Mé spolužáky velmi zlobí, že znám většinu lidí ze školy a oni ne. Není na mě spoleh. Když mě někdo o něco požádá, tak si to musím napsat, abych na to nezapomněla, protože jak to nemám napsané, prostě na to zapomenu. Ve třídě se bavím se všemi i když s některými méně a s některými více. Dokážu ostatní dost naštvat, ale nikdo nevydrží zlobit se na mě dlouho. A další moje špatná vlastnost je, že jsem velmi náladová a někdy i sobecká.
Mezi moje koníčky patří: volejbal, který chodím hrát každý čtvrtek na hodinu a půl, ping pong a tance.
Chodím na Gymnázium Českolipská do sekundy. Na tomto gymnázium se mi moc líbí, a kdyby se nezkoušelo ani se nepsaly písemky, bylo by tu nádherně.
Měla jsem již mnoho přezdívek: Blažena = zkomolenina mého příjmení (Blažková), Pavla = tak mi někdo říká, když mě chce pozlobit, Anakin = tuto přezdívku jsem dostala v primě, protože jsem přišla do školy s plnou hlavou copánků a Anakin ve STAR WARS měl vzadu ve vlasech malý copánek, zrzka = na fotce v indexu mám špatně nasvícené vlasy, takže vypadají jako zrzavé, a jak několik mích spolužáků fotku vidělo, už jsem měla přezdívku „zrzka“, Pája = no, tak už mi všichni říkají dlouho…… a ještě další přezdívky.
Díky tomu, že ve znamení zvěrokruhu jsem „lev“, jsem jako on: hrdá, upřímná, bojovná a nic se nenechám líbit.
A teď přeskočím k rodině: Moje rodiče a sestru mám velmi ráda i přesto, že se mi někdy zdají nespravedliví a nadržují mladší sestře. Sestra mě stále štve svou potřebou dělat ze sebe chudinku a bezstarostí, to mě vždy dokáže „vykolejit“.
U této charakteristiky jsem si uvědomila své klady i zápory a budu se snažit, aby zápory z většiny vymizely.


Stěhování

A už je to tady. Hned jak otevřu oči a ukážu tím mé mamce, že jsem vzhůru, začne den D. Teda vlastně jak pro koho, nerad to připouštím, ale nejsem zrovna dvakrát nadšený z toho, že můj nevlastní otec dostal práci v Kanadě. Představa, že budu muset opustit vše co mám rád a na co jsem zvyklý mě děsí. Jsem mladý a tak, jak řekli moji rodiče, to pro mě nemůže být žádná velká potíž to všechno ztratit. Prý můžu začít znova. To se jim to řekne, když nemusí jít do nové školy, kde na ně budou koukat jak na zjevení.

Tak mám ty oči otevřít nebo ne.. No ještě chvíli ji budu trápit, jsem zvědavý jakou na mě vymyslí taktiku.

Jak mi to mohla udělat, ptám se sám sebe.. Jak mě mohla jen tak polít studenou vodou a čekat, že ji snad ještě poděkuji. Vstávám..!

V 15:00 nám letí letadlo do Toronta a já se ještě ani pořádně nerozloučil se svým sousedem. S Filipem jsme kamarádi už odjakživa, chodil do stejné třídy, spolu jsme vykouřili svou první cigaretu, nerozlučně jsme rušili při každé hodině matiky a oba nás čekal nástup na střední školu. Bohužel, každého v jiné zemi. Zatímco já odlétám z mého rodného Londýna, on tu zůstává a hodlá se stát profesionální hercem. Jo, sklony k hraní si na nemocného, když se někomu nechce do školy má asi každý. Ale já tu mluvím o opravdovém talentu, který Filipovi nechyběl. Ze srdce bych si přál být tu u toho až dostane svou první roli.

Jenže to mi není přáno, alespoň zatím to tak vypadá.

Konec přemýšlení. Je čas dobalit si poslední věci a jít na snídani.

Stojím uprostřed letiště v Heathrow a všechny mé pocity by se daly shrnout do jediného slova – strach. Bojím se nového prostředí, nových lidí a nových skutečností. Moje mamka dobře ví co cítím, chápe mě.

Moje rodina je vůbec zvláštní. Je načase, abych vám trochu osvětlil svůj původ. Jmenuji se Lukas, je mi 16 let a jak už zde bylo řečeno, čeká mě studium na střední škole. Žiji se svou mamkou, nevlastním otcem Davidem a mladší sestrou Laurou v malé londýnské čtvrti v dvou patrovém baráčku. Tedy respektive bydlel jsem.

Teď mě čeká trochu jiný život. A za to všechno vděčím svému nevlastnímu otci.

Jednou při večeři nám oznámil, že dostal výhodnou nabídku práce, ale háček je v tom, že se budeme muset přestěhovat do Toronta. V ten den jsem si začal uvědomovat jak lehce můžeš všechno ztratit. Nenáviděl jsem ho za to.

A teď mám před sebou pár hodin v letadle a pak úplně nový život. Co budu dělat? Ptal jsem se sám sebe. Co když se tam s nikým neskamarádím? Vždyť tam nebudu nikoho znát. Chci zpět.

„Prosíme cestující letu 2154 do Toronta, aby se shromáždili v sektoru 2, děkuji.“ ozvalo se. „To je náš let“ oznámila mamka. A tak jsme se zvedli.

Tak nashledanou Anglie, snad se ještě uvidíme, rozloučil jsem se v duchu.

Cestování letadlem mě už odmalička naplňovalo pocitem svobody a nedosažitelnosti. Pamatuji si jak jsme letěli poprvé na dovolenou, to ještě byli naši spolu a my jsme se chystali společně strávit pár nádherných dnů v Řecku.. Jee tam bylo krásně, ale to je úplně jiný příběh.

A tak jsem se pohodlně opřel do své sedačky a přemýšlel. Tak hluboce jsem se zamyslel, že jsem usnul. Zdál se mi nádherný sen, jak jsem se dostal do počítačové hry a byl součástí té ideji, která v tomto uměle vytvořeném světě vládne.

Idea ne idea musím se vrátit do reality a přijmout skutečnost, že už nastalo mé nevyhnutelné setkání s novým životem.

Po pár hodinách jsme se dostali až k našemu novému a k mému překvapení i krásnému domu. Byl to obrovský, dvoupatrový a na hnědo natřený barák s velkými okny a mnoha místnostmi. Hned po vstupu do něj, jsem pochopil, že tato změna nemusí být brána jen za špatnou naopak začínal jsem si uvědomovat možné výhody.

Po celém víkendu neúprosného vybalování a zabydlování se jsem v neděli večer spadl na postel zcela vyčerpán a pln jistých obav z nastávajícího dne. Čekal mě totiž nástup do nové školy.

„Crrr, crr crr“ zaznělo v mém novém pokoji. Nenávidím budíky, vždycky zazvoní v nejnevhodnější okamžik. Ale co se dá dělat musím vstát a připravit se na nová setkání. Tisíckrát jsem mámě říkal, že mě nemusí doprovázet, ale je to jako házet hrách na stěnu. A tak mě i moji sestřičku vysadila před naší novou školou. Byla to střední škola i základní v jedné budově. Pomyslel jsem si, že i pro mou sestru bude lepší když budeme u sebe. Ještě jsem si ani nenašel čas na to, abych si s ní promluvil o tom jak to vlastně zvládá. Musí to být pro ni těžké v jejich 14 letech si zvyknout na takovou změnu. Začalo mi ji být líto a uvědomil jsem si, že v tomto jsem jako starší brácha selhal. Hned jak budu moct, popovídám si s ní.

Po dlouhém loučení, které spíše připomínalo loučení na celý život, nás mamka pustila ze svého obětí a my jsme se mohli konečně vydat do školy.

„Jak se cítíš?“ zeptal jsem se Laury. „ Strašně se bojím, doufám, že mě vezmou mezi sebe“ odpověděla. „Neboj všechno bude dobré my to zvládneme jsme přece Withovi, ne?“ snažil jsem se jí uklidnit, ale sám jsem se necítil o moc lépe. „Tak zatím ahoj v půl druhé tady“. „Ahoj“ odpověděla.

Je to tu, to čeho jsem se tak bál. Právě stojím před dveřmi mé třídy a nemohu se rozhodnout zda vstoupit. Musím, nic jiného mi nezbývá. A tak klepu, pln emocí, na okraj dřevěných dveří.

„Dobrý den pane profesore, jsem Lukas With a právě jsem se přistěhoval z Londýna.“ „Ooo ano čekali jsme na vás, posaďte se támhle vedle Steva.“ Steve, byl zrzavý kluk s velkýma modrýma očima, který seděl v prostřední řadě v druhé lavici. Hned jak jsem si přisedl začali jsme si povídat a skončili až s konečným zvoněním poslední hodiny. Páni ten má zájmů.. jeho celé jméno je Steve Dobroslav, jeho otec totiž pocházel z České republiky a mamka je odsud, přistěhovali se sem když mu bylo 5 let a do té doby tu žije se svou mamkou a dvěma sestrami. Tatínek mu umřel ve 4 letech při autonehodě a to byl taky důvod proč se sem chtěla jeho maminka vrátit.

Už od svých 5 let hraje hokej na profesionální úrovni, je obráncem v základní sestavě místního klubu Small Ducks a jeho snem je proniknout do prestižního klubu Toronta Maple Leafs v NHL. Zajímavé je, že jeho vzorem jsou čeští hokejisté, hlavně teda Tomáš Kabele, který v Torontu M.L. hraje. Dokonce mě pozval na svůj sobotní zápas, prý hrají proti týmu Souter ze sousedního města. Hrozně se těším. O přestávkách zamnou chodili ostatní ze třídy a představovali se mi. Velmi mě zaujala také mladá krásná bruneta sedicí lavici před námi, jmenovala se Charlotta a věnovala se sportovní gymnastice.

Když jsem vycházel ze třídy byl jsem okouzlen novými lidmi a jejich neskutečnou laskavostí. U vchodu jsem se potkal s Laurou, která byla obklopená houfem chichotajících dívek a dokonce i dvěma chlapci. Vyvolalo to ve mně pocit spokojenosti, že i ona potkala milé děti. Cestou domů jsme si povídali a nakonec jsme se dohodli, že půjdeme spolu na ten Stevův zápas. Když jsme dorazili domů čekal nás výslech jak se nám dařilo ve škole. Všiml jsem si jak jsou mamka i David šťastní, že se nám ve škole líbilo. I oni prožili krásný den a tak jsme se po dlouhém vyprávění všichni odebrali na kutě.

Celý týden školy jsem se nemohl dočkat sobotního zápasu. Postupně jsme se s Stevem hodně sbližovali a ne jenom s ním. Začal jsem si povídat i s ostatními spolužáky a taky s Charlottou, byla to velmi charakterní dívka, která mě okouzlila svým milým úsměvem.. Ale ne tak jak si myslíte. Spíše bych řekl, že jsem v ní našel velkou kamarádku.

V sobotu večer jsme se společně s Laurou vydali do hokejové arény poblíž naší čtvrti. Když jsme tam dorazili bylo tam mnoho lidí skoro jsme se mezi nimi ztratili, když v tom na nás zavolal Steve. „Tady jsem“ stál tam i se svou mamkou a taky dvěma sestrami. A tak začalo představování. Seznámil jsem ho se svou sestrou, která ho evidentně zaujala a na oplátku on mě představil své rodině. Musím říct, že jeho sestry jsou obě moc hezké, ale Emma mě inspirovala trochu víc než-li Kelly.

A tak jsme se šli na zápas. Celou dobu jsem si povídal s Emmou a myslím, že jsme si vážně padli do oka. Small Ducks vyhráli a Steve dokonce zaznamenal jednu přihrávku, hrál opravdu dobře a já ho velmi obdivoval za jeho talent. Celá hra na mě velmi zapůsobila a já jsem se stal velkým hokejovým fandou.

Běželi dny a týdny a já jsem se cítil šťastný, občas se mi zastesklo po sladkém domově, ale nelitoval jsem toho, že jsem tady. Taky jsem se omluvil Davidovi za to, jak jsem ho nenáviděl a uznal jsem, že není vůbec špatný. Od mého odjezdu z Londýna jsme si pravidelně emailovali s Filipem, podařilo se mu dostat na uměleckou školu a já mu to moc přál.

Teď už jsem tu třetím rokem a nemůžu si stěžovat. Se Stevem jsme se stali nerozlučnými kamarády a s Emmou už 2 roky chodím a mám ji moc rád. Steve se taky zamiloval a to do mé sestřičky Laury, neříkám, že jsem z toho byl zpočátku nadšený, ale postupem času jsem si uvědomil, že nikoho lepšího si vybrat nemohla. Já, Charlota a Steve jsme spolu trávili spoustu času a moc se sblížili. Byli jsme nerozlučná trojka

Dnes je tomu 15 let co jsem dopsal poslední řádky tohoto denníku. Sedím u kamen a přemýšlím jaké by to asi bylo kdyby tu semnou mohl být i Steve. Bohužel nemůže. Když mu bylo 20 let draftovali ho do jeho vysněného klubu Toronto Maple Leafs, stal se velmi produktivním obráncem a sbíral jedno ocenění za druhým. Při jednou zápase se srazil se soupeřovým útočníkem a byl odvezen do nemocnice s otřesem mozku. Na vyšetření mu, ale nalezli nádor na mozku, který se už nedal odstranit. Rok na to, umřel. Já i má sestra, která s ním byla zasnoubená, jsme to nesli velmi těžce. Chtěl jsem pro něj něco udělat. A tak jsem se stal trenérem místního hokejového družstva Small Ducks, kde Steve začínal. Hraje tam i můj syn Steve, který je také obráncem. Vím, že na něj nikdy nezapomenu. Udělal toho pro mě hodně a já si ho za to vážil.

Jsem šťastně ženatý s Emmou a každým rokem jezdíme na několik hokejových utkání Toronta a vzpomínáme na Steva.

Dokonce jsem před rokem byl s rodinou na premiéře jednoho filmu, kde nás uvítali i hlavní herci a k mému úžasu jsem mezi nimi poznal Filipa. I jeho sen se vyplnil a stal se hercem. Pozval jsem ho na večeři a dlouho do noci jsme si povídali. Žil pořád v Anglii a před rokem se rozvedl se svou ženou. V duchu mě tenkrát napadlo, seznámit ho s Charlottou, která se stala nepostradatelnou součástí mého života. Stalo se to co jsem si myslel. Jsou spolu přes rok a budou mít miminko, Filip se sem přistěhoval a dál buduje svou hereckou kariéru.

A co jsem tím vlastně chtěla říci? Chtěla jsem, aby si každý uvědomil, že všechny změny mají své dobré, ale i špatné stránky. A je jen na nás jak se s nimi vyrovnáme.


JINÝ KRAJ, JINÝ MRAV

Svoji pozornost nyní zaměřím na jedno malinké východoslovenské město zvané {město}<co>. Tohle město leží zhruba 50 km od druhého největšího města na Slovensku – od Košic. Okolo není nic, než nížina, jen v dálce se rozprostírá malé pohoří zvané Slanecké vrchy.

Tohle město velmi dobře znám, protože se v něm narodila moje maminka a dodnes tam žije moje babička.

Lidé v tomhle ubohém městě jsou opravdu zvláštní. Je to dáno jeho odlehlostí od civilizace, ale také vysokou nezaměstnaností, která je v současné době asi kolem 30%. Více jak 30% obyvatel je romského původu a podle toho to tam také vypadá. Ulice nejsou nijak upravené, ani načinčané, protože by jim to stejně dlouho krásné nevydrželo. Navíc nejsou peníze, většina lidí zde žijí na hranici vlastní existence. Mají problémy se vůbec uživit, natož pak se starat o vzhled svých domů a bytů. Problémy s financemi se vyskytují i u romských obyvatel, a ti je velmi často řeší mimo hranice zákona. Proto je ve městě vysoká kriminalita. Není výjimkou, že jdete po ulici a klidně za bílého dne k vám přiběhne skupinka 5-10 cikánů, přiloží vám nůž k hrdlu a vy, pokud chcete přežít, jim musíte věnovat téměř vše, co zrovna máte při sobě. Není divu, že tamní obyvatelé s sebou tudíž ani moc věcí nenosí. Drzost místních cikánů ovšem nezůstává pouze u pouliční kriminality, nýbrž se přesouvá i do bytů a domů. Jejich „práci“ jim usnadňuje vysoký věk obyvatel, většinou se jedná totiž o důchodce, kteří tam žijí od malička. Většina mladých lidí se snaží {město}<co> opustit hned po škole, někteří utíkají už po dodělané základce, jiní po střední škole skončí na úřadu práce, a tak si hledají práci mimo město. Většina z nich však bohužel skončí v Praze. V {město}<co> se nerozvíjí žádná inteligence, je jen velmi málo těch, kteří by měli nějaké vysoké studijní cíle. Většina lidí dodělá učiliště, ale pak stejně sedí společně se svými rodiči doma, kde je jediná jejich práce sledovat televizní přenosy. Všechny generace jsou tam líné a nic je nebaví dělat. Většina zahrad jsou pusté a nikdo se je ani nepokouší vylepšit, snad až na pár babiček, které těší alespoň pohled na právě rozkvetlý květ.

Ve městě není ani příliš mnoho míst, kam se jít bavit. Je tam sice kino, to ale většinou nepromítá, protože je o něj málo zájemců. Mají tam jeden bazén a jednu tenisovou halu, cukrárnu, pár obchodů čínského zboží a několik desítek hospod, kde se každým večerem schází partičky lidských trosek, debatujících o své mizerné situaci a opíjejících se do němoty.

Dříve byl součástí města i nádherný park, kam se mohl jít kdokoliv projít a načerpat energii. Místo to bylo vskutku krásné, bylo tam plno možností k zábavě, dokonce i amfiteátr. To je dnes bohužel minulostí. Park je zničený a jedinými jeho návštěvníky jsou romové bez střechy nad hlavou, které hledají svá útočiště právě v dříve tolik populárním parku.

Na závěr bych chtěla říct, že {město}<co> kdysi bývalo velmi prosperující město, kde byl i široce rozvinut průmysl. Bohužel v důsledku vládnoucích režimů město ztratilo veškerou svou prestiž, byly zrušeny všechny výrobní továrny, lidé ztratili práci a vše začalo upadat. Podle mého názoru je jen otázkou času, kdy město úplně zanikne, protože staří obyvatelé umírají, ale ti, co se narodí, odtamtud rychle utečou.


K čemu mi ta škola vlastně je

Škola je takový zájmový kroužek odehrávající se pět krát sedum hodin v týdnu. Ze začátku je tento zájmový kroužek nedobrovolný (devět let), později se stane dobrovolným. Vzhledem k tomu {Jelikož}<in> pokračuji v dobrovolné části, tak si myslím, že mi škola k něčemu je. Nyní je potřeba se dopracovat ke konkrétnímu závěru.

Ve škole m jsou jsou některé předměty, které mě opravdu baví, konkrétně matematika, anglický jazyk a základy společenských věd. V tomto je škola dobrá, mohu zde studovat tyto předměty, ale jsou zde i jiné předměty a těch je mnohem víc,.

pProč si tedy myslím, že je škola užitečná, i přes to, že mě baví jen malý zlomek předmětů? Protože si odnesu něco i z předmětů, které mě nebaví, například schopnost hledání v knihách, určitý systém učení a řešení problémů. Já sam bych tyto schopnosti nezískal, protože jsem velmi líný. Také jsem zde získal pozitivní přístup k povinnostem. Jsem si jist, že většinu vědomostí z předmětů jako je fyzika, chemie, biologie, dějepis, zeměpis zapomenu, ale schopnosti získané při studiu na Gymnáziu nezapomenu.

Další věcí. nad kterou je třeba se zamyslet je kontakt s lidmi. Ne všichni lidé ze třídy jsou lidmi, které bych vyhledával, ale díky studiu na Gymnáziu se naučím výycházet s nimi, jelikož spolupráce se spolužáky je na Gymnáziu důležitá, protože dostáváme mnoho úkolů, referátů, atd. je a je třeba je A není možné si je všechny pamatovat a řešit doma, v tomto momentě přichází na řadu spolupráce.

Dále jsou zde profesoří, a myslím si, že škola mě naučila smířit se s tím, že ne vždy bude každý člověk jednat, tak jak bych si představoval či čekal.

Osmileté x čtyřlet

Porovnání osmiletého a čtyřletého studia. Myslím si, že osmileté studium je lepší, nejen díky větší selekci, ale i vzhledem k tomu, že výuka na základních školách je o pár (více než pár?) stupňů lepší {horší}<in> nož na Gymnáziu a že pro pohodové studium je na Gymnáziu je důležitější osvojit si již zmíněné schopnosti a nižší stupeň, který je lehčí, nám nabízí možnost osvojit si je. Jednou z mála nevýhod osmiletého Gymnázia je možná to, že člověk tráví osum let e stejnou třídou.

Z toho co jsem napsal, jsem vyvodil tento závěr: škola je mi užitečná k tomu, abych získal některé schopnosti a naučil se řešit problémy, kdybych {nedokážu si představit, že bych}<in> nechodil do školy, i když často bych to tak chtěl. Také jsem {se}<in> zde naučil vycházet s ostatními a ve škole je často sranda.


Denisa Podalková
Třída: VIII. A
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny
„Maxipes Fík“
Když byl ještě malý, tak byl nešikovný. Třeba jednou svému páníčkovi odnesl stůl s obědem. Když povirostl už to byl takoví ochotný pes. Jakmile volala o pomoc jeho kamarádka Ája, tak byl hned u ní. Pak dostal madaily za to že doskočil k babičce pro Áju. Předavatelé medaile se ho báli, protože byl velký. Někteří si mysleli že je zlý, ale byl to dobrák od kosti. S páníčkem si i občas zahrál šach, ale většinou prohrával. Po nějaké době se rozhodl prozkoumat svět a tak na nějakou chvíli opustil svojí nejmilejší kamarádku. Po světě se toho spoustu dozvěděl a také poznal i spoustu zajímavých lidí. Některým i v nouzi pomohl. Nejvíce času stejně strávil doma. Nejvíce s Ájou. Buď v boudě a nebo na zahrádce. Abych to řekla přesně, tak se nikdy nenudil. Fík je viloženě kladná postava a proto se mi také líbí.


Slohová práce školní
Tomáš Kalčík
14. prosince 2007

O reklamě (Fejeton)
1) Úvod
2) Stať a) co je to reklama
b) zájezdy za 99 Kč,-
c) teleshopping
d) jak obstát?
Zajisté se už každý z nás stal obětí reklamy. Ať už díky televizi, časopisům, nejrůznějším letákům, či z úst někoho známého. Reklama je to, co se pokouší o naši pozornost, za účelem vytáhnutí peněženek z našich kapes. Záleží na každém z nás, jak se jí nechá ovlivnit. Podle mého názoru je dnes velmi obtížné vyprodukovat chytrou, vtipnou a chytlavou reklamu, neboť trh je přesycen všemožnými výrobky a službami. Pro někoho znamená reklama příjemné zpestření při sledování Pojišťovny štěstí, někomu připadá jak nechutná manipulace. I když na reklamy většinou nadáváme, paradoxně jejich počet roste. Jádro pudla tkví nejspíše v tom, že reklama má ve své moci masy. Ať už mezi malými dětmi, které sotva mluví, ale slova „ ---„ řeknou s neochvějnou jistotou nebo důchodci, kteří tu „skvělou“ elektrickou dečku musí mít.
Nejtragikomičtěji pak působí ony známé zájezdy za 99,-Kč. Určitě jste už někdy otevřeli schránku a mezi účty za telefon nalezli tuto tiskovinu. Po prohlédnutí zjistíte, že za 99,- Kč dostanou muži značkové švýcarské hodinky s vodotryskem, dámy pak ruční robot se 160 funkcemi, a dokonce manželské páry sadu lůžkovin a 20 kilogramů Turistického salámu. A nejen to, za tento směšný poplatek se projedete v útulném autobusu, pozřete výtečný oběd a ještě uskutečníte prohlídku zámku. Nejedno naivní srdce po takovémto zjištění poskočí a zaplesá. Po vyplnění formuláře se čeká na onen kýžený den. Poté, co člověk, který tuto báječnou nabídku využil, rozlepí oko a vydá se k autobusu. Nejen, že autobus není pohodlný, k obědu se podává studený párek a teplé pivo, ale i prohlídka zámku se zvrhne na vyfotografování před branou. Následuje velmi „poutavá“ prezentace ještě „poutavějších“ výrobků. Po pětihodinové přednášce vedené člověkem, jehož výstup občas připomíná diktaturu, se naprosto vyčerpaní lidé, kteří už neznají ani svá jména, rozhodnou koupit nějaký z produktů. A tak z vracejících se autobusů vystupují lidé obtěžkáni elektrickými dečkami, plašičkami upírů a rušičkami mimozemských vln.
Další z řady reklam „vymývajících“ mozek jsou tzv. teleshoppingy. Po zapnutí televize uvidíte až přespříliš usměvavou ženu s čerstvě, rudě nalíčenými nehty. Stojí za kuchyňským pultem a před sebou má řadu nožů, které vyhlíží, jako by se jimi zatloukaly hřebíky. Ráda by nakrájela nějakou zeleninu, ale s takovými noži nemá šanci. Tu přichází její spasitel v podobě padesátníka s náušnicí v uchu a zázračným mixérem v náručí. Nejen, že nakrájí všechnu zeleninu, udělá pyré a ještě u toho zahraje koledy, ale dokáže mnohem víc. Když onen muž – říkejme mu třeba Horst Fuchs, řekne, že dokáže rozemlít kameny na štěrk, usměvavá žena s hrůzou vykřikne: „Vždyť ho zničíš!“ Ale Horst se jen usmívá a když do mixeru sype kameny a pouští jej, žena zasténá a sune se k zemi. Kdo by odolal takové nabídce, a proto vytáčí číslo a objednává tento zázrak moderní techniky. Nejlepší na tom je, že tento mixer nestojí ani 20 000 ani 10 000 ale pouhých 4999 Kč,- a když zavoláme do 10 minut, zdarma obdržíme druhý.
Otázka zní, zda toto není důkazem stále většího konzumismu v naší společnosti. Neměli bychom se nad sebou zamyslet a uvažovat nad tím, jestli se z nás pomalu nestávají pouhé figurky vedené „reklamní“ rukou? Zkusme si priority stanovit tak, aby reklama v nich obsazovala místa v nejposlednější řadě. Možná potom dokážeme peníze lépe investovat a více se z nich těšit.
3) Závěr


Kontrolní slohová práce
Líčení
Karolína Gavlíková
Třída: VIII. B
15 prosince 2008
Mé oblíbené místo
Krajina
Mé oblíbené místo je rozlehlá krajina pobýhajicí se zvířata po louce. Ptáci všude zpívají, voda břehy mele datel do stromu ťuká, zajíc v travě běha, po obloze pulují krásné bílé mraky. Všude kolem dokola je ticho chvilkama pomalu fouká větřík ráda si rozložim deku někde v krásném místě v krajině a čtu si v klidu knížku nebo odložim knížku a začnu poslouchat všecky zvířata kolem co dělají. Třeba jak se domlouvají jak uloví jídlo nebo jak běhají po louce a nic nemusí dělat a jen se snaží utéct před myslyvcem aby je nezastřelil. Na tomhle místě je klid nikdo nekřičí ale zato ptáci všude zpívají. slunce svítí já se opaluju ale chvilkama bych nejrači usla.
A už se to stalo usla jsem na dece.


Kontrolní slohová práce
Líčení
jméno: Vít Všetečka
Třída: VIII. B
15. prosince 2008
Černobílá sroubenka
Mé oblíbené místo se přímo nachází ve vesničce jménem Lindava na příjemně tiché chaloupce. Už od pohledu je znatelné že je stará jako sama okolní nedodčená krajina, už od pohledu na vás sálá positivní energii a příjemnou náladu která zde vždy panuje.
Za teplého letního rána když slunce rozpíná své paprsky, vítr profukuje šumivou zelenou louku a potok šeptá svou neustále se opakující se básničku, lehne si člověk do trávy která ukrívá kapičky rosy jako perly před sluníčkem, kouká do nebes a pozoruje pilné včelí dělnice jak usedají z květu na květ jako hopsající žlutý míček že je v opravdovém ráji.
Když končí tento krásný slunečný den vše utichá a usíná, i slunce uslo, začnou pomalu otevírat oči ty bílé zářivé hvezdy. Nejdříve jedno, dvě, tři… a po chvíli už jsou k nespočítání, měsíc velký čaroděj zaklel krajinu svím spánkem, pozoruje a stráží naši chaloupku.
Tak zase skončil jeden krásný den, ale nemusíme se bát je-likož vždy je důvod proč se těšit na zítřek, až nás do nového dne přivítá opět čerstvé a usměvavé slunce ke kterému se vztyčují všechny květiny. Už to je jeden z důvodů proč ráno vstát.


Pavel Bobkov, I.E
26. února

2. písemná práce
Přítel
(Charakteristika)

Co se charakteristiky týče, nemyslím že bych si v hlavě měl vytvářet nějakýho hrdinu či souseda a popisovat ho, nebo spíše přidělovat mu vymyšlené rysy či super vlastnosti a různé skutky. Sice by to zřejmě popis byl, ale na vymýšlení pohádek moc dobrý nejsem. Bohužel každý, o kterých jsem četl, mi není znám na výbornou, tak jako skutečný člověk.
Mám za to jednoho přítele, který si tu svojí pohádku vytváří sám a musím přiznat, že do toho jde po hlavě. A právě proto bych vás s ním chtěl seznámit.
Martin se narodil v Praze roku 1986 a zatím tu žije dodnes. Má si metr-osumdesát, hnědé vlasy a oči, také vždy hnědou kůži, což mu celkem závidím. Celé dětství věnoval sportu a na základní škole hrál a reprezentoval školu ve všech sportech, které se provozovaly. V devíti začal hrát tenis, v patnácti byl třetí v republice. Seznámili jsme se na fotbale, chodil hrát za jeden žižkovský tým. Po půl roce, co jsme byli spolužáci jsem si říkal: „Sakra, vždyť je to fotbalista!“ Opět jsem se nestačil divit, když jsem ho viděl hrát basket. Znal všechny hvězdy NBA a napodoboval je. Také rozuměl hokeji, měl vždycky dobré tipy při sázení.
Byl to zkrátka sportovec od Boha. Pochopitelně je velice houževnatý a silný, jinak by svých výkonů tak snadno nedosáhl. Sice se neučil na výbornou, ale kdyby sám chtěl, nemusel by do té školy chodit vůbec, ale na kurt, což by mu později vyneslo slušný balík peněz.
Z ničehonic však přišla puberta a Martina začali zajímat i jiné věci. V osobním životě to „přeháněl“ stejně jako ve sportu. Když se šlo někam oslavovat, nebo jen tak o víkendu, vždy nejvíce vypil atd. a poté přišel pozdě domu, o hodně později než měl. Když se v dětství pořád hádal s rodiči, aby prosadil svůj názor, teď se s otcem kolikrát málem i porval. Možná i k tomu došlo. Na penězích mu nezáleželo. Pokud byly v kapse spolu s náladou, každý se s ním dostal do večerního děje. Byl opravdu zábavný a nápaditý, kdykoliv jsme se dobře popovídali a také spolu hodně zažili. Vždycky povídal: „Dokud si nebudu platit nájem, elektřinu a toaleťák, tak je mi to jedno. Klidně vás všechny pozvu na panáka.“ Později skoro vůbec nechodil trénovat, i přesto že ho otec pořád nutil. Několikrát přišel domů až ráno a rodiče už vůbec nevěděli co s ním. Nedokázali s ním bojovat, protože byl tvrdohlavý jako býk. Přesto je měl určitě hodně rád. Ve skutečnosti byl i otevřený a naslouchavý. Pokaždé mně vyslechl a vždy respektoval můj názor. I když jsem mu říkal, že to přehání, povídal, že to ví, ale že už je takový blázen, a že s tím nic nenadělá.
Jednou to, naštěstí, skončilo, když se dostal k doporučenýmu psychologovi, který ho víceméně nasměroval. Vídali jsme řidčeji, protože začal chodit jinam do školy, mimochodem, z té předchozí ho vyhodily a hlavně navštěvovat kurty. Rozhodně to byl dobrý krok a změna.
Za měsíc jede hrát na půl roku do Německa, čeká ho každodenní trénink. Je k tomu dobře motivován a to je to hlavní. Věřím tomu, že když bude chtít sám, stane se hvězdou.


Můj obyvácí pokoj

Budu popisovat náš obývací pokoj, který je propojený s kuchyní. Nejraděj bych chtěl, aby kuchyně byla samostatná ne propojená.

V obýváku máme velkou televizi, proto mám obývák nejraděj. Také proto že jsou v něm andulky. Sice piští od rána do večera, ale je s nimi legrace,. Je tu velké množství světel, proto tu rád píšu domácí úkoly. Když potřebuju poradit s domácími úkoly, zeptám se mamči, která vaří za pultem. Je tu hodně světel, protože sem deseti okny svítí slunce. Tento dům se mi hodně líbí.

Tento dům se mi hodně líbí. Jednou se sním budu muset rozloučit<.>


TADY ŽIJI

{obec}<priv> u Českých Budějovic je místem, kde bydlím už šestnáct let. Je to v podstatě větší vesnice, ale časem ztratila takový ten typický vesnický ráz. Žádné babičky v šátcích, nebo slepice na návsi, celou obcí prosakuje moderní zástavba. Pokud se budete alespoň trochu snažit, najdete kouty, v nichž se novodobý způsob života ještě neusadil, ale i ta stále ubývají.

Řekl bych, že {obec}<priv> nemá zřetelnou osobitou atmosféru, jako jiná místa co znám. Není to ani vesnice ani město, působí jako odlehlá čtvrť čČeských Budějovic, jen mnohem hezčí a příjemnější, lépe položená.

Mezilidské vztahy se také dosti liší, člověk z {obec}<priv> pozná druhého ve čtyřech případech z pěti – známe se od vidění, většinou se na ulicích zdraví, to se ve městě nestane. Je tady poměrně málo mládeže, která nedrží pohromadě, je roztříštěná do malých zájmových skupinek, co po sobě naštvaně koukají. dDříve, alespoň mi to tak připadá, jsme drželi více pospolu.

Myslím, že takovýmhle sousedským vztahům bude brzy konec – neustále rostoucí kolos Českých Budějovic se neustále rozrůstá jako tlustý pavouk co roztahuje nohy do všech stran a během příštích několika let malou {obec}<priv> jistojistě spolkne. Nedokáži si to místo představit pohlcené jihočeskou metropolí, jestli něco jako atmosféru mělo, ztratí ji docela. Ale pokrok je pokrok a nikdo mu nemůže zabránit, takže nám nezbývá nic než doufat, že to dobře dopadne a že místo barokního kostela nebude chemička a místo rybníku dálnice...

Osnova: Úvod – poloha {zkratka obce}<priv>

Stať – obyvatelstvo.

<li> atmosféra.

Závěr – budoucnost.


Milí Adame, srdečně tě vítám z roku 2010. Doufám že jsi nezačal kouřit! A furt hraješ fotbal, a chodíš na hasiče? Furt jsi hřebečským brankárem? Doufám že jsi tím vojákem jak jsi hctěl být v jedenácti letech. A taky doufám že máš nějakou holku. Určitě jsi vyděláváš nějak jinak než uklízení celího baráku a vydělávání za znánky. Jak se vede bratrovi, doufám že néni takovej žalovníček. Jo a co sestry je jim fajn? Já doufám že jo. Jsi chudý nebo bohatý, já si myslím že se máš dobře. A co máma s tátou, furt se mají dobře? Já myslím že ano.

Počkej až budu stejně starý jako ty, doufám že jse mi to všechno splní. Tak ahoj tvoje mladší já. Konec.


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

Ernest Hemingway

Narodil se roku 1899 v USA. Je považován za hlavního představitele Ztracené Generace, což byla skupina spisovatelů, kteří byly poznamenáni válkou a ztratili své iluze o životě. Hemingway se zúčastnil první světové války dobrovolně, nejdříve jako člen červeného kříže, později jako člen Italské armády. Za to byl oceněn medaili za statečnost. Tato zkušenost mu asi nejvíce pomohla k dokonalosti jeho tvorby, za kterou mu byla udělena Nobelova cena. Poté co se vrátil z fronty, se oženil a se svoji manželkou odjel do Paříže, kde se začal naplno věnovat své tvorbě. S manželkou se však rozešel a odjel do Španělska, které ho doslova nadchlo. Poslední dva roky strávil na Kubě, kde v roce 1961 pravděpodobně spáchal sebevraždu. Příčinou jeho sebevraždy byly možná deprese. Hemingwayova tvorba byla velmi ovlivněna válkou a měl rád nebezpečí což se projevovalo u v jeho dílech. Hledal v nich pravdu o člověku v mezní situaci. Své hrdiny stavěl do nebezpečí, ve kterém prokazovali svou čest a odvahu. Ernest Hemingway ve svých dílech využívá metody ledovce. Děj je úsečný, strohý, dobře se čte a je zbaven všeho nadbytečného. Píše často pouze v dialozích, kde nejsou uvádění řečníci, čemuž se říká objektivní vypravečství. Jeho díla jsou plně inspirována jeho vlastními zážitky. Právě proto jsou postavy jeho děl především muži, jenž vedou nebezpečný způsob života. Jako nejznámější dílo je zřejmě Komu zvoní hrana, kde se inspiruje španělskou občanskou válkou, ve které mimochodem působil jako reportér. Dalšími významnými díly jsou Sbohem armádo, Fiesta a Stařec a moře.


Slohová práce školní
Jana Kubů
14. prosince 2007

O reklamě
Reklamy se dají obecně rozdělit na zábavné, poučné a méně zábavné, přičemž poslední dvě skupiny zpravidla splývají v jednu. Zábavné reklamy bývají dost často reklamy na alkohol. Například reklama na alkoholický nápoj Fernet zakončená sloganem „I muži mají své dny“, bývá obvykle nápaditá a zábavná. Stejně tak reklama na oblíbené pivo Gambrinus mívá občas nádech humoru. Zkrátka vtipné reklamy bychom mohli spočítat na prstech jedné ruky. Oproti tomu poučné a méně zábavné reklamy zabírají devět z deseti minut bloku reklam, který v pravidelných intervalech přerušuje filmové vysílání. Obecně platí čím více je reklama „stupidní“ a „trapná“, tím rychleji se dostane do podvědomí lidí. Dejte svým dětem jogurty Dobrá máma a už se o ně nemusíte celý den starat; na úklid celé domácnosti stačí jen Cilit Bang – a špína je pryč; dlouhý život pro vaší pračku váš Calgon; teď pomůžou už jen nůžky – ale ne pomůže nám Palmex… a tak bych mohla pokračovat do upsání. Kdo by tedy odolal a nenakoupil všechny ty skvělé výrobky, které sice nepotřebuje, ale co kdyby …Reklamní agentury mají lidi přečtené a ví, že stačí hloupá reklama k tomu, aby se všichni nahrnuli do supermarketu a nakupovali bezhlavě vše, co je „ v akci“ nebo co viděli v televizi.
Takže do toho Češi zapojte se do boje za dobrou snídani, používejte kartáček zubařů a hlavně aktivujte si do mobilního telefonu službu Mých 5 a dejte si svou „pětku“ na displej. A to už je o reklamách snad opravdu vše, zbývá jen připomenout že současná velikost Jaru na nádobí vydrží 11 týdnů, což znamená 11 týdnů úspor v každé láhvi a to se vyplatí!


18. prosince
Adéla Lukešová
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Roku 3058

Osnova: Úvod
kolize
krize
Závěr

Okolo mě prolétne upíří rodinka. Ohlédnu se za nimi. Skáčou po mrako drapech a vyhýbají se autům, jestli tomu stroji co létá a jezdí po silnici, můžu říkat „jen“ auta. Nikdy jsem netušila, že se něco takového může stát. Lidská rasa skoro vymírá. V noci se v těch nejtmavějších ulicích města ozývají výkřiky, buď se loví nebo se rodí nový upíři. Jejich bledá pleť s rudými rty je fascinující až přitahující. Pohledy tak děsivé až nádherné. Je lehké se do takového upíra zamilovat. Ale je jen na něm jestli se stanete upíry nebo zemřete...
Rodina upírů už zmizela v tajemných čtvrtích. Přejdu ulici a cestou po chodníku potkám partu postávajících upírů. Nejsou staří, jenom nebezpeční. Do téhle chvíle si mě žádný upír nevšiml. Rychle okolo nich přeběhnu, ale pak jako, kdyby mě něco nutilo, jsem se ohlédla. Ve světle lamp jsem uviděla nádherné rudé oči, které koukaly ze strany na stranu. Usmála jsem se. Neuvědomila jsem si, co se může stát.
O den později jsem, za deštivých podmínek, šla nakoupit. Kamkoli jsem se ohlédla, všude byl chaos. Lidé se furt za něčím honí. Jsou jako na baterky. Když se nabijou, vybíjí se. „Promiňte.“ Velký náraz. Zvednu se ze země. To jsou ty červené oči! V hlavě mi probleskl včerejší večer. „Jsem v pořádku.“ Zčervenám. Chvíli stojíme naproti sobě a hledíme si do očí. Po nekonečných deseti minutách mě pozve na kafe, neodmítnu. Celé odpoledne jsem strávila sním. S Andreasem.
I když mi moje máti zakázala se s ním stýkat, neposlouchala jsem ji. Jeho rodina taky nebyla zcela nadšena, že se semnou schází. Zamilovala jsem se do něho a je mi jedno, že je to upír.
Jednoho večera, když mě vzal na procházku lesem, uvědomila jsem si, že mi moc času nezbývá. Uprostřed lesa me otočil k sobě a jeho rudé a smyslné rty se přitiskly na mé. „Co to znamená?“ Zeptala jsem se opatrně. Nechápu to. Proč se mi to tu nezdá? Proč mě sem zavedl? „Jsi krásná Anne.“ Jeho ústa se pohla. Z jeho úst šla pára. Všude tma. Než si to uvědomil, ale i já než si uvědomila, co dělám. Utíkám. Utíkám lesem ze strachu. „Anne!“ Slyším za sebou. Zastavím se a vyčkávám.
Objevil se u mě za sekundu. Chce mě zabít, všechno je a byla past. Jsem tak pitomá. „Chci být s tebou navždy...“ Slza mi teče po tváři. „Já taky.“ Objímá mě. Oba víme totéž. Pohladí mě po vlasech a jeho ledová ruka sjede na můj krk. Rty se přilepí na krk, čekám... Nebojím se. Otevře ústa a zakousne se do mého krku...
Sedíme na mrakodrapu a koukám s Andreasem na úplněk. V dáli slyšíme vytí vlků. Teď jsem opravdu šťastná. Nespím, mám rudé rty, bílou pleť a piji krev. Tohle je můj život. Nesmrtelný a krásný.
A to všechno se stalo roku 3058.


Cestování

Úvod: Denně

Stať: a) Kolemjdoucí

b) Vítr

c) Prohraný boj

Závěr: Radši postojím

Každý den to zažíváme všichni. Cestování městskou hromadnou dopravou bývá, hlavně po ránu, zážitek na celý den.

Začíná to vůbec opuštěním našeho paneláku a cestou na metro, kdy potkávám naštvané pejskaře s vodítkem v levé ruce a s pytlíkem na hovínka v ruce druhé, po cestě blíže k metru se hojně vyskytují bezdomovci, kteří hlučně pospávají, nebo hledají nedopitého krabičáka. Když se zadrženým dechem a neokradená dorazím k metru, už má vidina podařeného dne pohasíná.

Vcházím po schodech do vestibulu, kde mě zákeřně přepadne silný vítr a jeho práce je značná na celém těle. Vlasy mám snad všude, jen ne tam, kde by měly být, v obličeji mám polovinu šály chodce předemnou, na ruce mám nalepený pytlík z mekáče a mám pocit, že se mi bunda obrátila naruby.

Nakonec přijíždí metro, už se ani nesnažím si vlasy upravit do původní formy. Vcházím do vagónu a rozhlížím se po místě na sezení. V dálce jsem zahlédla volné místo, a tak jsem se za ním vydala. Mezitím vstoupila do metra starší spolucestující. Nejspíš měla spadeno na stejné místo jako já. Asi metr před volnou sedačkou jsem si starší dámy všimla a chtěla ji pustit posadit, ale ona si asi chtěla být místem jistá, tak mě třískla svojí holí do holeně. Nepatrně jsem vyjekla a ze strachu se raději odsunula do vedlejšího vagónu.

Z toho vyplívá, že nemá cenu se poohlížet za volným místem a raději postát, a nebo se obrnit velmi dobrou náladou a obléct si tlusté podkolenky.


Veronika Křížová
1. E
5. 11. 2003

1. písemná práce
VZPOMÍNKA
(Vypravování)

Osnova: úvod: Představení
stať: 1) Příjezd na tábor
2) Setkání s Adrianou
3) Dopis
4) Smrt
závěr: Vzpomínky

Budu vám vyprávět, nejspíš trochu smutný, příběh o jedné dívce a mém příteli a o jeji táborové lásce, která nemusela skončit odjezdem, ale mohla trvat dodnes. Můj kamarád jménem Jakub byl po návratu z tábora úplně na dně a potřeboval se nutně vypovídat. Já jako jeho dlouholetá přítelkyně jsem mu chtěla pomoci a tak mi prozradil, co se přihodilo. Ale to, co mi pověděl, mě zasáhlo do srdce a končilo to tím, že jsme plakali oba jako želvy. Dost už toho okolo, povím vám to také.
Jakub každý rok jezdil se svým oddílem z basketu na tábor a ani teď tomu nebylo jinak. Když dorazili na místo pobytu, každá parta se usídlila v chatičce, Jakub byl se svými přáteli. Většinu dne měli zaplněnou tréninky, ale jakmile měli chvilku volna, utíkal do lesa. Jakub totiž miloval toto místo, imponovala ho svými kouzly. Dodnes vzpomíná na ten les a na palouček, kde potkal svoji princeznu.
Když jako každá večer seděl na „svém“ paloučku a pozoroval západ slunce, přišla tam dívka a trochu se podivila, že tam někdo je, ale hned nato se představila – jmenovala se Adriana a byla dcerou majitele zdejšího tábora. Od té doby byli nejlepší přátelé a každou volnou chvilku trávili spolu, velmi dobře si rozuměli. Bylo tedy jen otázka času, kdy se to změní na něco víc. Přišlo to asi po týdnu, kdy jí Jakub řekl, že se do ní zamiloval. Ještě teď si vybaví, jak se při tom roztomile začervenala a řekla mu, že cítí to samé. Ovšem dnes už jsou to jen bolestné vzpomínky, protože se stalo něco, co by si nikdo ani v nejhorších snech nepředstavil. Od té doby, co si vyznali lásku, to byl snad nejšťastnější pár na světě. Ale den před Jakubovým odjezdem jako by Adriana zmizela, nikde nebyla. Přivádělo ho to k šílenství a tak nakonec zašel za jejím otcem. Ten mu se slzami v očích řekl: „Museli jsme ji narychlo odvézt do nemocnice. Měla již půl roku leukémii a náhle se jí to velmi zhoršilo. Ale nechala tu pro tebe dopis.
Jakub si daný dopis přečetl a málem se zhroutil. Psala o své nemoci a velmi se mu omlouvala, prý s ním prožila nejkrásnější chvíle života, ještě ho prosila, ať na ni nikdy nezapomene. Byl to krásný, ale smutný dopis, byl však psán od srdce.
Jakmile mi to Jakub řekl, slzám se nedalo ubránit. Ještě však prozradil, že volal do nemocnice a Adriana prý dnes ráno zemřela.
Je to půl roku a Jakub na ni vzpomíná dodnes. Vzpomínky na ni budou věčné.


Lorencová, Nikola, V. B, 07/08

Osnova:
1) Tři kamarádi bruslí na silnici
2) srážka autem,
3) Petr je zraněn,
4) Martin jede pro pomoc,
5) Martin volá l. 155,
6) Záchranka

Vypravování podle obrázků
<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

17. října
Jednou se stalo. Kluci jezdily na silnici. potom Petra porazilo auto. potom řikal, že ho bolí noha pak kamarád běžel pro pomoc potom zavolali l.155. <věta je barevně vyznačena> Záchranáři odvážejí petra <věta je barevně vyznačena>
Potom Petra odvezli domů a od té doby si říká že už nigdi nebude jezdit, <část věty je barevně vyznačena> s k lukama negde na. Silnici a že, už rači budou jezdit v parku.


Svačina

„Každý den, každý den k svačině, jedině. Jedině pramen zdraví z Posázaví.“ Tak tento úryvek z písničky známe všichni. Nebo snad ne? Tak se zkuste podívat na televizi.

Náš svět je plný jídla, vlastně všude kolem nás je jídlo, až z toho mám noční můry. Už se vám někdy zdálo, že vás honí oškubané kuře po ulici?

Zdravé stravování záleží na určitém denním koloběhu. Snídaně, svačina, oběd, svačina, večeře. Pravidelnost je velmi důležitá. Všichni to víme, ale spousta z nás to tak stejně neděla. V věčně si stěžujeme, že nám je těžko, zle nebo dokonce nás trápí hlad.

Svačina právě do tohoto koloběhu patří. Je to čas zhruba mezi 10 a 11 hodinou a v odpoledních hodinách zhruba okolo páté, kdy se máme posilňovat chleby s máslem, johgurtem zkrátka tím na co máme chuť. Když jsme byli mladí a chodili jsme do školy, každé ráno na nás čekala připravená „svačinka od maminky.“ Samozřejmě každý den jiná. A běda, když sme ji zapomněli doma. To bylo řečí ještě týden potom. Teď, když jsme starší, za spadá to na „naši hruď“, ale po pravdě, komu by se chtělo ráno vstávat v brzkých raních<in> hodinách kuchtit něco ke svačině? Proto je pro nás pohodlnější koupit si něco po cestě do zaměstnání, školy To aby jsme bychom kvůli vlastní lenosti neumřeli hlady.


Lucie Novotná
Třída: VIII. B
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny
Edward Callen

Edward by mohl mít téměř každou dívku na škole, ale nemohl. Ostatní si sice mysleli, že mu žádná není dost dobrá, jenomže Edward Callen byl upír.
Měl čtyři sourozence a na škole se říkalo, že všichni jsou to adoptované děti manželů Callenových, ale Dr. Callen z normalních dětí dělal monstra, ovšem zachránil jim tím život, protože „zachraňoval“ nemocné děti. Například se španělskou, ale zpět k Edwardovi.
Edward byl samotář a s nikým se nebavil. Miloval zimu, všechny chladné a mokré věci. Nemůžu vám říci co rád snídával, protože on jako upír nejedl, nepil ani nespal. Na pohled působil chladně, nebezpečně, ovšem zároveň mile. Mezi ostatními se lišil i tím, že byl velmi silově založený, všude byl rychle a byl hodně pohotový. Vycházel jen za ošklivého počasí, jelikož na slunci se třpytil jako diamant. Edward byl vyšší postavy, měl silné tělo, krásné měnící se oči. Měl bledou až bílou tvář a své zrzavé 10 cm dlouhé vlasy nosil vyšesané nahoru.
Edward Callen je rozhodně kladná postava i když se ho hodně lidé bojí. Myslím, že kdyby mohl, měl by určitě krásnou dívku, ovšem jedině upírku. On ale za svůj osud nemohl.


ZAMYŠLENÍ

V poslední době jsem se zamýšlela nad svojí budoucností a nad tím, co mě může udělat opravdu štastnou. Ihned mě napadlo něholik věcí a mezi nimi i rodina a práce. Často ale nejdou tyto věci tak snadno skloubit dohromady. Rodina a práce jsou pro ženu většinou hodně důležité a mít oboje na jednou je velký luxus, který si většina žen nemůže dovolit. Vyvstává tu jedna otázka. Je důležitější práce nebo rodina?

Pro každou ženu to musí být velké dilema, kterého se nedá tak snadno zbavit. Pro ambiciózní a inteligentní ženu je práce možná přednější a důležitější než vše ostatní. Když přijde ten správný čas, aby založily rodinu, nic se nestane. Většinu svého času tráví v práci a svou odhodlaností a pílí mohou dosáhnout až na vrchol. Ale co potom? Poté, co si uvědomí, že v práci už všeho dosáhly, kde hledat štěstí? Možná, že časem přijdou na to, co opravdu chtějí a třeba je to právě založení rodiny, ale někdy je na to už pozdě. Biologické hodiny už dotikaly a už upozorňovaly hodně dlouho, že se čas krátí. Tento fakt byl přehlížen. Ale co s tím? Dnes už je možné mít dítě i v pozdějším věku, ale přináší to samozřejmě určitá rizika. Pak může být ohrožen jak život matky, tak i dítěte. Tak proč muset tak hrozně riskovat? Takový risk může stát ženu vše i život a mimo jiné i to, na čem tak dlouho a tvrdě pracovala. Ale co by jí na konec vadilo více – ztráta dítěte nebo práce?

Na druhou stranu se domnívám, že jsou i ženy, které dají přednost rodině. Ne proto, že by byly hloupé a svou práci by dobře nezvládli, ale spíše proto, že je to pro ně mnohem důležitější. Ale proč je pro jednu ženu důležitější kariéra a pro druhou rodina? Podle čeho se každá z nás jednou rozhodne a proč? Každé rozhodnutí, ať už je jakékoli, závisí na našich zkušenostech, osobnosti, prioritách a hlavně na momentálních okolnostech. Je také mnohem jednodušší se rozhodnout, když za vámi stojí někdo, kdo vám zcela důvěřuje. Tohle rozhodnutí je ale zcela odlišné a stojí na něm celé naše životní štěstí, právě proto by se mělo pečlivě zvážit.

Velké štěstí mají ženy, které mají i dobrou práci a i rodinu. Když zvládly skloubit tyto dvě věci, pak na sebe mohou být opravdu hrdé. Tyto ženy jsou pak o krok blíže, aby byly v životě šťastné a spokojené.

Tato otázka stále je a bude aktuální, pokud se něco výrazného nestane. Ženy mají děti stále v pozdějším věku a s tím jsou spojena i větší rizika. Celé rozhodování nakonec záleží na ženě a jejím svědomí a na tom, v jakých podmínkách se právě ocitá, jaké má problémy, jaké jsou její priority. Ovšem to, na čem je závislé její rozhodnutí, se dá ovlivnit nej různějšími způsoby. Například změnit podmínky v práci pro ženy s dětmi... atd. Plánovat si svůj život začínáme už na střední škole a začíná to rozhodnutím, co chceme dál dělat. Rozhodování o práci a rodině na nás číhá o něco později. Ale kdy se takto budu muset rozhodnout i já?!


Brno, 15. července 2010

AHoj mami,

dojeli jsme dobře, ale měli jsme trochu poždění<.>

Dnes jsme byli v aqaparku a v Zoo. Vyděla jsem spoustu nových zvížat. Nejvíc jse mi libil tyXXXr bílí. Ostatní zvížata byla také hezká. Moc se mi tam líbylo. Aqapark byl fain ale zoo byla hezčí.

Už se na vás těším.

Eva


Tajemná továrna

I. Setkání

II. 1) Výprava do továrny

2) Vniknutí dovnitř

3) Demoliční akce

4) Panika

III. Vyjasnění situace

Byl páteční podvečer a dva největší uličníci v okolí, Marek s Davidem, se sešli, jak už tomu bývalo zvykem, před malou fontánou na návsi. Jakožto spolužáci probrali několik školních událostí uplynulého týdne, a když skončili David položil již tradiční otázku: „Co budeme dělat večer?“ „Můžeme jít krást hrušky Blažkům na zahradu, nebo třeba nadávat opilcům před hospodu.“ řekl Marek a začal se škodolibě smát. „Ne, tohle děláme každý pátek. Chce to něco nového, něco co jsme ještě nedělali. Chci zažít pořádné dobrodružství!“ odvětil David a záhy pokračoval: „Už to mám! Zajdem do té staré továrny, která je kousek za vesnicí a uděláme tam pořádnou neplechu.“ Markovi se nápad hned zalíbil a tak se vydali na cestu.

Po necelé čtvrthodince dorazili na místo, kde stála obrovská stará tovární hala. „A co chceš vlastně konkrétně dělat?“ zeptal se Marek. „Uvidíme, pro začátek se musíme dostat dovnitř a pak zničíme co se dá. Prostě si to užijem.“ Hned jak to David dořekl, už se rozběhl k nejbližším dveřím. Vzal za kliku, ale ta mu zůstala v ruce. Rozešli se tedy každý jedním směrem podél zdi hledat nějaký vchod, kterým se dostanou dovnitř. Za chvilku se setkali na druhé straně a oba jen marně rozhodili rukama. „Nic“ řekli současně, ale vtom zahlédl David žebřík připevněný na zdi přesně nad místem, kde stáli. Že byla první příčka byla zhruba ve výšce tří metrů, nebyl pro zdatné sportovce, jaký oba jsou, žádný problém. Marek se vymrštil a už lezl po žebříku. Hned za ním ho následoval dDavid, ale vtom se žebřík náhle povolil. David se hned zase pustil a Marek opatrně vylezl nahoru. David musel znovu vyskočit, aby se chytil, ale žbřík povolil ještě víc. Chvilku počkal a nevěděl co má dělat. „Dělej! Polez nahoru, teď nebo nikdy!“ zavolal Marek zeshora. David tedy začal opatrně šplhat. Krok za krokem cítil, že se žebřík uvolňuje ze zdi. Když už byl úplně nehoře, žebřík povolil úplně. Naštěstí se stačil chytit za okraj zdi a Marek ho vytáhl k sobě. „To nám to pěkně začíná. Snad už se nebude nic podobného opakovat.“ vykoktal David, který byl lehce v šoku. Jen co domluvil, zafoukal vítr, zahřmělo a na zem začaly padat první kapky. „No to je vážně skvělé. Jdeme se porozhlídnout po továrně, aspoň se skryjeme před deštěm.“ zavelel Marek a oba chlapci vlezli malým okénkem dovnitř.

Jelikož byla celá továrna prosklená, hned na zemi sebrali pár kamenů a začali vybíjet okna. Nejprve házeli jen tak a zvuk rozbitého skla zněl neustále dokola. Po chvíli vymyslel David, že si vyberou vždy jedno sklo a to se budou snažit rozbít. Marek souhlasil a dali se do||toho. Báječně se bavili, když najednou zazněl hrom a poté začala praskat okna XXX někdo házel kamenem. Oba chlapci se vylekali a mírně znejistěli. V tom za nimi něco proběhlo, sklo praskalo víc a víc a k tomu všemu ještě strašne zahřmělo. Teď už to nebylo jen tak nějaké vylekání, ale pořádná panika. Oba začali řvát a utíkat. Neznámé stvoření je pronásledovalo. Chlapci utíkali co jim nohy stačily k jediným dveřím, které viděli. Vrazili do nich současně a oba dopadli vedle sebe na bahnitou cestu k továrně. Chvíli mlčky leželi a zhluboka oddychovali.

Po prožitém šokyu se jako první zpamatoval Marek a začal přemýšlet co se vlastně stalo. Rozhlédl se kolem sebe a po chvíli se začal hrozně smát. David nechápal co se děje a jen Marka okřikl: „Čemu se směješ? Je to tu nebezpečné. Dějí se tu podivné věci! Bereme nohy na ramena!“ „Klid.“ řekl Marek a pokračoval: „Jen se rozhlídni, tohle jsou ty samé dveře, od kterých nám zůstala klika v ruce, ale už jsme nezkontrolovali jesli nejsou náhodou odemčené. A podívej támhle. Blesk nejspíš udeřil do stromu, který pak spadl na továrnu a udělal ten strašný rachot, potom přeci hrozně zahřmělo! Byli jsme v centru bouřky.“ „A co to stvoření tam uvnitř? Co to bylo? To vysvětlíš jak? ptal se ještě stále vyděšený David. V tom se objevil ve dveřích malý pejsek, který se nejspíš zatoulal z vesnice. V tu ránu se začali oba hlasitě smát, až se za břicho popadali.

Přestože zažili dobrodružství, o kterém se jim ani nesnilo, oba si slíbili, že nic podobného už nikdy neprovedou.


Osnova:
1. Příprava

2. Večeře

3. Dárky

4. Příjezd Evy

5. Vánoce u babičky a dědy

6. Vánoce u mamky

Mé Vánoce

O Vánocích 24.12. jsem byla u taťky. Taťka neměl dokoupené nějaké dárky a tak jsme jeli do Metropole na Zličín. Prošli jsme skoro celou Metropoli a nakoupili mnoho dárků. Když jsme přijeli domů, začali jsme všichni uklízet. Já smažila řízky, taťka utíral prach a Eva vysávala.

Když bylo uklizeno sedli jsme si ke stolu, pustili koledy, zhasli světlo a já mohla podávat večeři. Večeře se mi moc povedla, protože mi to velice chutnalo a taťkovi a Evě taky.

Když jsme dovečeřeli, museli jsme počkat u stolu a taťka šel připravit dárky. Najednou zacinkal zvoneček, a my vešli dovnitř. Začali jsme hledat svůj dárek. Eva ho našla jako první. Dostala nový mobil. Měla z něj velkou radost. Já jsem ho také konečně našla. Dostala jsem nový fotoaparát. Také jsem z něj měla velkou radost.

Poté co jsme prozkoumali dárky přijela Eva. Eva mi pochválila večeři a šla do pokoje ke stromečku. Po chvíli šel taťka za ní a my s Evou jsme se divili co tam jdou dělat. Najednou jsme se udivili, protože znovu zacinkal zvoneček. A tak jsme tedy vešli. V pokoji byla tma a na stromečku prskali prskavky. A už jsme pochopili. Dostali jsme dárky i od Evy. Já dostala teplé ponožky, sponky do vlasů, DVD Let´s dance, kalendář na rok 2010 a puzle. Eva dostala ponožky, ka kalendář, enciklopedii zvířat, DVD Benjamin a sponky do vlasů. Měli jsme obrovskou radost.

Druhý den jsme jeli k babičce a dědovi. Babička pustila hracího Santa Clause a my se pustili do dárků. Od babičky a dědy jsem dostala helmu na kolo, bloček s malovátky a sponky. Eva dostala autíčka,{čárka umístěna na začátku řádku}<co> protože je má ráda a korálky.

Když jsme přijeli domů k mamce, zjistili jsme že nejde elektřina. Ale nám to nevadilo a tak jsme si zapálili svíčky. Při svíčkách jsme se navečeřeli a šli na dárky. Pod stromečkem bylo móóóóc dárků. Okamžitě jsme se pustili do rozbalování. Dostala jsem moc dárků ani je nedokážu všechny vyjmenovat. Byla jsem moc potěšena a moc se těším na příští Vanoce.