23. 3. 2006
Vojtěch Bartoň, 2.C
2. písemná práce
Na pobřeží
(Subjektivně zabarvený popis)

Když se někdo zeptá lidí co si představí pod pojmem „na pobřeží“, většina z nich si vybaví krásný, někdy až kýčovitý, obrázek ze středomoří.
Tyrkysově modré moře, které sahá až do nepředstavitelné dálky, zvané obzor, kde se jemně dotýká světlounce modré oblohy bez jediného mráčku, aby nekazil dojem z panoramatu a nepřinášel blížící se změnu počasí. V popředí se stýká voda s břehem. Pláž se světlým, skoro až bělavým pískem se pomaličku sune do vody. Na pláži vidíme pár pestrobarevně pruhovaných slunečníků a ve vodě několik dětských hlaviček, kterak dovádějí a míčem. Nad vším tím se zvedá honosně vysoká a velmi špičatá skála tmavé barvy. Jakoby se sem vůbec nehodila a přitom bez ní by to nebylo ono. Část skaliska zasahuje i do vody, která postupně skále ubírá rozměry vodní erozí. Ale tato činost bude trvat    velmi dlouho, protože vlny jsou velmi malé. Jsou tak malé, že porovnávat tento „příboj“ se zčeřenou hladinou jihočeských rybníků je jako srovnávat Davida a Goliáše. Vraťme se ale ke skále. Na ní ční jako orlí hnízdo malý domeček, který majestátně pozoruje všechno dění kolem něj. Jeho barvami jsou zářivě bílá a světle modrá, jako obloha. Prý to odpuzuje hmyz. Vedle baráčku je malá terasa, ze které se nádherně pozoruje západ rudého slunce, každodenně zacházejícího do moře, při zpěvu, tanci a popíjení tamejších alkoholických nápojů.
Je to taková krása, že se mi ani nechce vrátit zpět do reality. Ale musím. Bez ní se v životě těžko obejdeme. Abychom se mohli také někdy naživo podívat na toto krásné panorama, musíme se tam nějak dopravit. Úmorná a dlouhá cesta autobusem s uřvanými malými dětmi a jejich rodiči je to poslední, co bych si v životě přál. Leteckou dopravou cestují stejně uřvané děti. Jen je cesta o něco kratší. Na místě dostaneme neodpovídající ubytování s otřesnými hygienickými podmínkami. Aby toho nebylo málo je čirou náhodou období dešťů. Ty spolu se studeným vichrem neúnavně bičují pobřeží tak, že bílé zpěněné vlny dosahují výšky několika vzrostlých basketbalistů. Proto jste celou dovolenou nuceni zůstat na pokoji a krátit si dlouhou chvíli hraním oblíbené karetní hry – prší.
I přes tyto zápory mne to vždy láká zpět na dovolenou k moři. Ať už jedu do středomoří, či k mrazivému baltu. Vždy se tam krásně odreaguji a nabiji duši i tělo novou silou, škoda, Praotec Čech nemyslel na mě a neumístil naši zemi jinam – k moři.


osnova:

1. písmo

2. pravopis

3. slova, která znějí stejně

4. jazykové kultury

Aby se lidé mohli vzájemně dorozumívat i na dálku, vytvořili si soubory grafických znaků, kterým říkáme písmo. Naše písmo je hláskové, hlásky zaznamenávame písmeny. V češtině se píše tzv. latinkou<.>

Postupně se ustálily zásady, jak zaznamenávat mluvené projevy písmen a označujeme názvem pravopis. Při stanovení pravopisných pravidel se usiluje jednak o to, aby působilo co nejméně potíží.

Pravopis umožňuje rozlišit slova a slovní tvary, které v mluvených projevech znějí stejně. Dává nám možnost poznat, jak je slovo utvořeno a jaké jsou vztahy mezi jednotlivými větnými členy.

Bezpečné ovládání pravopisných pravidel patří k nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


Berná, Kristýna, V. C, 07/08

23. října

Reprodukce textu

Osnova:

1. Kohoutek na větvi

2. Sladký hlásek

3. Přátelský polibek

4. Kohoutkova lest

5. Kohoutek vyzral nad liškou

Pan Kohoutek vyzrál na lišku.

Jednoho krásného den, dostala hroznou chuť na kohoutka, běžela do vesnice a cestou ho potkala, kohoutek seděl na větvi a schovával se před liškou.

Liška si nastražila svůj pěkný hlásek a říká kohoutku mám pro tebe dobrou správu hodláme se svámi udobřit.

A tak pod dolů a dámesi přátelský polibek kohoutek se otřepal a říká tosmi udělala velkou radost.

Kohoutka pak napadlo že udělá nákou lest a říka slezu ale koukam že do vesnice se ženou psi a mířej přesně k nám.

Tak liška vzala nohy na ramena a pelášila domů cestou se ještě otáčela jestli jí nejsou v patáh a nebily protože protože si to všechno vimislel.

<barevný obrázek: na kmeni stromu sedí kohoutek a pod stromem vzhlíží vzhůru liška>


Adam Vorlíček
VII. A
22. unora

2. Slohová práce
(charakteristika)

Moje maminka je vysoká a trošku přitěle Má delší černé vlasy a pod ofinkou schovává přiměřeně velké čelo. Oči má zeleno hnědé. A obočí malé ale výrazně hnědé. Rty má rudé jak malyny a tlustější Usta jsou menší. Zuby má jako perly. Nos má velký uzký a tupý.


Tak tady žiji

Osnova: 1) Úvod – kde žiji

2) Stať – dětství a hry na oblíbeném místě

– kam chodím nyní

3) Závěr – mám ráda místo, kde žiji

Na vesnici jménem {obec}<priv> žiji již od dětství. Sice jsem se tam nenarodila, avšak byla jsem pokřtěna v tamní malé kapličce, u níž jsem mohla zaznamenávat změny, které během období mého růstu prodělala.

Píši právě o kapličce, jelikož, mám-li se představit místo, kde žiji, přijde mi na mysl jako první. Možná proto, že se nachází v těsné blízkosti našeho domu, ale hlavně proto, že jako malá jsem u ní strávila mnoho času hraním s ostatními dětmi ze vsi. Bylo to nejčastější místo, kde jsme si hráli. Zahrabávali jsme se pod listí, které padalo na podzim z velkých stromů, jež rostly kolem, ale už si nepamatuji, co to bylo za stromy, neboť tam dávno nestojí. Pobíhali jsme podél zdí a schovávali se, zkoumali jsme brouky pod kamením. Někdy se nás tam sešlo třeba i deset. Když jsme byli unavení, sedli jsme si na lavičky. V šest hodin večer kaplička zazvonila klekání. To jsme museli jít všichni domů, ale těšili jsme se na další den.

Nyní již naší vesnici neberu jen jako místo na hraní, nýbrž jako klidné místo, kde mohu žít a mít domov. Když si chci popřemýšlet, jdu se projít k rybníku, tam si sednu na stavidlo a máchám si nohy ve vodě. Cestou si mohu provětrat hlavu, protože rybník leží celkem daleko za vsí, takže než k němu dojdu, trvá to asi půl hodiny. Také ráda chodím k našemu lesu na posed. Vylezu na něj a posadím se tam do takového křesílka. Nejlepší je, když trochu fouká vítr a proudí dovnitř posedu úzkými okénky. Cesta k němu vede podél ohrady se stádem krav. I když nemám krávy ráda a trochu se jich bojím, poněvadž jednou vážně zranily mého dědečka, k vesnici patří. Cestou z posedu ještě někdy přelezu plot a vylezu na vodárnu. Odtud je vidět ještě lépe. Mám ráda, když se mohu dívat z výšky a vítr mi čechrá vlasy. Na procházky k mým oblíbeným místům jsem dříve chodila většinou sama, teď se mnou chodí má spřízněná duše. Je to mnohem krásnější a mohu si v přírodě s někým nerušeně povídat. V přírodě se dá povídat hezky.

Když se zamyslím, možná bych byla ochotná vyměnit naší vesnici za jinou vesnici nebo samotu, ale nikdy ne za město. Asi bych se nedokázala přizpůsobit městskému způsobu života a sžít se s místními podmínkami. Nesmířila bych se s tím, že nemohu jít do přírody. Také bych se nepřenesla přes městský smog, stačí mi, že mě bolí hlava po příjezdu ze školy. Každodenní dojíždění mi nevadí, za život na vzdušné a klidné vesnici to stojí. Mám ráda život na venkově.


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

 Americká próza 1. pol. 20. století je velmi významnou částí literatury jako takové a samozřejmě i národní literatury Spojených států Amerických. Mezi autory tohoto období patří jedni z nejvýznamnějších spisovatelů USA, někteří byli oceněni Nobelovou cenou za literaturu, např. Ernest Hemingway, který se řadí spolu s F. S. Fitzgeraldem a W. Faulknerem do skupiny spisovatelů zvaných ztracená generace, což označuje autory z hlediska témat jejich knih (ztroskotání „amerického snu“), způsobu psaní (kritika, realismus), ale i dobu, ve které žili a o které také psali (meziválečné období v USA). Tito autoři se cítili zbytečnými a nevyužitelnými ve společnosti, ztráceli smysl svého života a tyto pocity se velmi odráží v jejich tvorbě.
 Mezi hlavní představitele patří již zmíněný E. Hemingway, autor knih Sbohem, armádo, Stařec a moře. Hemingway si vybírá velmi silné muže jako hlavní postavy a nechává je se středtnout s nějakým problémem či situací, kde si posílí svou osobnost, např. v novele Stařec a moře Santiago versus živel (moře). E. Hemingway používá tzv. metodu ledovce, ve svých dílech nedává důraz na klíčové momenty a nezabývá se popisem všech detailů. Píše jen to, co považuje za důležité ale tak, aby si čtenář mohl zbytek domyslet a představit.
 F. S. Fitzgerald je velmi čtivým autorem kritizující am. společnost v dílech Velký Gatsby nebo Něžná je noc (odehrávající se v Evropě). Hlavními postavami jsou většinou muži, kteří dychtí po slávě, ženě a pohodlném životě a zpravidla se jim to nepodaří a končí velmi špatně.
 William Faulkner je dalším kritickým spisovatelem „ztracené generace“ autorem románů Absolone, Absolone!, Divoké palmy a --- a prvním americkým držitelem Nobelovy ceny. Znovu se v jeho knihách objevuje střet am. snu (ideálu) a reality, zpravidla velmi kruté.
 Upton Sinclair napsal drsný román Jatka (Jungle), kde opět kritizuje americkou společnost a nenaplnění am. snu s použitím naturalistických prvků.
 Henry Miller patří mezi nejskandálnější autory své doby, ve své knize Obratník raka odtabuizovaná sex a vášeň, které jsou pro něj určitými symboly vrcholu extazi života.


7. března 2006
Adam Binder, 3.E
2. písemná práce
OH v zimě 2006
(fejeton)

OH v zimě 2006
Tak to tu mám černé na bílém. Březen je v plném proudu, slunce se konečně začíná na obloze objevovat častěji a vypadá to, že se zima pomalu a jistě chýlí ke konci a její dny jsou sečteny, podobně jako dny onoho ”mediálního vlaku” informací, fotek a článků s hodnocením a s dojmy z OH Torino 2006, který, rozjetý po skončení OH, pomalu dojíždí na konečnou. A na mě je, abych zkusil ”naskočit” a díky jízdence v podobě tohoto fejetonu se ještě aspoň kousek svezl.
Musím přiznat, že to bylo opět velice příjemné zpestření již tak dost rutinního programu ČT. Pokaždé, když jsem si našel chvíli čas a zapnul televizi se bylo na co dívat. Ať už se jednalo o hokej, lyžování či ostatní disciplíny, vše mělo něco do sebe. Obrovská vlna napětí, radosti, ale i zklamání provázela snad každý přenos z dějiště olympijských her a to jsou okamžiky, které dělají právě tuto sportovní akci tak divácky atraktivní a zajímavou. Jsou zde příběhy lidí, kteří svému sportu denně obětují všechen svůj volný čas a jsou schopni udělat někdy na 1. pohled až téměř nemožné pro to, aby dosáhli aspoň nějakého úspěchu, či cíle, který si předem vytyčili. Někteří se o to bohužel pokoušejí i cestou ilegální, což mi přijde naprosto otřesné. Jak někdo může být pořád ještě tak naivní, nebo já nevím jaký, a doufat, že mu to v dnešní době a ještě na takovéto soutěži projde? To opravdu nechápu. A další věc, nad kterou mi nezbylo nic jiného než kroutit hlavou ještě víc bylo dost nepochopitelné gesto závodnic ruské štafety. Ty tuto výhru věnovaly své krajance, která byla diskvalifikována za doping! Nad tím zůstává opravdu rozum stát. Naštěstí jsem hned poté viděl v záznamu rozhovor s naší hokejovou osobností Jardou Jágrem, což mi zase náladu naopak zvedlo. Nevím, kde se to Jágr naučil, či jestli to má vrozené, ale kdykoli ho sleduji a poslouchám při rozhovoru, tak je naprosto jedinečný a výroky typu: „To je hrozný tady ten led! Chceš bejt všude, nejseš nikde!“ snad do smrti nezapomenu. Kéž by místo dopujících soutěžících bylo víc podobných lidí. Aspoň bychom byli bohatší o ty hezčí zážitky.


Kontrolní slohová písemná práce
(odborný styl – popis)

Témata:
Odborný popis vybraného předmětu <žákem opraveno na „zvířete“>
statický,
dynamický,
staticko-dynamický.
Supernovy
Právo a jeho druhy
Goniometrický, algebraický tvar čísla
Extrémní skupiny
Parlament ČR
Syntax – vytváření grafu
souvětí,
věty.
Architektonicky zajímavá stavba v Praze
Vybrané téma a druh popisu: Odborný popis vybraného pokusu, staticko-dynamický
Osnova:
Důkaz enzymu amyláza ve slinách:
Úvod: co je to enzym amyláza štěpí cukry
Stať: samotný postup – rozbor slin, filtrace, vodní lázeň, kapání na filtrační papír
Závěr: možné výsledky

Důkaz enzymu amyláza ve slinách

 Amyláza je enzym vyskytující se v lidských slinách. Tento enzym štěpí oligosacharidy a polysacharidy na jejich jednotlivé složky.
 Postup: 1. Vytvoříme si roztok slin. Ústa si nejdříve 2 krát vypláchneme vodou (cca 10 ml) a poté vezmeme kádinku s 10 ml destilované vody, nalijeme do úst, chvilku necháme poležet a vrátíme zpět do kádinky.
 2. Na stojan připevníme kruh, do kterého vložíme nálevku s filtrem (nejlépe skládovým) a pod ní postavíme kádinku.
 3. Roztok slin opatrně nalijeme do nálevky po skleněné tyčince tak, aby se neprotrhl filtr.
 4. Mezitím, než roztok slin přefiltrujeme si připravíme vodní lázeň. Na stojan připevníme kruh, na který naložíme azbestovou síťku. Do kádinky (500 ml) nalijeme 300 ml vody a postavíme na azbestovou síťku. Na stojan vhodně připravíme držáky pro teploměr tak, aby byl částečně ponořený ve vodě. Pod celou soustavu dáme kahan a zahříváme na teplotu 37 °C (t, – 2 °C)
 5. Přefiltrovaný roztok slin (3 ml) přelijeme do zkumavky a vložíme do vyhřáté vodní lázně. Každé dvě minuty pipetou nebo skleněnou tyčinkou odebíráme vzorky z roztoku slin a přikapáváme je k připraveným kapkám jódu na filtračním papíru.
 6. toto opakujeme dokud nezačne docházet k barevným změnám při styku roztoku slin s jódem na filtračním papíru.
 Samozřejmě se může stát, že v konečné fázi k žádným barevným změnám nedošlo. To znamená, že dárce slin nemá daný enzym, což je naprosto normální.


Slohová práce školní
23. května 2006
René Šebl

Lavička v parku

Lavička v parku se zdá jako jednoduché téma, ale myslím si, že se dá napsat mnoho. Jak z pohledu lavičky a jejich pocitů, tak z pohledu další osoby.
Kdyby jsem se měl vžít do pocitů lavičky v parku, musel bych je rozdělit na lavičky, které jsou v parku rušném, kde to žije a kde projde člověk jednou za hodinu.
Lavička, která je v rušném parku musí mít radost z toho, když na ní slušní lidé sedají a probírají různé věci. Lavička nabírá bohaté zkušenosti a vědomosti od různých lidí. Pozoruje všechen ten ruch kolem sebe a je šťastná.
Kdežto lavička, která je opuštěná a nesvítí na ní sluníčko, té musí být smutno a ráda by někomu posloužila jako sedačka. Takhle na ní spí bezdomovec, který se k ní nechová zrovna nejlépe. Je zašlá a špinavá a nikdo se nestará o její udržování, aby vypadala pěkně. A proč taky? Když o ní nikdo nezavadí ani pohledem, natož aby si na ní někdo sednul. Takhle prožívají každý den lavičky, které jsou opuštěné nebo jsou stále používané a šťastné.
Ale určitě obě lavičky mají za sebou zážitky, na které se nedá zapomenout, ať dobré či špatné. Mezi ti dobré bude určitě patřit mladý milenecký pár, oslava mladých lidí, kteří jsou dobrými kamarády a rádi si na kamarádství. Mezi ty špatné jsou to určitě vandalové, kteří ji rozbili nebo nějakým způsobem poničili a také bezdomovci.
Život lavičky určitě není jednoduchý a myslím, že není o co stát, když musí někomu pořád sloužit.

Osnova: Úvod
 Stať: a) rozdělení laviček
 b) šťastná lavička
 c) smutná lavička
 Závěr


Životopis
Jmenuji se Barbora Zacharová. Narodila jsem se 2. 10. 1994 v Kladně. V městě mého rodiště i nadále bydlím se svou matkou a bratrem ve Wolkerově ulici č. p. 769.
Matka se jmenuje Jaroslava Zacharová. Narodila se 31. 3. 1966. V roce 1984 absolvovala Střední pedagogickou školu v Berouně. Od tohoto roku pracuje jako učitelka v mateřské škole.
Otec se jmenuje Dušan Zachar. Mí rodiče jsou rozvedeni.
Starší sourozenec Ondřej Zachar se narodil 30. 11. 1988 v Kladně. V roce 2008 ukončil studium na Střední odborné škole civilního letectví v Praze Ruzyni. Pracuje jako referent ve spediční firmě.
V dětství jsem navštěvovala MŠ Lacinova, kde pracuje i moje matka.
V letošním školním roce ukončím vzdělání na 8. ZŠ v Kladně.
Do budoucna se chystám ke studiu na střední odborné škole se zaměřením na cestovní ruch. Pokračovat bych chtěla studiem na vysoké škole.
Devět let se učím anglický jazyk a tři roky ruský jazyk – do budoucna si své znalosti rozšířím o jazyk německý a španělský. V jazycích jsem na úrovni pokročilé.
Zajímám se o umění.
V minulosti jsem cvičila aerobic a hrála badminton. V dnešní době navštěvuji 2x týdně taneční kurzy HIP-HOPU.
Můj zdravotní stav je dobrý.
V Kladně dne 8. 1. 2010
Zacharová


12. prosince 2008
Michaela Kohoutová
P3b

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nevěř, že štěstí získáš neštěstím druhého

Osnova: 1) Jsou lidé, kteří tomu věří
2) a) Štěstí ostatních vás dělá šťastnými
b) Vše se vám jednou vrátí
3) Je tohle štěstí?

Když se snažíte, udělat se šťastným na úkor druhých, nikdy nemůžete být opravdu šťastným. Myslíte si snad, že když někomu ubližujete, nebo mu vezmete něco, co má rád, udělá vás to šťastnější? Já myslím, že rozhodně ne. Nikdy bych nemohla žít s pocitem, že kvůli mému sobectví je někdo nešťastný a trápí se. Ale určitě jsou lidé, kteří mají asi trochu odlišný názor.
Šťastný člověk může být, když právě naopak dělá ostatní lidi šťastnými. Třeba i když jen někoho pustíte sednout v tramvaji, nebo s něčím pomůžete kamarádce a ona se na vác na oplátku hezky usměje, jste určitě šťastnější mnohem víc.
Každému se vždycky musí jednou vrátit to, co dělá druhým. Vrátí se mu to nejspíš v trochu jiné formě, třeba že přijde o někoho blízkého, nebo nedosáhne svého vysněného životního cíle. Štěstí získané neštěstím někoho jiného, vám vždycky ve výsledku musí přinést neštěstí. To je snad spravedlnost ne? Opravdu je to tak.
Ze začátku tímto postupem možná štěstí získáte, ale přeci jednou musí přijít ten pocit výčitek a řeknete si: „Co kdyby někdo dělal tohle mě?“ A je tohle snad opravdové štěstí?


29. března 2007
Petr Návrat, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě
(Umělecký popis)

Jak se hledá cesta domů aneb Bohouš leze z hospody
Po několika nádherných hodinách ztrávených v hospodě Petrovi volá máma. „Ahoj mami,“ řekl Petr. „Kde zase jsi? Zase se někde opíjíš? Koukej naklusat domů!“ odpověděla a zavěsila Petrova máma. Tak co měl Petr dělat. Vzal si své nedopité, vychlazené pivo, dopil ho, rozloučil se z celou hospodou a vyrazil domů. Venku už byla ukrutná zima, na nebi svítily hvězdy a Měsíc se krásně třpytil a Petr se snažil dojít na tramvajovou zastávku, která byla asi 20m od hospody. Během této cesty se mu několikrát zatočila hlava jako by byl na nějaké pouťové atrakci a nekontrolovaně spadl na mokrou trávu, kde se pejskové chodí venčit a jejich majitelé jsou líní to uklízet. To je nádhera jak ty hovínka krásně hřejou do zad. Nejraději by se tady Petr válel až do rána, ale vzpomněl si, že musí domů, tak s velkou dávkou nechuti se zvedl a zamířil k tramvajové zastávce. Po několika minutách se Petrovi opravdu podařil dojít na zastávku a čekal až přijede tramvaj. Na zastávce stál starší pán, kterého Petr rozhodně pobavil. „To je kefalín,“ myslel si pán a odvrátil jeho staré, unavené oči od Petra. Konečně je tady tramvaj a Petr přemýšlí, která vlastně jede k němu domů. „Vždyť je to vlastně jedno, každá tramvaj někam jede,“ odpověděl si Petr a nesedl do tramvaje. V tramvaji si našel krásně vyhřáté místečko vzadním vagónu tramvaje a pozoroval spěchající lidi. Každý člověk někam pospíchal. Ten pospíchal domů za manželkou, ten pospíchal do práce na noční směnu, ten pospíchal do kina, ten pospíchal na rande a všichni prostě pospíchali a ani si nevšimli, jaký je krásný večer. Na kostelních hodinách již odbýjela půlnoc, ale to Petrovi nevadilo, protože se mu v té pohodlné tramvaji podařilo tvrdě usnout. Zdálo se mu, že je zase zima a prohání se na zasněžených horách na lyžích. Jak všichni lidé spěchají do obchodních domů, aby koupili dárečky svým blízkým. Jak se všichni těší a připravují se na Silvestra a Nový rok. Jak zase budou všichni o rok starší a chytřejší a všichni kolem něj budou šťastní.

Petr si začal uvědomovat, jak ten čas letí, vždyť ještě před pár lety chodil na základní školu a tajně bral mamince cukroví a jiné sladké dobrůtky a teď, teď už je na střední škole, má mnoho povinností a už si nemůže pořád jenom hrát, ale musí se učit, uklízet a pomáhat doma se vším co je možné. Najednou mu obraz mizí a Petr se probouzí z toho nádherného snu a vidí, že celá tramvaj je prázdná, akorát pan řidič u něho stojí a budí ho. Petr se zvedl a loudá se pomalu domů po ztemělých uličkách noční Prahy. Už je konečně doma a pomalu otevírá rozvrzané dveře, aby nikoho neprobudil a jde rychle do postele a doufá, že se mu bude zase zdát tak pěkný sen jako v tramvaji, nebo o jeho nejoblíbenějším a milovaném vychlazeném energetickém nápoji, který mu vždy zvedne náladu a to o PIVU.


V českém brodě 2010 8. září

ahoj mami

Dneska rano mam čas, tak ti píšu. Zrauna zítra mám narozeniny, tak mužeš přijet 19.0.0. v Českém Brodě {ulice, číslo popisné}<co>.

Tvuj

mylý

adam

P. S. zítra man narozeniny.


Slohová práce školní
René Šébl
14. prosince 2007
4. C

A nastává mi, tuším, vážná jízda
Přišel čas, kdy mohu o svojí budoucnosti rozhodovat sám a nikdo mi do toho nemůže zasahovat. V první řadě je to rozhodnutí, které je nevratné a po jehož účinění není cesty zpět. Je třeba se dobře rozmyslet na jakou školu jít, jelikož se podle toho bude odvíjet celý můj budoucí život. Je tu ještě možnost, že vysokou školu můžu změnit v průběhu studia, ale přeorientovat se na něco jiného bývá těžší. Ale hlavní předpoklad pro studium na vysoké škole je úspěšné složení maturity.
V této chvíli je třeba se plně soustředit na maturitu, ale neopomíjet i zkoušky na vysokou školu. Začít brát vážně učení a nenechat se rozptylovat vnějšími jevy. Nechodit tolik ven, přestat hrát na počítači, ale učit se každý den a učit se víc než za poslední tři roky. Učitelé nám to ve škole zatím moc neulehčují, protože si myslí, že každý bude maturovat právě z toho jejich předmětu a tak nám zadávají více úkolů. V tom je zakopaný pes. Učit se do školy na každý den, neboť každý den píšeme písemku nebo z něčeho zkouší. A při takovém tempu je těžké se učit na ty předměty, ze kterých maturujeme a k tomu ještě na vysokou školu, kde jsou, aspoň tedy v mém případě, větší nároky než na škole. Podle mého názoru, by se mělo po pololetním vysvědčení úplně vypustit předměty, které nepotřebuji a soustředit se pouze na předměty, které potřebuji. Ale bohužel takhle to nefunguje a je na každém z nás, aby se s tím vyrovnal jak umí. Všichni mají stejné podmínky a tak nemůže nikdo nikomu závidět. Někdo to podcení a začíná se učit o svaťáku, ale myslím a věřím, že je to naprosto nedostačující a ten kdo to tak udělá proleze maturitou se čtyřkama a to ještě, když bude mít pořádnou dávku štěstí. Já sám jsem toho názoru, že začít je třeba po novém roce, aby byl dostatek času se vše dobře naučit, ale nestihnout to časem všechna zapomenout.
Tak mi nezbývá než doufat, že se vše splní podle mých plánů a všechno dobře dopadne.

Osnova: I. úvod
 II. stať: co je třeba udělat pro budoucnost
 III. závěr


31.10. 2006
Čuříková Pavla, 2.D
1. písemná slohová práce
Téma: Mluvený referát
Jezdectví – práce ve velkém kruhu

Osnova:
I. Úvod – přivítání posluchačů
II. 1) Teorie správného sedu
2) Chyby, kterých se jezdec dopouští
3) Snaha o napravení těchto chyb
III. Závěr – rozloučení s posluchači

Milí spolužáci, ráda bych vás dnes seznámila s pojmem jezdectví v rámci práce na velkém kruhu. Jak dobře víte, práce s koněm je velká dřina a nezáleží až tak na talentu jezdce a koně, ale jde o to splynout s koněm. Jsou to léta dřiny a potu.
Takže už abych přešla ke konkrétním věcem a to jak začít. Jezdec jakoby posune svůj sed dopředu a přitom napne bedra a napřímí se. Je velice důležité prošlápnutí kolen a pat. Podle situace střídáte vydržující až zadržující a povolující pomůcky otěží, vaše holeně jsou pasivní nebo aktivní. Musí u vás převládat pobízející pomůcky a koni rukama dovolit pohyb dopředu. Správnost vašich postupů poznáte tím, že kůň se odžvýknutím odrazí od udidla. Ještě bych vás ráda upozornila na časté chyby a pokusim se i vysvětlit jejich nápravu. Takže, když vám kůn zpomaluje opusťte kruh a proberte ho na rovinách ve svižnějším pracovním tempu.
Teď milí posluchači dávejte bedlivý pozor. Když krk koně je zalomený u kohoutku a vypadává vnější lopatka, tak vnější otěž musíte přiložit na lopatku, která brání jejímu vypadnutí, narovnává krk a stabilizuje ho před kohoutkem. Můžete tomu také zabránit častým prováděním cviku kruhy změnit.
Další velice závažná chyba, které se často jezdec s koněm dopouštějí, a které byste se také měli snažit vyvarovat je, když kůň sám od sebe zmenšuje kruh. V tom případě je důležité, aby vnitřní holeň podporována vnější otěží, zvětší kruh směrem ven ve smyslu dovnitř plece. Když se vám stane, že se zalomíte v pase, je důležité dát vnitřní kyčel dopředu.
Měli byste se vyvarovat i tomu dělat příliš malý kruh, tuto chybu odstraníte, když oběma otěžemi trochu srovnáte přední nohy koně před zadní nohy.
Vnější holeň brání dalšímu vypadávání zadní nohy.
Závěrem svého referátu bych Vám všem ráda poděkovala za vaši pozornost a jak už na začátku bylo řečeno přeji Vám hodně štěstí, protože výsledky vašeho úsilí jsou vidět po mnoha letech těžké dřiny.


Dopis

Osnova: 1. Úvod

2. Stať a) zhodnocení zákl. školy

b) můj vstup na gymnázium

c) jak se mi líbí v nové škole

3. Závěr

Ahoj Evo!

Děkuji ti moc za tvůj poslední dopis z minulého týdne. Líbilo se mi jak si v něm detailně popisovala svůj vstup na střední školu. Vidím, že se titam ti tam líbí a i učení ti jde, tak jen tak dál. Pamatuješ ještě na základní školu? Jak jsme jí lehce zvládali a stále nadávali jak je to tam těžké? To až teď tady na gymnáziu jsem pochopil, co je to dřina a to zdaleka není to nejhorší, co mě ještě čeká. No nic, jak jsem ti slíbil, tak se ti tu pokusím vypsat, stejně jako ty mě, jak to se mnou tady vlastně jde od začátku.

Jak sama víš, bylo pro mě velice těžké už jen si vybrat tu správnou školu. Chtěl jsem samozřejmě na gymnázium, ale hodně jsem se toho bál a měl obavy, že to na mě bude příliš složité. Teď však v žádném případě nelituji, že jsem {se}<in> tak rozhodl. Předem bych chtěl říct, že tenhle přestup {mi}<in> markantně změnil život, což jsem nečekal.

Moje první dojmy z této školy byly v celku kladné. Už po prvních minutách ve třídě se mi noví spolužáci od pohldu velmi líbili. Hned na to nás příjemně oslovila naše sympatická třídní profesorka a ze mě alespoň na krátkou dobu spadl všechen strach a obavy. Ovšem tyto moje snové iluze o pohodlném studiu ve mně zůstaly opravdu jenom několik počátečních dní. Už po prvních týdnech školy jsem zjistil, jsem že to tady nebude tak přátelské jako při uvítání sympatické profesorky. Ne, že by tady byli špatní či zlí profesoři ale jakmile se nahrnulo učení a první písemné práce, uvědomil jsem si, jak mi bylo v deváté třídě krásně. Zvlášť jsem to pociťoval při hodinách fyziky, kterou jak víš „přímo zbožňuju“. Nicméně za ty měsíce jsem si tak nějak zvykl a teď se mi tu moc líbí. Poznal jsem ty opravdu dobré lidi, se kterými jsem si již užil spoustu legrace. Všichni naši bývalí spolužáci tvrdí, že jsem se zásadně změnil, naštěstí prý k lepšímu. Je to také tím, že mě hodně ovlivňují právě noví přátelé.

Lidé v téhle třídě jsou úplně jiní než kamarádi ze základní školy. Více si s nimi rozumím a můžu s nimi rozebírat daleko víc věcí. Někteří jsou tady opravdu odborníci přes všelicos a proto se od nich dozvím i mnoho nového. Zkrátka teď, po tom necelém prvním pololetí zde, jsem tady spokojený. Občas sice přicházejí skličující pocity, že bych to vzdal a že na to nemám. Z těchto úzkostí mě ale okamžitě vytrhnou ti skvělí spolužáci a nakonec si beztak uvědomím, že ač je to tu občas nad moje síly, tak bych už nikdy nechtěl pryč.

Abych to zakončil, protože tě možná svým popisem vyčerpávajícím už trochu unavuji, tak chci jen dodat, to nejdůležitější, že se nám oběma na nových školách líbí, což mě těší, a že si můžeme alespoň v dopisech psát co je nového. Škoda, že je každý tak daleko. Tak už ti jen přeji hodně úspěchů ve škole a nezapomeň, že tě tady o jarních prázdninách očekávám. Už se moc těším.

Adam


Slohová práce školní

Tereza Kubů
2.A								14.ledna 2008

PROBLÉM, KTERÝ MĚ ZAUJAL

Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) Převorství sionské
 b) Máří Magdaléna
 c) Poslední večeře
 III. Závěr

Asi před rokem jsem četla jednu knihu, která ve mně zanechala velmi silný zážitek. Jmenuje se Da Vinciho kód od Dana Browna. Tato kniha mi dává zcela jiný pohled na náboženství, než jaký jsem měla doposud.
Hlavní zápletkou je tajné bratrstvo – Převorství sionské, které údajně kdysi existovalo a podle některých pramenů se dochovalo do dnes. Mezi hlavní členy patřil i slavný Isaak Newton, Leonardo da Vinci či Viktor Hugo. Převorství sionské je spolek, který chrání a zadržuje určité informace, se kterými čeká na správný okamžik, aby s tím mohl „vyrukovat“ a odhalit pravdu. Členové tohoto řádu uctívali a stále uctívají ženy. Ženské pokolení považují za božská stvoření. Brown je zastánce názoru, že církev se díky svému velkému vlivu v dějinách, jistou část historie poupravila. A tom, že církev měla v dějinách velký vliv není sporu. Stačí jen připomenout inkvizici či křížové výpravy a hned vidíme, že církev a celkově křesťanství není bez poskvrny.
Všichni jistě znají příběh o Ježíši, jeho zázračných činech, jeho ukřižování nebo o tom, jak dokázal proměnit vodu ve víno. Brown však tyto teorie popírá a vyvrací. Tvrdí, že Ježíš byl obyčejný člověk, který pomáhal lidem, leč žádné zázraky nedělal. Všemohoucího boha z něj udělala až církev, když potřebovala mít v někom po těch staletích oporu a aby jí měli spíš lidé, kteří věřili v Boha a oddali se celé křesťanství. Dále Brown říká, že údajně 1. žena lehkých mravů, Máří Magdaléna, byla Ježíšovo družkou, ba přímo manželkou. Měli spolu i děti. Potomci, kteří mají Ježíšovu krev v žilách, prý žijí dodnes. To je právě to, co církev zatajuje a snaží se, aby se to nikdy nedostalo na světlo světa. A přesně proti tomu bojuje Převorství. Očistit Máří od toho, jak ji známe dnes a co z ní udělala církev, kurtyzánu.
Nejsou toto však jen Brownovy domněnky. Podle určitých vědců, kteří se zajímají o umění – lépe řečeno malířství a speciálně odborníci na Leonarda da Vinci jsou přesvědčeni, že da Vinci byl členem Převorství a dokonce jejich Velmistrem. Znal proto tajemství, která bratrstvo skrývá od pradávna. Da Vinci dokonce své vzkazy a šifry zakomponoval do svých maleb a kreseb. Poslední večeře, na které Leonardo zobrazuje Ježíše se svými apoštoli podle odborníků není tak jednoznačná, jak se zdá. Prý po Ježíšovo pravici není apoštol, ale již zmiňovaná Máří Magdaléna! Na originále skutečně vypadá osoba na pravé straně od Ježíše jako žena. Dokonce da Vinci namaloval Ježíši modrý hábit s červeným přehozem, Máří Magdaléně červený s modrým. Opaky. Těchto zašifrovaných děl bylo však spoustu, dala jsem jen 1 příklad za všechny, který mi přijde nejzajímavější a který si budu pamatovat navždy. V DaVinciho kódu hraje Převorství sionské velkou roli a pokud tomuto tvrzení budeme věřit, tak nejen v knize, ale i celkově v našich životech. Vždyť pokud je to pravda, církev nám celá ta staletí lhala a zatajovala informace. O tomto problému se můžeme jen dohadovat, ale musím uznat, že mě neskutečně zaujal a zavdal mi nemálo podnětů k přemýšlení.


12. ledna 2006
Jaroslav Doubek, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis

Můj nejlepší kamarád

Osnova: 1. Jméno, věk, bydliště
2. a) Popis kamaráda 1) vlasy 2)obličej 3) výška
b) Jeho zájmy
c) Jak dlouho spolu kamarádíme
3. Co si kamarád přeje do budoucnosti

Můj nejlepší kamarád se jmenuje Lukáš Kocmánek. Je mu 12 let. Bydlí v Jindřichově Hradci.
Jeho vlasy jsou černé má modré oči a malý nos. Jeho výška je asi 165cm. Je hubený, ale hodně silný.
Jeho rodiče vlastní obchod s chovatelskými potřebami. Prodávají tam i terarijní zvířata jako například hady, leguány atd.
Mezi jeho zájmi patří chov teraristických zvířat. Doma má dva hady a jednu felsumu (madagaskarská ještěrka).
Kamarádíme spolu již od první třídy a stále spolu kamarádíme.
Do budoucnosti si přeje, aby se stal veterinářem (má hodně rád zvířata).


Slohová práce školní
Robert Polák
16. ledna 2007

 „Hlídko čtyři, hlídko čtyři, ozvěte se! Čtyřko, ozvěte se!“ Z rádia se ozýval jen šum a hrozivé výkřiky. Nebyly to jen hlasy lidí, po místnosti se rozléhaly i nepopsatelné zvuky. Snad jako řev orangutana. Ústřednou se najednou rozšířilo ticho. Každého zalil strach. Studený klid prořízla slova: „Sedmičko, jděte se tam podívat.“ „Hlídka sedm rozumí.“
Hlídka sedm, to jsme my. Proč? Proč já mám pokaždé takové štěstí, že dostanu tu nejlepší práci. Míříme do čtvrti Blackhole. Teď jsme ještě ve městě. Stále vidím světla Downtownu. Už je půl dvanácté a stále potkáváme lidi, kteří se přišli bavit. Blackhole, bývalá cizinecká čtvrť. Žilo se tam celkem dobře až na posledních třináct let. Od té doby co našli mrtvého reverenda Tomase se dějí divné věci. Jakoby se tam šířila temnota. Všichni se z Blackhole odstěhovali, ti kteří to nestihli už nikdo nikdy neviděl. Blackhole je smrt.
Přišla už ta chvíle. Překračujeme hranice. Brr, cítím ten mrtvolný chlad. Vždyť se nic neděje. Jediné strašidlo je tma. Jenže tady není světlo ani za bílého dne. Pete, hlídko sedm, zkuste najít čtyřku. Říká se jim to krásně. Ne, ne, můj parťák zastavil. Vidím jeho chvějící se ruce. Strachy? Nebo absťák po cigaretě. Podává hlášení. Dál už jen pěšky. „Tak pojď!“ „Už jdu.“ On snad nemá strach! Doufám, že se podíváme jen za roh a vrátíme se. Je mi špatně. Asi tíseň. Těžko popsat. Divný pohled na zašlou slávu ulic. Jsou vidět domy, které --- obličeje hledí do mého nitra. Vítr ve vzduchu pohrává s novinovými papíry a meluzína vyluzuje divné pazvuky. Nad hlavou mám černočerné nebe. V ulicích prázdno. Není skoro vidět ani na dvanáct metrů. Sakra! Co to bylo?! Ten stín se pohnul. Ty zvuky a rachot plechové střechy. Projel mnou chladný mráz strachu. „Tak jdeme,“ řekl Jack. S radostí souhlasím. Pořád cítím, jak nás někdo sleduje. Nebo spíš něco? Fuj, hrůza pomyslet. S každým krokem mi těžkne srdce. A ruce. Ty zvuky, stále slyším ty odporné zvuky. Blíží se a vzdalují. Už dost, nedá se to vydržet. „Dobře, jdeme zpět k autu.“ Výborně. Ale co to znamená?! Vůz je úplně rozebran. Zbývá jediné – projít peklem zpět do Downtownu. Ale kudy? Nahle je slyšet hlučné dýchání. Co to je za ránu?! Ty dveře. ---! Rozlétly se. Jsou tam! „Střílej Jacku!“
Před námi se objevilo šest hrůzných postav. Služebníci samotných pekel. Cítil jsem, jak z jejich úst vanul smrdutý dech. Nejhorší však byly oči. Neměly žádný výraz. Snoubila se v nich smrt se strachem přerůstající v nenávist. Šli k nám. Začaly padat výstřely. Zabili jsme je. Černé nebe náhle proráží záře. Jsem mrtvý? Ne! Vrtulník! Poslali pro nás vrtulník. „Kapitáne, sedmička právě dorazila, ale Jack Cower je mrtvý. Zemřel na otravu krve. Hlídka čtyři stále nebyla nalezena.“ „Podejte mi prosím telefon. Toto jde mimo nás. Musíme tam zavolat agenturu SPA. Ti jediní si s tím dokáží poradit.“
„A nakonec vrtulník zachránil obě dvě hlídky a všichni dál spokojeně žili.“
„Tati, je to pravda s těma příšerama? Oni tady mezi námi žijou?“ „Ne, není. Vždyť je to jenom pohádka. A teď si běž zas hrát.“ „Tak tady bude příšera a proti ní policajt. Bum, bum. Mám tě. Ještě mám tuhle speciální kartu. Jé, tati, to jsi bejval ty, kdo je na tý fotce. A co znamená ta spousta čísel a zvuků? Co je to za nápis agentura SPA?“

1) úvod – hlášení v rádiu
 2) stať - 1- světla Downtownu
 2- To je Blackhole
 3- Kontakt!
 4- závěr statě
3) závěr – Pohádka?


Kočí, Dominik, V. B, 07/08
23. října
Prázdniny u bábušky a dědušky
Můj dědušík se jmenuje Jonášík a bábuška Libuška. Můj děda je cholerik a babička pohodář proto se mají tak rádi. Babička mě rozmazluje. Děda mě učí střílet na čuníky. Babičce se to moc nelíbí protože by z něho mohl vyrůst gankster ale děda říká že z něho bude dobrý mislivec.

1) Vymyšlená (popletená) pohádka


Slohová práce školní

Karolína Soukupová
17. května 2005
1. C

Témata: 1) Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Tak tady žiji
Osnova: I. Úvod: pocity a zamyšlení
 II. Stať: a) mé město
 b) očima návštěvníka a obyvatele
 c) příroda kolem
 d) den kontra noc
 III. Závěr: poznání

Je to velmi zvláštní pocit, když se člověk má zamyslet nad svým rodným městem, nad městem, ve kterém vyrůstá a dospívá, a zná ho někdy lépe než sám sebe. Je těžké začít ho jen tak popisovat, vlastně to hned ani nelze. Člověku se vybavují různé maličkosti a naprosto všední, ale pro něj naprosto neodmyslitelné, věci, a tak neví, čím začít dříve.
Mým městem jsou České Budějovice. Přestože jsem se tu nenarodila, žiji zde po celý svůj život. České Budějovice leží uprostřed neskutečně krásné krajiny, plné rybníků, řek a lesů. Ono samo bylo založeno ve 13. století, dalo by se říci, že téměř na „zelené louce“. Jeho přesné plánování si dnes již ani neuvědomujeme vlivem rozrůstající se městské zástavby, ale když náhodou dostaneme příležitost vidět město z ptačí perspektivy, uvědomíme si, jak dokonalé tenkrát bylo. Náměstí a dvě řeky, to je vlastně jádro a základ Českých Budějovic.
Obyčejný návštěvník našeho města vidí „jen“ krásné památky a jeho obyvatele, ale už nepochopí, jak zvláštní pocit je procházet se ve vlahém jarním dešti jeho ulicemi a sledovat všechny ty uspěchané lidské tváře bažící po úspěchu, které si, bohužel pro ně, již ani neuvědomují tu krásu, ve které žijí. A nejen střed města je neobyčejný. Celé jeho okolí je jedinečné! Vlastně si člověk uvědomí až teď, jak je město malé, protože z náměstí se za čtvrt hodiny dostanete do krásných a klidných míst kolem řeky Malše, kam každé odpoledne míří lidé za odpočinkem, radostí z čerstvého vzduchu a teď na jaře i za krásným slunečním počasím. Někomu stačí jen ležet na břehu řeky a poslouchat její uklidňující zurčení a bublání a někdo naopak dává přednost sportu. Ať je to cyklistika, volejbal, tenis nebo jiné činnosti. Do těchto míst se musí zamilovat snad každý, kdo tady alespoň jednou v životě prošel! A zpět k městu. Ve dne, plné ruchu, vypadá úplně jinak než večer a v noci, kdy je vše tiché a klidné, až na pár hospůdek a restaurací, kam si sedají lidé k obchodním večeřím, slavnostním banketům nebo zamilovaným schůzkám.
Každý, kdo by chtěl skutečně poznat vše, o čem jsem právě psala, by musel alespoň na okamžik přestat s neustálým spěchem a stresem, na chvíli odložit všechna jednání a jít se projít tam, kam ho samotného srdce povede. Třeba by pak v našem uspěchaném světě našel každý alespoň sám sebe.


Školník

Každý se někdy v životě dostane do období, kdy se zamýšlí nad svou budoucností, která by nikým neměla být podceňována. Určitě se liší volby ideálního zaměstnání věkem. Představy o pracích začínají už v ranném věkovém stadiu, kdy se objevují toužené profese, se kterými dotyčný přichází často do styku. Jsou to většinou kosmonaut, popelář, voják, učitel a u kreativnějších dětí třeba doktor, vědec, školník. Avšak více než 97% zájemců o tyto obory, které měly dříve velikou poptávku, tak v dospělosti často končí u ledu.

Možná je to tím, že dostanou rozum, myslí racionálněji a uvědomí si reálnost úspěchu. Nebo je ovlivňuje dav, jdoucí za úspěchem rovnající se penězům. Jak je tedy možné, že se dospělý člověk může rozhodnout pro profesyi školníka. Jistě že se najde slušná procenta žáků na základní škole (prvním stupni), kde mají jasno v představách, týkající se hlídání školy, správa zvonění, opravy polohovacích tabulí, ale v dospělosti musí být pro volbu trávení života ve škole určitý hodnotnější impulz.

Není-li tomu tak, pak ovšem ovlivňujícím prvkem by byl existenční problém, spojený se ztrátou střechy nad hlavou. V tomto případě by mohlo být nasnadě rozhodnutí zapsání se do konkursu o hlídače školy, správce rozbitých židlí, natírače oken a kontrolora přezutých dětí. Zajisté nemůže být při výkonu nadávek na nepřezutého žáka, někdo rozhodnut o tento obor! Jediným důvodem uvažování nebo nadšení pro tento tuto práci by mohlo být, a to pouze v těch letech nevyspělých, fascinování tímto člověkem, zrus zručným, autoritativníchm a symbolizujícím školní docházku. Tudíž být či nebýt kosmonautem, vědcem, kominíkem či školníkem?


Slohová práce školní
Lukáš Zavadil
16. ledna 2007

Žijí mezi námi
Někteří jsou nenápadní, jiní naopak výstřední. Někteří svého partnera tají, jiní se s ním ukazují veřejně. A mohl bych jistě pokračovat v dalších bodech. V obyvatelstvu je tato menšina zastoupena 4 procenty. Jsou to homosexuálové.
V minulosti si ale nemohli vykračovat po ulici s partnerem. S výjimkou starověkého Řecka a Říma byla homosexualita zločin. Obzvlášť v nábožensky zfanatizovaném středověku byla hodnocena jako hrdelní zločin. Jestli jste nechtěli skončit na šibenici, tak jste nesměli milovat stejné pohlaví. Proto homosexualita neprožívala zrovna šťastné období. Poté se ujali vlády novověk a renesance. Homosexuálové se domnívali, že jim nic nehrozí a že budou respektováni. Chyba. Renesance pro ně neměla pochopení. Sice už homosexuály nevraždila, to ne, ale byla obzvlášť vynalézavá, co se mučících nástrojů týče. Taková španělská bota dokázala homosexuály přesvědčit o tom, že ani renesance není k takovýmto „úchylkám“ tolerantní. Takový větší zlom přišel až na konci 19. století. V této době se zejména gayové začínají scházet v klubech vyhrazených jen pro ně (ty jsou dobře utajené). Společnost je však dokáže najít i zde. Za homosexualitu už nezabíjí, ani nemučí. Jen je „posílá do vězení“. Nejhorším trestem pro homosexuály ale byla ztráta dobrého jména. Proto opět nastal útlum. Velký zlom nastává od 2. poloviny 20. století, kdy homosexuálové začínají vítězit u soudů, které jim dávají práva a uznají je za menšinu. Ale jen oficiálně. Normální lidé je mezi sebou nechtějí a dávají to gayům najevo. Všemu je ale jednou konec, a tak s nástupem nového tisíciletí získávají určitou toleranci společnosti.
V dnešní době mají homosexuálové normální život jako ostatní. Už nezažívají diskriminaci a mají jen své každodenní starosti. Vůbec se už nesetkáváme s tím, aby někdo na ulici křikl: „Hele, to je buzerant“. Panuje taková všeobecně uvolněná nálada. Je doba, kdy padají stará tabu.
V budoucnu by to mohlo vypadat, že společnost nebude ani vědět o tom, že nějací homosexuálové jsou. Spolu s vývojem lékařské vědy by se také mohlo stát, že mužský pár si bude moci „udělat“ dítě a společnost to vezme jako přirozenou věc a vůbec se nad tím nepozastaví
Všeobecně se dá říci, že homosexuálové si prošli různými etapami. Od starověku, který je plně respektoval, přes temný středověk, kde byli zabíjení, dále přes „osvícenou“ renesanci, kde byli mučeni, až k modernímu 21. století, kde opět získali stejné uznání a práva jako před 2000 lety

Osnova:
I. Úvod – kdo jsou?
II. Stať: 1) minulost homosexuálů
 2) současnost homosexuálů
 3) budoucnost homosexuálů
III. Závěr – shrnutí historie


3.11. 2005
Jan Bartůněk, 2.C
1. písemná práce
Tuning
(Referát)

Asi každý z vás někdy viděl na ulici auto, které se tvářilo jako nějaký závodní speciál, přesto se však jednalo o sériový model. A právě toto je tuning.
Slovo tuning vychází z anglického slova „tune“, což znamená „upravit“ nebo „vylepšit“. Samozřejmě existuje tuning nejrůznějších druhů – můžete si upravovat auto, motorku nebo dokonce i vlastní počítač. My se společně zaměříme jen a pouze na tuning automobilový.
V poslední době se stal právě tento druh tuningu častým koníčkem nejen těch největších nadšenců. Každý se chce nějakým způsobem zviditelnit nebo odlišit od ostatních a mít například unikátně vyšperkovanou škodovku je ten správný způsob, jak se zviditelnit. Ovšem nutno podotknout, že nic není zadarmo, neboť takovýto koníček stojí kolikrát všechny úspory pyšného majitele, který má na svém „miláčkovi“ neustále co vylepšovat. Samozřejmě záleží pouze na vás, jak daleko zajdete, ale kdo jednou propadne brumlavému zvuku motoru a naleštěným lemům blatníků, tomu není pomoci.
Zaměřme se teď trochu na nejrůznější úpravy, které vaše auto posunou na naprosto jinou úroveň. Nejzákladnějšími a asi také nejčastějšími úpravami jsou spíše menší kosmetické změny jak vzhledu, tak motoru. Mezi ně můžeme zařadit chromovanou koncovku výfuku, xenonové svítilny, zadní přítlačné křídlo či nové kliky dveří. Můžete si říci, že jde o pouhé maličkosti, ale ve skutečnosti vaše auto po těchto úpravách získá sportovnější nádech a zároveň vás nepřipraví o všechny peníze. Jak se říka: „Za málo peněz hodně muziky.“ Kromě těchto vzhledových vylepšení by se daly najít i jiné části auta, do kterých můžete alespoň něco málo investovat. Příkladem budiž sportovní vzduchový filtr, což znamená menší nárůst výkonu, nebo lepší audio soustava. Výkonná a stylová hudební aparatura k tuningu totiž neodmyslitelně patří. Tím bysme uzavřeli kapitolu spíše povrchovějších záležitostí a nyní si řekneme něco o pokročilejším tuningu.
Vzhledově znamená pokročilejší tuning již daleko větší náklady. Rozšířené blatníky, nová litá kola, spojlery, nasávání – každá z těchto položek se může vyšplhat cenově do astronomických sum. Představa, že za sadu litých disků i s obutím zaplatíte přes sto tisíc korun může někomu nahnat husí kůži. Záleží i na individuálních schopnostech každého „tunera“, zda-li je schopen tyto úpravy zvládnout sám nebo zda-li si je musí nechat udělat v servisu. Ve větší míře se zaměřujeme i na tuning motoru. Řekněte sami – nepřipadal by vám divně „sporťák“ vzhledově vypadající, že 300km/h pro něho není problém, který by se ploužil maximálně něco přes 100km/h? Nová výfuková soustava --- nebo větší nasávání – to vše už znamená znatelný nárůst výkonu. Spolu s bručivým zvukem vylepšeného motoru si můžete připadat jako Michael Schumacher za volantem svého monopostu. Nutno podotknout, že řidiči takovýchto aut si to často skutečně myslí.
Poslední skupina lidí se zabývá „extrémním tuningem“, což v praxi znamená kompletní přestavbu auta, závodní díly, často jiný motor. To vše může stát daleko víc než nejluxusnější Mercedes. Jedná se skutečně o extrémní způsob zábavy spíše pro ty movitější.
Tuning je určitě zajímavým a kreativním druhem zábavy, která stojí často i peníze, ale výsledek stojí za to. Určitě byste si měli každý zažít ten skvělý pocit z dobře odvedené práce.


Slohová práce školní

Eva Procházková
17. května 2005
1. C

Témata: 1) Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Pohled do zrcadla
Osnova:
Úvod: Ranní pohled do zrcadla
Stať: a) Zamyšlení nad mým tělem b) Jak mě vidí rodiče c) Jak mě vidí kamarádi d) Čeho chci dosáhnout II. Závěr: Jak se vidím já
Ráno, když se podívám do zrcadla, tak se pokaždé leknu. Říkám si: „Ježíši, to mám zase ránu.“ Pak se trochu upravím a už je to lepší.
Někdy si říkám, že jsem zase přibrala, že bych měla konečně se sebou něco dělat. Co někdy, říkám si to skoro pořád, tak jako asi většina dívek a žen. Neláká mě být hubená jako modelky v časopisech, ale takových 5 kilo dolů by vůbec neškodilo. Pohyb mám, tak by to možná šlo. Jezdím na kole, běhám, hraju volejbal, dělala jsem Taekwon-do, takže si doma zacvičím a zaposiluji. Lidé v mém okolí mě berou takovou jaká jsem. Postavu i povahu mám podle nich dobrou, prostě jako pravá česká holka.
Naši mi říkají, že jsem „střelená“. Moc se jim nelíbilo, jak se oblékám, ale už si zvykli. Dřív mi i říkali, že takhle se mnou nikam nejdou, pokud se ihned nepřevléknu. Také jsem prý líná a pohodlná. Což v tomto mají asi pravdu. Týká se to nejspíše učení. Za rodiče jsem strašně moc ráda a neměnila bych je za nic na světě. Myslím si, že mě vychovali, jak nejlépe uměli.
Kamarádi zase o mně říkají, že jsem zvláštní, náladová, tvrdohlavá, sebevědomá a někdy až moc divoká. Moje nejlepší kamarádka říká, že jsem „živel“. Kamarádů si strašně moc vážím, tak jako mého přítele a rodičů. Všichni jsou důležitou součástí v mém životě.
Čeho bych v životě chtěla dosáhnout? Určitě dodělat školu a dostat se na vysokou. Zaměřenou nejlépe na sociologii, humanitu nebo psychologii. Určitě bych chtěla založit rodinu, samozřejmě až dostuduju. Dvě děti by byly ideální, jedno je podle mě málo. A pak bych také chtěla sehnat solidní zaměstnání. Ale to je všechno ještě daleko. I když ten čas letí jako voda.
A kdybych se měla shrnout sama, tak jsem určitě tvrdohlavá, hrdá a sebevědomá. Tyto vlastnosti mi přijdou spíš jako mínus, protože někdy jdou mně i lidem v mém okolí na obtíž. Náladová? Tak, to jsem určitě. Moje nálada se změní klidně i během 15 minut. A někdy nevím ani já sama proč, natož kamarádi, které to podle mě taky štve. Co bych o sobě ještě řekla?! Nemám moc ráda módní výstřelky, moderní techniku a asi i celou tuto moderní dobu. Bez mobilu bych se klidně obešla, tak jako i bez internetu (který jsem použila asi 2x), počítače, televize… ale bez něčeho na čem si mohu poslechnout hudbu, to asi ne. Kamarádi jsou na tom podobně, takže jsem nakonec ráda, že v této době žiji. Jinak jsem docela obyčejná holka. Pod pojmem obyčejná si prosím vás nepředstavujte nudná, to není totéž.


Jak interpretovat báseň

Často bývá zajímavější než vlastní text jeho interpretace. Dobrý interpret dokáže do převyprávěného obsahu a popsání tématu přidat ještě svůj osobní styl a vlastní postřehy, takže vzniká úplně nové, jiné dílko. Musí se ale vždy postupovat podle striktních pravidel.
Nejprve si musíme celou báseň důkladně přečíst a pochopit, co nám má říct (s jakým záměrem byla napsána). Pokud se nedaří, je lepší si text přečíst vícekrát, případně si kreslit obrázky.
Když se do básně dokonale vcítíme (vnikneme do ní), měli bychom dokázat formulovat téma (hlavní i vedlejší), námět a ideu (jestli v básni nějaká je). Uděláme si poznámky a snažíme se je upravit tak, aby byly slohově použitelné. Tímtéž způsobem dáme dohromady informace o kompozici (myšlenky, jejich pořadí, forma, rytmus atd.) a jazyku (sl. zásoba, obraznost – metonymie, metafory, příměry… a konkr. příklady z básně). Některé básně jsou založeny na hrátkách s jazykem, a tam u nich je mu potřeba věnovat nejvíce prostoru.
Nakonec se musí vytvořit ucelený slohový útvar, takový, aby všichni, kdo ho čtou, z něj dokázali pochytit charakter básně, její téma, náplň, a hlavně postoj interpreta.


Ježíšek vs Santa Claus

Většina rodičů učí své děti že jim na Štědrý večer Ježíšek přinese dárky, že nikdo neví jak vypadá a že není možné ho vidět. Na druhou stranu děti všude vidí malého tlustého staršího veselého pána v červenobílém plášti – Santu Clause. Proč se zde objevyl? Nahradí úplně našeho Ježíška?
Santa Claus pochází ze Skandinávie, konkrétně Finska, a to z dob pohanských. Tento zvyk zde zůstal a rozšířil se do anglicky mluvících zemí a části Německa.
Santa je bytost, která má továrnu na hračky a v noci 24. prosince je rozváží dětem.
Ježíšek je křesťanský zvyk, který se udržel v západní a střední Evropě. Má být sám Ježíš Kristus, který podobně jako Santa dává dětem dárky
Santa je masově využíván v reklamním průmyslu protože narozdíl od Ježíška ho každý zná.
Podle mého názoru se sem Santa dostal s obrovských vlivem USA. Myslím, že Ježíšek nikdy úplně nezmizí a pokud ano, tak za velice dlouhou dobu. Ježíšek je náš a nikdo nám ho nevezme! Byl tu před Santou a bude tu i po něm. Alespoň doufám.


TEMNÝ PARK U BOTIČE

PARK?! PRO MNOHÉ LIDI JE PARK U BOTIČE JEN NEVÝZNAMNÝ PARK, ALE PRO JINÉ LIDI JE TO MÍSTO, KDE SI MOHOU ODPOČINOUT A NAČERPAT NOVÉ SILY. PRO DALŠÍ LIDI JE TO DOKONCE DOMOV NEBO MÍSTO, KDE PRACUJÍ. A O TĚCHTO LIDECH BUDE TATO POVÍDKA.

BOTIČ, SPÍŠE NEŽ ŘEKA TO JE STOKA, KTERÁ OBČAS I PÁCHNE. TO JE TAKÉ JEDEN Z DŮVODŮ PROČ TAM NĚKTEŘÍ LIDÉ NECHODÍ. TITO LIDE SI TAKOVÁ MÍSTA SPOJUJÍ S BEZDOMOVCI NEBO S RUZNÝMY GENGY. PRO MUŽE V ČERNÉM KLOBOUKU S VLČÁKEM JE TO VŠAK VELMI ZNÁMÉ MÝÍSTO. ŘÍKEJME MU TŘEBA PAN PREISS. PAN PREISS JE STARŠÍ MUŠŽ, NOSÍCÍ KLOBOUK S CIGARETOU V RUCE A VŽDY RADOSTNĚ POBÍHAJÍCÍM VLČÁKEM. TATO DVOJKA JE V PARKU VIDĚNA I NĚKOLIKRÁT DENNĚ. JEDEN NA DRUHÉHO SPOLÉHAJÍ, ŽE HO OCHRÁNÍ.

BEZDOMOVCI, NEBOLI TAKZVANÍ HOMELESÁCI, TO TO JE SKUPINA LIDÍ, PRO KTERÉ TENTO PARK ZNAMENÁ DOMOV. NA MÍSTNÍCH LAVIČKÁCH SPÍ, JEDI, KOUŘÍ I PROVÁDEJÍ KAŽDODENÍ HIGIENU. V LETNÍCH MĚSÍCÍCH JE PARK PRO NĚ VŠECHNO. PÁCHNOUCÍ STOKA BOTIČ JIM NEVADÍ, JAK BY TAKY MOHL, KDYŽ SE V MNĚM KOUPAJÍ. KDYŽ BYL TENTO PARK ZŘIZOVÁN NIKDO ASI NEPOČÍTA S TÍM ŽE HO BUDOU OBÝVAT TAKOVÁ INDIVIDUA. HOMELESÁCI JE DALŠÍ DŮVOD PROČ MNOHO LIDÍ DO TOHOTO PARKU RADŠI NECHODÍ.

STUDENTI MÍSTNÍHO GYMNASIA, ASI NEJPOČETNĚJŠÍ SKUPINA LIDÍ CO PRAVIDELNĚ PARK NAVŠTĚVUJÍ. S MÍSTNÍMI OBYVATELI NĚMAJÍ PROBLÉM. DĚLAJÍ JAKO, ŽE JE NEVIDÍ A HOMELESÁCI SI JICH TAKY NEVŠÍMAJÍ. STUDENTI SEM CHODÍ HLAVNĚ OPŘESTÁVKÁCH A PO ŠKOLA NAČERPAT ENERGII, KTEROU MUSELI VYDAT VE ŠKOLE. TVOŘÍ SKUPINKY PO TŘÍDÁCH, TAKŽE UŽ NA PRVNÍ POHLED JE POZNAT, ŽE MEZI TŘÍDAMYI JE URČITÁ RIVALITA. STUDENTI TAKÉ ČASTO CHODÍ NAKUPOVAT DO MISTNÍ TRŽNICE, KDE MEZI STOVKAMI KUSŮ ČÍNSKÉHO NEBO VIETNAMSKÉHO OBLEČENÍ JE I STÁNEK S POTRAVINAMA, STÁNEK, JENŽ VIYPADA JAKO MALY MINI-MARKET A TAKÉ STÁNEK S ČÍNSKÝM FAST-FOOD. VŠICHNI STUDENTI JSOU RÁDI, ŽE TU NÁS PARK MÁME.

VIETNAMCI. PRO MNOHÉ SPLODINA, NIKOLIV VŠAK PRO PARK. TATO ASIJSKÁ KOMUNITA PRACUJE V MÍSTNÍ TRŽNICI. VĚTŠINA LIDÍ JE NEMÁ RADA A SNAŽÍ SE JE IGNOROVAT. PARK JE MÁ VŠAK ZE VŠECH OBYVATEL NEJRADŠI. PRACUJÍ OD RÁNA DO VEČERA, OD SVÍTÁNÍ DO SOUMRAKU, STOJÍ TAM V LETĚ I ZIME, VE VEDŘRECH, DEŠTI I KRUTÉ ZIMĚ. PRACUJÍ HODNĚ ALE VYDĚLÁVAJÍ MÁLO, ONI JSOU VŠAK SPOKOJENÍ, NA NIC SI NESTĚŽUJÍ. A PROČ JE MÁ PARK TAK RÁD? ONI SI HO VÁŽÍ. NEZNEČIŠTUJÍ HO. COKOLIV, CO LEŽÍ NĚKDE NA ZEMI V OBLASTECH JEJICH STÁNKŮ, ONI IHNED ZVEDNOU A VYHODÍ TAM, KAM ODPADKY PATŘÍ. PROČ? KDYBY TO NEUDĚLALI, NIKDO BY SI U JEJICH STÁNKU NIC NEKUPOVAL. PAN PREISS PO SVÉM PSU VÝKALI NESPÍRÁ, STUDENTI HÁZÍ ODPADKY VŠUDE OKOLO JENOM NE DO KOŠE A BEZDOMOVCI, TI PARK NIČÍ NEJVÍCE. TO JE TEN DŮVOD PŘOČ SI PARK TAK VÁŽÍ VIETNAMCŮ.

TOTO BYLA POVÍDKA O NAŠEM PARKU, VŠICHNI JEHO NÁVŠTEVNÍCI JSOU RÁDI, ŽE HO TU MÁME, KAŽDÝ SI V NĚM NAJDE SVŮJ MALÝ PROSTOR, KDE TRÁVÍ ČAS, KDE PRACUJE, KDE SPÍ. DĚKUJEME TI, PARU PARKU.


1. listopadu 2005
Kamila Königová, 3.E
1. Písemná práce
téma: Úvaha – Zamyšlení

OSNOVA:
1) Úvod
2) Stať
3) Závěr

Často přemýšlím o tom, jak to udělat, abych si mohla ráno přispat, než půjdu do školy. A tím jediným největším problémem, jak se zdá, je doprava v centru i mimo něj. Nebýt stovek aut, která cestou míjím, trvalo by mi to z domova do školy jen asi dvacet minut. Při dnešní situaci strávím v tramvaji minut nejméně pětatřicet. Mnoho lidí by si mohlo myslet, že přeháním, ale já v centru bydlím, kousek od Karlova mostu, takže mohu potvrdit, že jsou ulice neustále plné aut.
Nejvíce to zlehčují samozřejmě ti, co bydlí na okraji města. Do centra většinou vůbec nemusí a když už se tam dostanou, tak říkají, že jedou „do Prahy“ a myslím, že když takovou zácpu zažívají jednou týdně, tak to tolik celkově nepociťují. Další, kdo problému se zaplněným centrem nevěnují takovou pozornost, jako by měli, jsou samotní řidiči. Ti si rozhořčeně stěžují jedině tehdy, když sami uvíznou v nějaké koloně. Ale ani to je příště neodradí od toho jet autem.
Ti nejvíce postižení, jsou pražané, kteří buď bydlí v centru anebo ti, kteří jím musí každý den projíždět. Nepomáhají žádné petice nebo stížnosti, autem se prý jezdit musí.
A přitom by uzavření centra pro auta prospělo všem. Každý den cestou do školy nebo ze školy se dívám, kolik osob průměrně jezdívá v jednom osobním autě. V naprosté většině případů je to jeden jediný člověk. A většinou se ještě rozčiluje, že se fronta před ním nehýbe. Kdyby všichni tito lidé nechali auto stát alespoň na okraji širšího centra, tak by se určitě leccos vyřešilo. Parkovišť i podzemních parkovišť je všude dost a jsou poloprázdná. Jen by podle mě měly být zdarma jako motivace pro řidiče. Češi rádi slyší, že je něco bezplatné.
Kdyby nebyly v ulicích auta, tak by se méně zpožďovaly tramvaje. Vždyť na kolika místech mají tramvaje koleje jen pro sebe? Kdyby to tak bylo všude, alespoň jeden problém dopravy by se vyřešil. Ulice bez aut by byly nepoměrně bezpečnější pro děti, nehrozilo by, že je přejede nějaký opilý nebo šílený řidič.
Zároveň by se snížila koncentrace smogu ve vzduchu, který nejenže dlouhodobě ničí fasády domů a památky, ale hlavně škodí našemu zdraví.
Když už nic jiného, řidičům by se doprava MHD vyplatila i finančně. Tramvajenka, v porovnání s benzínem nebo naftou nestojí rozhodně tolik peněz a ve výsledku by se dostali do cíle mnohem rychleji.
Podle mého názoru auta do centra nepatří a vzhledem k růstu jejich počtu by rozhodně ani nadále patřit neměly. Praha je moc krásné město na to, aby se stalo jednou velkou dálnicí. Magistrát se měl o své historické poklady postarat už dávno, ale myslím, že v tomto případě nikdy není pozdě.


Osnova:

1. Dorozumívání – písmo

2. Psaní, čtení

3. Rozlišení slov a slovních tvarů

4. Nejvíce zdůrazňovaný požadavek jaz. kultury

Aby se lidé mohli dorozumívat, vytvoři

Aby se lidé mohli dorozumívat, vytvořily si soubor graf. znaků – písmo. Naše písmo je hláskové a využívá tzv. latinku.

Postupně se ustálily zásady, jak mluvené projevy zaznamenávat – pravopis. Při vytváření pravopisných pravidel musí působit co nejméně potíží při psaní, ale i při čtení.

Pravopis nám dává možnost poznat, jak je slovo utvořeno, umožňuje rozlišit slova, které při čtení znějí stejně a poznat vztah mezi větnými členy.

Pravopis, a jeho užívání patří k nejzdůrazňovanějším požadavkům jazykové kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice Češtiny pro základní školu; V Syblík a M. Čechová Fortuna Praha 1992, s. 132


Umění

Moje oblíbené umění je divadlo. Líbí se mi, protože<in> bych chtěla být herečkou. Nedáv Hlavně se mi líbí činnohra. Nedavno jsem byla na představení Don Juan. Věnuji se i dramaticko-divadelnímu kroužku. Baví mě to. S bráchou se chystáme na predstavení Krysař.


Pitva

V ospalém smogu ranní cigarety roztával přes noc napadaný sníh a stále namrzlé cesty připravovaly návštěvníkům škodolibé překvapení. Pár nohou tiše dusal po cestě a nad hlavou mu svítily lampy soupeřící s úsměškem zapadajícího měsíce. Nikotin se mísil se skřípotem kol a podivná cestující nastoupila do útrob autobusu, kde se setkala s několika dalšími podivíny razícími si cestu na to samé místo. Bylo teprve půl sedmé ráno a polovina pasažérů klimbala v zimomřivém polospánku a ta druhá měla doširoka otevřené oči pod vlivem večerního flámu a brzké kávy. Řidič zmítal vozidlem sem tam celý navztekaný, že už musí plnit své pracovní povinnosti namísto válení se v měkoučkých peřinách snů. Konec Autobus se pod jeho vedením konečně doplazil na konečnou stanici, vyvrhl zde zbylé cestující a uchýlil se k pětininutové pauze, než se po své trase opět vydá nazpět.

A odtud už zbývalo jen pár set metrů k vytyčenému cílyi. U recepce areálu obehnaného plotem již čekal zbytek dobrodružné výpravy i s profesorkou. Černé kadeře se jí vlnily po klenbě lebeční a světle modré oči jiskřily, když si špičatými nehty poklepávala na hodinky. Zuby blýskala v úlisném úsměšku a své svěřence vedla pošmournou cestou k pavilonu M. Budova stála jen několik metrů od Vinohradského hřbitova. Roztřesení studenti si navzájem dávali přednost ve vstupu do zakletého objektu. Uvnitř to páchlo dezinfekcí smíšenou s hnilobným pachem rozkládajících se orgánů a na mrtvolně bledých dveří se skvěl nápis: „pitevna“. Automat na kafe a nekonečně táhlé schody poháněly studentíky k onomu místu. Pak se všichni povinně oděli do plášťů, slušivých mdle zelených čepiček a roušek, do nichž si mnozí v návalu nevole s prominutím „nablili“. Povlávající bílé postavičky sei nazuly obří boty stejné barvy a capkaly na pitevnu. Prošly místností, kde se vyjímaly exponáty naložené v lihu. Na první pohled vypadaly jako okurky či kukuřičky v sladkokyselém nálevu. Ale ve sklenicích plavaly namísto křupavých plodů nafouklé orgány. Děloha s vizáží hruškového kompotu, části střev, žaludku a další užitečné věci, jako třeba vaječníky podobné zírajícím očním bulvám.

„Zpátky! Obejděte to druhou stranou!“ halekal {na ně}<in> patolog v gumových rukavicích podrážděně. Nečekaná návštěva ho vyrušila z ranního klidu. V jedné ruce třímal hořící cigaretu a druhou pevně svíral kladívko na rozbíjení lebky. Studentíci se splašeně obrátili o 180° a hnali pryč. Cestou srazili skleněnou nádobu s tenkým střevem. Hysterický jekot doprovázel jedno uklouznutí a následné pády na zem. Několika šťastlivcům se podařilo tu pětimetrovou bestii obejmout.

Když řádně vyděšení dorazili na pitevnu, vyměnili si hrůzostrašné pohledy. Na stole leželo zsinalé tělo osmdesátileté ženy. Na první pohled se zdálo, jakoby měla na hlavě nasazenou červenou plaveckou čepici. Tělo se sice převalovalo v proudech pomalu odtékající krve, ale mrtvá pohlavní pokrývku evidentně nepotřebovala.

„Tak co to tedy je?“ nechápala jedna dívka, dokud nepřistoupila blíž..

Mrtvola bezvládně ležela, nad ní se tyčila horda stařecky vypouklého břicha a řídké ochlupení lemovalo počátek ochablých končetin prokvetlých křečovými žilami. Chyběla jí klenba lebeční, vlasy měla skalpované a z vnitřku mozkovny jí byl odebrán ukázkově členěný mozek. Patologovy nelítostné ruce ho čaply a vložily do misky. Pak ho rozřízl nožem na dvě hemisféry. A když se po půl minutě nedočkal žádného nadšení či obdivné reakce, spodní částí vztekle mrskl o okenní tabuli. Hmota se rozplizla a jak pomalu a úlisně klouzala k zemi, zanechala po sobě krvavou stopu.

První studenti šli do kolen. Vysoký chlapec, který měl tu čest stát u otvoru dutiny lebeční, se chytl za břicho. Zatímco se mu zamlžily brýle, úspěšně si nazvracel do roušky ranní životabudič. Jeho kamarádka však na tom byla podstatně hůře. Na místě ztuhla a bez pardonu si ustlala na podlaze. Z pitevního stolu na ni stékal čůrek chladivé krve. Patologovi se pobaveně zalesklo v očích.

„To snad není možný,“ ušklíbl se. Takové představení brzy po ránu již hodně dlouho nezažil. Povzbuzen úspěchem popadl do tlapy skalpel a rozrízl vystouplé břicho. Z pod kůže se valil žlutý tuk za doprovodu odporného puchu. Rozpatlával se po patologově noži. Ten jenom nelibě pokrčil noc. Úkosem pohlédl na mrtvolu a její bezvládnou paži popsanou lihovou fixou jménem a datem úmrtí. Pak se rozhodl tělo narovnat a podepřel jí polovinu zbylé hlavy dřevěnou krychlí. Na všechny přítomné tak shlížel nevidomý obličej úsměvem odňaté lebky. Poté vložil obě ruce do mokvající rány obteklé tukem a rozevřel ji až k rozkroku. Opatrně s jakousi dávkou postmortální lásky uchopil srdce i obě plíce a vystavil je na odiv zamlženým zrakům. Nožem pak rozkrájel plíce jak uherák a nechal kolovat jejich od nikotinu zčernalý vnitřek.

„Vidíte, co se vám stane, když si budete vypalovat zobáky?!“ zavřeštěl patolog do naprostého ticha a z úst mu odlétla sprška slin. Jeden ze zapřísáhlých kuřáků sebou plácl o na zem. Jenom to zadunělo. Patolog se překvapivě rychle zklidnil. Tiše překročil tři bezvládná těla a došel si pro pro naběračku. Zarochnil se jí v dutině břišní a do odměrné nádoby nalil kolem pěti litrů krve.

„Střeva jsou nesmírně pevná,“ informoval po chvíli dychtivé posluchače; „dokázala by uškrtit i dospělého člověka. Chce si to někdo vyzkoušet?“ obrátil se s chlípným úsměvem na pani profesorku, zatímco se špačkem horko těžko snažil propálit dvanácterník.

„Ne?“ pozdvihl nakvašeně obočí, když si všiml vyděšeného pohledu namísto odpovědi.

„Nevadí, na každého stejně jednou dojde,“ dodal napůl výhružně a napůl pobaveně. Pak uchopil zahradnické nůžky a počal se dobývat pod hrudník. Nejprve stříhal kosti, jenž s chroustáním odletovaly a pak nebožce odňal i hrtan s jazykem. Přihlížejícím se naskytla unikátní podívaná. Začínala otvorem mezi roztaženýma nohama, kterým bylo skrz vykuchané tělo vidět až na patologův poklopec.

„Pardon, že ruším!“ ozval se odněkud výkřik. Do místnosti právě vbíhala mladá žena v bílém plášti. Sanice se jí vyděšeně chvěla, když vypískla:

„Ta paní nebyla mrtvá, jen v kómatu,“ a divoce zamávala lékařskou zprávou.

„Chybička se vloudila,“ rozzářily se patologovi oči; „škoda jen, že měla už z dřívějška odoperovanou dělohu,“ posteskl si pak. Žena při pohledu na rozkrájené vnitřnosti, vykotlané tělo a studenty v bezvědomí divoce zapištěla a utekla pryč. Všichni zbylí na sebe nevěřícně třeštilyi oči, patolog jen bezděčně vyndaval žlučníkové kameny.

„To je vše, co vám mohu ukázat,“ řekl za chvíli smutně; „tělo je prázné,“ dodal a obrátil mrtvolu na břicho. Z otevřené dutiny břišní vytekl poslední zbytek tekutiny. Krev přetekla přes poměrně vyvýšené okraje pitevního stolu. Neměla kam odtéci. Jedna nebožčina noha se zasekla a převzala funkci špuntu. Doktor ji obrátil a mrštil tělem o<in> stůl. Noha se uvolnila a krev žblunkavě odtekla. Patolog se ohlédl do místnosti, další dva pitevní stoly byly prázdné.

„Ještě jsme neviděli tu dělohu,“ posteskl si opět.

„To musíme napravit,“ opáčila mu profesorka a za rouškou se ironicky ušklíbla.

„To ano,“ souhlasil s ní patolog naprosto vážně. Přistoupil k černovlasé ženě, uchopil ji za kadeře a smýkl s ní na stůl. Rychlým pohybem jí skalpoval chomáče porostu a než se všichni přítomní nadáli, klenba lebeční byla tatam. Patolog ji odňal jako víčko od hořčice a vrhl mezi ležící posluchače...


Slohová práce školní

23. května 2006
Šárka Dlouhá
Lístky z deníku

Nedávno jsem našla svůj vlastní deník. Nepsala jsem ho dávno, teprve před nějakou dobou. Myslíte si, že jsem ho hned otevřela a začala dychtivě číst, abych si připomněla, co jsem dříve prožívala a co si myslela? Mýlíte se. Nechtěla bych číst ani to, co jsem psala včera. Nicméně stejně jsem již značně pomačkaný sešit nadepsaný „Můj deník“ z jakéhosi důvodu otevřela. Nejspíš jsem se chtěla trýznit. Ptáte se proč trýznit? Vždy když přemýšlím nad svými dojmy, stydím se za ně. Ale stejně jsem začala číst. Začal se mi potit obličej, chtěla jsem být někým jiným. Chtěla jsem se z minuty na minutu změnit. Být někým jiným. Prosím! Proč jsem si sama sebou tak nejistá. Proč se mi mé dojmy a úvahy z dřívějška zdají tak trapné?! Co by se asi proboha stalo, kdyby můj deník četl někdo jiný? Ten deník, který když já čtu, tak si přeji, aby ho psal někdo jiný? Proboha. Přijdu si jako nedotvořená osobnost. Raději se uzavřít do sebe. Ano, to bude řešení. Nikoho k sobě nepustit. Hlavně aby někdo nepoznal, jaká jsem. Jak směšné. Nejjednodušší řešení. Opravdu, jak jsem směšná. Čtu dál. Jak trapné zamilované hysterické záchvaty jsem popisovala na papíře! Bože. Doufám že dnes už jsem jiná. Doufám proboha! Dobře. Tak zkusím otočit list. Ha! Obrázek. Asi jsem měla období, kdy jsem chtěla být umělkyní nebo co. Asi si musím odpočinout. Snad mě čtení neunavuje? Ale ano. Ještě si pustit nějakou smutnou hudbu (např. The Frames) a můžu si jít hodit mašli. Zpěvák této skupiny nazpíval album, potom si ho poslechl, znovu si připoměl všechna neštěstí která ho potkala a která vložil do svých písní a málem se z nich zhroutil. Proč nemůžu brát svá dřívější neštěstí vážně jako on?
Z této úvahy vyplývá nejspíš můj sen: Asi být vyrovnaná, spokojená sama se sebou, vědět, co chci. Už se vidím.

I. Úvod: Nález
II. Stať: a)začít číst?
 b)řešení
 c)The Frames
III. Závěr: můj sen


Závěrečná slohová práce
Téma: Mé nejoblíbenější místo – Rhodos

Mé nejoblíbenější místo se nachází na ostrově Rhodos.
Rhodos je řecký ostrov a je omýván Egejským mořem. Ostrov jsem už navštívila třikrát a vždycky mě něco nového zaujalo. Lidé tam žijí odlišným způsobem života než my Čechové. Nemají tam obchody jako v každé jiné zemi, mají tam řecké taverny. Často je to občerstvení, chutné a lehke. Mají neuvěřitelně dobré řecké speciality z tofy a ryb.
 Neznám člověka, kterému by se tam nelíbilo. Řekové jsou velmi přátelský a ochotný. Turisté, kteří jezdí na Rhodos za sluníčkem, můžou využít veškeré pláže a vodní sporty. Pláže jsou písčité a dlouhé. Každý člověk si nenechá ujít západ slunce, je to nezapomenutelný zážitek. Také Rhodos je krásný v noci. V noci město ožívá, lidé sedí na terasách a popíjí řecké koktejly. Noční ruch je pro každého Řeka normální záležitostí, protože vstávají okolo desáté hodiny ranní. Není tedy divu, že když ráno nějaký aktivní cizinec chce chodit po obchodě, tak má jen možnost navštívit pekařství.
Rhodos je kouzelný ostrov. Města jsou svou architekturou zajímavé. Je to moje nejoblíbenější místo, protože jsem si vždycky s rodiči dopřávala na ostrově jen to nejlepší.


Khmara Sumra, V. B, 07/08
23. října
SLOHOVA PRACE

1) Kdysy dávno žila rodina Habsborovych šly na výlet do hlubokého lesa historii zbýrat houby. Obešli asi půl lesu za 2 hodin zbyraly a zbyraly a v lesu ani jeda --- neni proto že se říkalo lesu černej les historii a ani nikdo tam nebyl a rodina Habsburskych to zkusili jet na výlet. Šli po cěstě a najednou vybafla nějaka zla babijda a řekla u moji chaloupky shnile postav.


Vojta Hecker
VII. A.
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Tatínek

Na popis jsem si vybral svého tatínka. Jeho postava je velmi štíhlá. Čelo má schované pod hustými černými vlasy.
Oči jsou tmavě hnědé. Uši mu trochu odstávají. Pracuje na letišti v Praze zpravováním počítačů. Jeho povaha je velmi milá a hodná.
Když se učím tak mi pomáhá abych to líp pochopil. Když přídu ze školy a dostanu špatnou známku tak na mě křičí takovým hlasem že si myslím, že to slyší celý barák. Dobrý den se mi moc nestává. Za jedničku je rád pokaždé, má ohromnou radost až má dobrý i den. Jsem rád že ho mám a za nic bych ho neviměnil.


Kontrolní slohová písemná práce
(odborný styl – popis)

Témata:
Odborný popis vybraného předmětu <žákem opraveno na „zvířete“>
statický,
dynamický,
staticko-dynamický.
Supernovy
Právo a jeho druhy
Goniometrický, algebraický tvar čísla
Extrémní skupiny
Parlament ČR
Syntax – vytváření grafu
souvětí,
věty.
Architektonicky zajímavá stavba v Praze
Vybrané téma a druh popisu: statický popis krytolebce
Osnova:
Úvod: zařazení a vývoj
Vlastní popis
Hlava
Trup a končetiny
Ocas
Závěr: výskyt

Krytolebec

 Krytolebec je obojživelník, který se v karbonu vyvinul z lalokoploutvých ryb.
 Jeho hlava je Dlouhá a široká, má trojboký tvar a přímo navazuje na tělo. Lebka je mohutná, pokrývá jí velký počet kostí. Malé oči jsou posazené po stranách hlavy. Mezi týlními kostmi je zřetelné třetí oko. Nozdry se nachází na přední části horní čelisti. Dolní čelist je podlouhlá. V tlamě jsou ostré a špičaté zuby.
Tělo je silné a robustní, ale je (včetně hlavy a ocasu) pokryto pancířem z jemných šupin, má oválný tvar. Na každé straně těla jsou dvě končetiny, které jsou krátké, ale mocné. Na každé končetině je pět prstů, zakončených drápky.
 V zadní části pak tělo plynule přechází v horní a silný ocas, který je značně ohebný.
 Krytolebec obýval vlhké břehy jezer a klidných řek, ale hlavně močály a tůně karbonských pralesů.


LÍPA

osnova:

I. Lípa vyprávý příběh

II. 1. Lípa s ostatními stromky

2. Posluchači jsou zvědaví

3. Muž si kupuje lípu

4. Posluchači napětím nedýchají

5. Na zahradě vily

III. Když bude lípa stát

Každý večer, jakmile se setmí a vše utichne, stará lípa v koutku zahrady vypráví příběhy ze svého života ostatním stromům. Dnes se rozhodla, že svým kamarádům stromům poví o tom, jak se dostala do zdejší rozlehlé upravené zahrady.

„Před šedesáti pěti lety jsem s jinými malými stromky byla opřena o zeď v jedné pražské ulici. Už si ani nevzpomínám, jak se to tam jmenovalo. No a kolem té zdi chodilo stále plno lidí. Většina z nich si nás, stromky, prohlížela. Hlavně se ale dívali na mé kamarádky, mě si nevšímal skoro nikdo. Asi proto, že jsem byla oproti ostatním menší a ne tak košatá. Někdy se ke mně za celý den vůbec nikdo nepřiblížil. Jen občas se na mě nějaká osoba podívala, ale jak říkám, hned se stočila k jinému, mnohem hezčímu stromku. A tak jsem se stále krčila v koutku a už ani nedoufala, že si mě odsud někdy odnese člověk, kterému bych mohla dělat radost. Bylo mi to opravdu moc líto. Nemohla jsem přeci za to, že nejsem silná a vysoká.“

V zahradě v té době nikdo ani nedutal. Jak stromy, tak květiny byly zvědavé, jak se nakonec lípa dostala do této zahrady. Proto ji téměř jednohlasně vybízely, aby pokračovala ve vypravování. Lípa se nenechala dlouho pobízet, nadechla se a spustila.

„Uplynulo mnoho dní a najednou ke mně přistoupil mladý muž. Úplně jsem zajásala! Snažila jsem se co nejvíc vypnout, abych byla o kousíček vyšší. Muž mě ze všech stran zkoumal, nic neříkal a za okamžik odešel za prodavačem. V duchu jsem si říkala, že skončily mé naděje. Ale stalo se něco nečekaného. Prodavač i s mužem se ke mně opět pomalu vraceli. A než jsem se stačila pořádně vzpamatovat, vezla jsem se v igelitovém obalu na střeše modrého auta. Cesta byla dlouhá a v igelitu se mi špatně dýchalo. Neustále jsem si říkala, co se mnou bude, kde skončím, proč mě raději nenechali tam, kde jsem stála doposud. Hlavou se mi honily myšlenky, že asi skončím někde na skládce, kde budu pomalu a sama umírat. Když auto zatočilo na širokou cestu, která vedla kolem propasti, věděla jsem, že je to můj konec. Byla jsem přesvědčena, že skončím tam dole. K mému překvapení se ale nic takového nestalo. Muž vůbec nezastavil a ani nevypadal na to, že by se mě chtěl zbavit. Strašně se mi ulevilo!“

Posluchači v zahradě napětím téměř nedýchali. Bylo jim moc líto, co všechno musela jejich hodná lípa vytrpět. Všichni byli strašně zvědaví, jak celý příběh skončí.

„A představte si,“ pokračovala lípa ve vyprávění, „že k mému velkému překvapení jsme za okamžik zastavili. Ale ne na skládce, ani ne u propasti, ale u krásné vily s ještě krásnější zahradou. Muž mě opatrně sundal ze střechy svého auta, vysvobodil mě z igelitové kazajky a položil na trávník. Sám odešel někam do domu a než jsem se stačila pořádně porozhlédnout, kde vlastně jsem, opět vyšel a nesl si s sebou nějaké nářadí. V koutku zahrady vykopal jámu, do které mě zasadil. Od té doby tady rostu a rostu a jsem velmi šťastná při každém pohledu na děti, které si hrají pod mojí korunou.“

Všichni velice rádi poslouchají příběhy lípy a určitě, pokud tam bude stát, jí budou každý večer ptáci a stromy naslouchat a děti si budou s radostí hrát pod její košatou korunou.


17. prosince 2008
M. Veverková V3F

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Ani žába nevypije rybník, ve kterém žije.
Osnova: 1. Úvod: Význam metafory
2. Lidská povaha
3. Priority lidí
4. Hranice možností
5. Závěr: Každý potřebuje to své.

Ač se to na první pohled nezdá, přijde mi toto téma docela vážné. Musíme se nad tím opravdu zamyslet. Tato metafora vlastně znamená, že si každý hlídá to své a nenechá si na to jen tak sáhnout. Nikdo nebude škodit sám sobě. Tak jako žába nevypije rybník, protože by bez něj nemohla žít, tak si lidí chrání to, na čem jim záleží.
Někteří se řídí různými hesly jako je například: Hamty hamty, ať mám víc než tamti, nebo Co je doma, to se počítá. Teď mluvím spíše o lidech, kteří jsou chamtiví, někdy i sobečtí. Ale kde je ta hranice mezi chamtivostí a „jen“ touhou se mít dobře? I člověk, který by se pro ostatní rozdal a všem rád pomuže má určité hranice. Když přijde na to, co je pro něj nejcennější, postaví se za to.
Myslím si, že každý má určitou svou vymezenou hranici vlastních zájmů a podle toho jejich bránění. Každý má jiné priority a cíle, podle toho se také chová.
Matka od dětí, která má na prvním místě rodinu a mateřství, klidně se vzdá i své kariéry si za tím bude stát a na své děti nenechá páchat křivdu a kdykoliv se za ně postaví.
Tvrdý karierista, ba dokonce workoholik, který má vysoký post managera si zas nedá sáhnout na svou práci a bude bojovat s každým sokem co se objeví.
Jsou však lidé, kteří si ze svého „rybníka“ nechají dlouho upíjet, než se dokáží ozvat. Co je opravdu důležité? Kdy má člověk říct „dost“? na tuto otázku je těžká odpověd.
Myslím si, že by si měl každý stát za svým a nenechat se sebou manipulovat. Žába nemůže žít bez svého rybníka a lidé nemůžou žít bez svého zázemí, cílů a věcí, na kterých jim opravdu záleží.


Martincová, Michaela, Gymnázium J. Seiferta

CECIFEST

V Praze dne 10. dubna 2006

Vážený pane Durdo,

chtěla bych Vás, jako dlouhodobého partnera naší školy, informovat o akci CeciFest. Vaše firma se na této akci loni podílela, ale pro jistotu vám zasílám základní informace.
Akce CeciFest proběhne tento rok podruhé. Jedná se o nesoutěžní přehlídku hudebních skupin. Bude se konat 22.listopadu v klubu Abaton. Zahrají zde skupiny z pěti pražských škol, ale i tři známé skupiny, například Světozor. Celá akce by měla probíhat tři dny, od pátku do soboty.
Minulý rok byl CeciFest velmi úspěšný. Konal se 14. prosince a sešlo se zde deset skupin. Zazněla zde i Česká mše vánoční J. J. Ryby “Hej Mistře“, kterou zazpíval sbor naší školy, pod vedením dirigenta Lumíra Vrbala. Nejen diváci, ale i tisk reagoval velmi kladně. V příloze Vám zasílám novinové články, psané reakce diváků a fotografie z minulého roku.
Závěrem si Vás dovoluji pozvat na letošní akci.

S pozdravem
Michaela Martincová
Gymnázium Jaroslava Seiferta


Slohová práce školní
Jiří Vlach
12. června 2007
3. C

Znamení doby
Žijeme ve zvláštní době, svět se zmenšuje a čas se zrychluje. Historie už se nevytváří po staletích, ale po rocích a měsících.
Řekl bych, že nejvýraznějším znamením naší doby je vzrůstající míra násilí a bezohlednosti téměř ve všech vrstvách společnosti všude po světě. Začíná to už u malých dětí v mateřských školkách a v nižších třídách základních škol. Velikou roli určitě sehrávají média, která vysílají „béčkové“ animované seriály, většinou z japonské produkce, a také některé agresivní počítačové hry. Jediné ponaučení, které zůstane dětem vryté do podvědomí, je bojovat, zvítězit, rozbít, zničit, zranit, případně zabít. Samozřejmě se to netýká všech, možná ani ne poloviny z dětí, ale někdy i pár agresivních jedinců stačí znepříjemnit život velkému množství lidé okolo sebe.
Bohužel nejčastější reakce vyvolaná agresivním chováním je touha po pomstě. A to je podle mého veliká chyba. Jakmile začne násilí plodit další násilí, je všechno špatně. V dnešní době už se téměř zapomnělo na jedno ze základních a nejdůležitějších slov moderní vyspělé společnosti – odpuštění. Naneštěstí se ho spousta lidí stále bojí používat. Namítají: „Proč bych měl odpustit někomu, kdo mi ublížil?“ Jenže tam právě leží zakopaný pes. Až se dokážeme nad tyto otázky povznést a začneme si vzájemně odpouštět a důvěřovat, stane se náš svět o mnoho krásnějším a lepší, než je teď.
Agresivita je přirozená lidská vlastnost, ale myslím si, že v dnešní době už neplní svoji původní pravěkou funkci, kdy byla základní vlastností nezbytnou pro přežití, ale naopak je dnes zcela zbytečná a stálo by za to ji v sobě potlačit.
Je to asi bláhová myšlenka, ale podle mě jiná cesta než tato ke šťastnějšímu a spokojenějšímu světu nevede. Až si to uvědomí i ti nejmocnější lidé na naší planetě, budeme snad mít vyhráno.

Osnova:
Úvod
Stať: a) násilí a agresivita u dětí
 b) pomsta nebo odpuštění
 c) agresivita jako přirozená vlastnost
 3) Závěr


Korvas, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

3. Zpracujte vtipný, úsměvný úvahově-vyprávěcí text na aktuální téma, který by se svým charakterem blížil fejetonu.

Co nám přinesl pokrok v dopravě
Jsem vážným zastáncem názoru, že se svět nezadržitelně řítí do záhuby. Dnes se dějí takové nesmyslnosti, které by obyčejného člověka před několika desítkami let nenapadly, ani kdyby chtěl. Myslíte, že by se mu zdálo možné, aby se za půl století doprava zmodernizovala tak, aby se směs nabubřelých pražských kravaťáků a rádoby kravaťáků s venkovskými vidláky, kteří mnohdy ani neznají pravidla, posouvala městem rychlostí tří bloků za půl hodiny jen proto, že musí jet ve svém co nejvyparáděnějším vozítku? To proto, aby si náhodou neunavili svoje ctěné nožičky nebo aby si na patách neudělali puchýř. Ó, jak děsivá a ponižující představa!
Tomu všemu ještě napomáhá naše úžasné zastupitelstvo, které se stará, jak to tak vypadá, především o to, abychom to neměli moc lehké. Zasloužili se o to například tím, že začali přestavovat důležitou křižovatku pokrytou šedým asfaltem tak, aby byla pěkně černá. Pěkná blbost, že? Tak mi připadá, že lidé, kteří stávali ve frontách na banány, jsou teď beznadějně zabarikádovaní v zácpách.


8. listopadu 2006
Barbora Housková, 2.D
1. písemná slohová práce
Keltské náboženství
(mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – stručné shrnutí
II. 1) Kde byli Keltové
2) Rané keltské náboženství
3) Keltští bohové
4) Kněžstvo
5) Nemetory a Temenos
III. Závěr – doporučuji

Chtěla bych vás okrajově seznámit s keltským náboženstvím. Nepokusím se zacházet do pod-robností nebo objasňovat veškeré principy, důvody či postupy rituálů, neboť Keltové v sobě skrývají mnoho, leč jen do mála se nám poštěstilo proniknout. Nastíním zde mimojiné keltská kněžstva, kněží a posvátná místa.
Keltové se objevili jako mocná síla nejprve ve střední Evropě, ale později expandovali i na SZ. Jako zřetelnou skupinu je nacházíme už od 7. st. př. n. l.
Rané keltské náboženství se nevyznačuje žádnými stavbami, obrazy ani písemnostmi. Nezachovala se ani ústně tradovaná kultura, takže veškeré informace pocházejí od dobových autorů z Řecka a Říma, archeologických nálezů a pozdějších textů, kde jsou střípky dlouholeté tradice písemně zaznamenány.
Ze zápisků J. Caesara se dozvídáme, že Galové považují za svého božského předka pána podsvětí, Dispatera. V Irsku byla bohyně Danu uctívána za pramatku určitých kmenů. (Její přívrženci se nazývají Triatha-de-Dánavé    <vlnovka> lidé bohyně Danu). Keltští králové v Británii odvozovali svůj původ od božského páru Beli a Amna. Kmenových božstev bylo mnoho, nám je známo několik set. Asi 70 z nich se dá považovat za nejrozšířenější. Nejvyšším bohem západních Keltů byl Lugh. Taranis, bůh hromu, Poenius, bůh hor a Teutanes, kmenový bůh, měli také v kelt. náboženství velmi důležitou roli. Každé řemeslo, dovednost či přírodní úkaz měli své příslušné bohy. Například bůh moře Manannám, bohyně úrodnosti Rosnerta a bohyně koní Rhiamon. Keltské kněžstvo se skládalo z bardů, vateů a druidů. Bardové myli tzv. genealogy, udržovately mýtů. Bájní hrdinové, jako např. Cúchulain ožívali v jejich melodických písních. Vateové prováděli svaté věštění. Druidové zajišťovali náboženské obřady. V kmenu měli též úlohu léčitelů, astrologů, rádců a věštců. Učení (druidské) trvalo až 20 let, což je, obzvlášť na tehdejší průměrný věk úmrtí 36 let, opravdu mnoho. Díky mimojiné cvičení Wydda si udržovali zdraví do vysokého věku.* Keltské svaté háje, Nemetony, se těšily velké úctě. Měli do nich přístup pouze členové kněžského stavu. Jako jejich ochránkyně jsou uváděny Nemetova a Rigonemelis. V tzv. Temenos byly prováděny nejdůležitější společné bohoslužby. Vyskytovaly se zjm. u kontinentálních Keltů.
Uvedla jsem zde základní přehled, leč velmi zestručněný. Pro další informace a pro ucelení znalostí o tomto tématu doporučuji literaturu běžně dostupnou. Vynikající kniha je např. od McCoy – Kniha keltských mýtů a magie.
* Své učení nezapisovali, tradovali ho ústně, z generace na generaci. Jako svaté písmo při určitých obřadech používali tzv. Oglam <v závorce uvedeny dva příklady znaků z tohoto písna>


5. prosince 2008
Kudličková Karolína
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět z pohledu kočky

Osnova: 1) Moje rodina
2) Veterinář
3) Můj domov
4) Venkovní procházka
5) Návrat domů

Svět z pohledu kočky
Jmenuji se Micina a jsem už pět let žijící kočka v naší malé vesničce. Mám dva starší páníčky, kteří se o mě velmi dobře starají a mají mě oba moc rádi. Jmenují se Svatojánovi. Paní Svatojanová je jeden z mích dvou páníčků, je to menší, obtoustlejší stará paní, která nosí své bílé vlasy seplé v dlouhém copánku až do půli zad. Každý večer mi nalévá čerstvou smetanu a velmi příjemně mě drbe na mé hladké bílobéžové srsti. Pan Svatojan je zase velký, hubenější, šedovlasý pán, který o mě pečuje v různých směrech jako je například chození k veterináři, tedy tak tomu ti lidé říkají. Je to bílý muž, kterého nemám ráda, protože mi pokaždé dělá nepříjemné věci jako třeba čištění učí. To já opravdu nenám ráda. Když už po nekonečném utrpení odcházíme, dostanu od páníčka výtečný pamlsek a jdeme zpátky do našeho teplého domova kde si lehnu u teplého kamenného krbu a usnu ve svém měkkém vyhřátém pelíšku.
Když se ráno probudím, vylezu malým dveřním otvorem ven do „mé“ nádherné vesničky.
Procházím se úzkou kamennou cestičkou kolem rybníka na kterém plovou kačeny, kačeři a jejich mláďata. Jdu svým ladným měkkým krokem dál mezi vysokými stromy. Podívám se nahoru a vidím kmeny, kmeny na kterých rostou větve až k výšinám nebes a na těch větvích? Krásné žlutozelené listí padající podzimním větrem až k mým tlapkám. Podívám se na něj a v duchu si říkám jak krásný tento malý lísteček, moje vesnička a můj život. Ale koho neuvidím, vidím černého, tlustého, opelichaného a zapáchajícího kocoura od sousedů. Je to zlý kocour, nikdo ho tu nemá rád, ubližuje ostatním zvířátkům, ptáčkům, myším a jiným hodným tvorům.
Raději ho vždy velkým obloukem obejdu a jdu dále po své trase.
Pokaždé když projdu svou vesničku, vracím se k zelenému domku na konci vesnice. Domek má zpředu vidět čtyři malá okénka a jedny dveře za kterými vím, že mě čeká jen to nejlepší. Jdu tím směrem, projdu stmívající se ulicí do svého domova, přeskočím kouse níského otvoru, který mám ve dveřích a vejdu do nepopsatelné pohody domova. Paní Svatojanová sedí u krbu a plete ponožky. Pan Svatojan si čte noviny a popíjí voňavou, příjemně nasládlou kávu, ve které si máčí čokoládové sušenky.
Přijdu k nim a svým mňoukáním poprosím o něco dobrého.
Toto je můj krásný život, který mám tak ráda...


Slohová práce školní

Radostová Dominika
2. A								14. ledna 2008

Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí

Osnova: Úvod
 Stať: a) dětství - úspěchy
 b) přítomnost - úspěchy
 c) neúspěchy = předsevzetí
 Závěr

Když se zamyslím nad slovy „úspěch a neúspěch“, jasně se mi začínají vybavovat má tajná nesplněná dětská přání. Více než nad úspěchem přemýšlím nad významem slova „neúspěch“. Něco, co si člověk moc přeje, ale nepovede se mu toho dosáhnout? Zklamání? Pro každého znamená „neúspěch“ asi trochu rozdílnou věc. Každý má své cíle a samozřejmě i své neúspěchy.
Snad ani není možné vzpomenout si na všechny své úspěchy ani nezdařené pokusy o ně. Před několika lety byla má představa o nich asi jednodušší. Dnešní den nás však nutí nad vším se zamyslet. Úspěchy, které považuje dítě za jedinečné, se mnoha dospělým lidem mohou zdát trochu povrchní i snad nedůležité. Avšak pro dítě znamenají mnoho. Jedním z takových mých úspěchů je například dodržení vánočního půstu, pod příslibem, že uvidím „zlaté prasátko“. Nezkoušeli jste to také někdy?
Mým asi „nejčerstvějším“ úspěchem bych mohla označit přijímací zkoušky na gymnázium. Ve třídě, ve které nikdo jiný zkoušky dělat nemusel, je to celkem úspěch, ne? Všichni spolužáci se sem dostali pomocí svých lepších známek ze základních škol.
Hlavní neúspěchy svého života vidím v nedodržování a nezvládání svých daných předsevzetí. Postupem doby přicházím na zjištění, že na daná předsevzetí opakovaně zapomínám. Často se přikláním i k názoru, že pokud by chtěl člověk svůj život jakkoliv změnit, proč to neudělat v průběhu roku? Proč čekat na Nový rok a na nová předsevzetí? Je to asi malá výmluva a Nový rok a s ním i tradice předsevzetí svádí k tě odhodlanosti a dalšímu chtění něco se svém životě změnit. Život změnit.
Význam úspěchů a neúspěchů v našich životech je podle mého názoru nepřehlédnutelný. Ovlivňují nás společně „ruku v ruce“ a ovlivňují všechny.


osnova: 1. písmo

2. pravopis

3. rozdíly slov

4. požadavky jazykové kultury

Písmo a pravopis

Aby se lidé mohli dorozumívat, vytvořili si soubory grafických znaků – písmo. V češtině píšeme latinkou.

Postupně se ustálily zásady, jak se mají mluvené projevy písmem zaznamenávat. Soubor těchto zásad se nazývá pravopis. Při zhotovování pravopisných pravidel se usiluje o to, aby nedělala problémy při psaní a nebo při čtení. Když se v ru určitých období upravuje pravopis, musí se brát v {úvahu}<ni> oběa tyto úkoly.

Pravopisem rozlišujeme slova a slovní útvary, které když je vyslovíme znějí stejně. Např. vír x výr, plod x plot, atd. Dává nám možnost poznat, jak je slovo utvořeno nebo jaké jsou vztahy mezi větnými členy.

Bezpečné ovládání pravopisných pravidel patří k nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro Základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


Zdárec moje koketní bruneto.

Tak co jak se vede?

Já jsem obyčejná puberťačka která si myslí že dobude svět.

Promiň že Tě otravuji já vím, že v této době stojíš na molu a předvádíš nejlepší modely světa od návrháře, který ti klečí u nohou a ty mu povýšeně rozkazuješ, ať nám zvýší plat.

Samozdřejmě ho navýší, co by bez tak úspěšné modelky jeho firma dělala??? Zkrachovala by!!

Hezký plán do budoucna, že??? A co chlapci, motají se okolo Tebe jako komáři a Ty musíš používat repelent, abys je od sebe odehnala???

Já jsem taky teď plná lásek a chlapců. Jestli najivně čekáš, že Ti jako náhadou oživím paměť a vyjmenuji Ti celou armádu hochů, tak to jsi na omylu.

Někteří by se vrhali do polí pro plané růže a s opuchlými prsty a pupínky od kapřiv by dojemně padali na kolena a vyznávali mi lásku a volali do celého světa: Moje milá lásko, ach já bez tebe nemohu žít. No jo, ale to by byli ti naivní, ale to ti sexy kluci kteří mají samé jednotky a tahají se s Angelinou Jolie???

Tak ti by dostali otřes mozku, protože by padali ze židlí a naříkali: Panebože, co jen nás to takové krasavce a prince s pohádky miluje za monstum???

A nebo, mě celý svět nenávidí, protože jsem vyloupila Národní banku???

A v patnácti letech budu chodit na katolickou školu, kdě mě budou tahat za uši a v noci mě budou hledat, protože já budu na toaletách tancovat s rozcuchanými kluky, kteří jsou z vedlejší skoly???

Nebo chodím do snobské školy, kde se každou minutu hlásím a říkám kantorovi v hodině Algebry: “Pane učiteli to je kolmá rovnice a ne rovnoběžná. Nebo někde utírám záchody a myji dlaždičky na. zemi???

A také by se ze mě možná mohla stát nová Lady Gaga, ale to si spiše myslím, že nejsem tak bláznivá, abych se oblékala jako prostitutka. Radši půjdu nebo pomluvím i Vaclava Klause. Pozdravuj v té budoucnoci Lady Gagu, nebo je v předčasném důchodu???

Ahoj, já půjdu do herny, třeba vyhraji pár miliard a pojedu na Kanárské ostrovy a tam si postavím druhý Bílý dům.

S pozdravem všem příznivcům: Reportérka.

PS: Jestli se nějaký krytik domnívá, že porušuji autorská práva obraťte se na mého advokáta.


Tak tady žiji

Městečko, ve kterém žiji celý svůj život, se jmenuje {město}<priv>. Je to jedno z mnoha krásných měst, jenž vám nabízejí Jižní čechy.

Každý den zde potkávám známé tváře rozjasňující můj život. Vždy vím, kde najdu své blízké a známé. I přes nevelkou rozlohu {město}<priv> potkáváme také pořád nové a nové spoluobčany. Nemyslím si, že {město}<priv> patří mezi velká města a ani to tak není, ale mě se zde opravdu líbí. Nepotřebuji město plné barů a obchodních center, která denně navštěvuje velké množství lidí.

V našem městečku se, podle mého názoru, věnuje převážná většina lidí sportu. Po otevření Sportovní haly před několika lety, se počet mladých sportovců zvíšil. Největším zastoupením se může chlubit asi volejbal. Hodně kurtů a hřišť tomu z velké části napomáhá. Své příznivce zde mají jízdy na koních, aerobik či spinning i hráči stolního tenisu nebo například fotbalu se zde opravdu nenudí.

Naproti uzavřeným halám a sálům může jako zpestření posloužit například procházka po okolní přírodě. Město leží v údolí řeky Vltavy a celé jeho okolí je v „obležení“ rozkvetlých luk, polí a lesů. Velmi populárním místem k návštěvě v pěkném počasí bývá rozhledna, „vykukující“ mezi vrcholky stromů na kopci nad městem, a křižující se cestičky v lese, který se táhne až k menšímu městu {město}<priv>. Jak již napovídá název města, je jisté, že nedaleko {město}<priv> se nachází soutok Vltavy s Lužnicí. Zastánci většího klidu a nerušené relaxace se zde scházejí u rybářských prutů a na lodičkách.

Také procházkou po ulicích, mezi upravenými zahrádkami pyšných pěstitelů a zahrádkářů, se dá příjemně odpočívat. Potkávání šťastných hrajících si dětí u rozkvetlých zahrad na cestě společně s milou osobou dodává hodně pocitu štěstí a radosti.

Několikrát jsem se setkala s názorem, že se v tomto městečku „nic neděje“. Každému vyhovuje něco jiného. Z mého pohledu je to hezké město, ve kterém mám své přátele a blízké a na otázku: „Nechtěla by ses přestěhovat do většího města?“ bych v každém případě musela odpovědět „ne“. Bydlím zde ráda a jsem zde šťastná.

Osnova: I. Úvod – „Kde žiji?“

II. Stať: 1) můj pohled na město

2) volný čas

3) okolí

4) procházka

III. Závěr


Tomáš Prostředník
5. 11. 2003

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova:
1) úvod – cesta
2) stať – a) podrobnější popis cesty
b) ubytování
c) zábava přes den, trávení večera
d) konec pobytu
3) závěr – cesta domů

Každý rok o prázdninách jezdíme na rodinnou dovolenou. Nejčastěji pobýváme v Chorvatsku, kde je opravdu krásně. Náš pobyt se z deseti dní vždy protáhne na čtrnáct odpočinkových dnů.
Začátek cesty je pokaždé k večeru u jedné benzínové pumpy kousek za Hradcem Králové, ve kterém jsem žil do svých čtrnácti let. Od té doby bydlím během týdne v Praze kvůli škole a sportu, který opravdu miluji a na víkendy jezdím domů. Ale zpět k cestě. Nacházíme se na místě srazu, kde čekáme na zbytek naší party, která se skládá přibližně ze čtyř rodin. Když se všichni dostaví, začne konečné plánování trasy. Pak už nasedáme do aut a odjíždíme směr Brno a dále do Chorvatska. Cesta probíhá bez větších problémů, občas se zastaví na menší svačinku ale, jinak se chvátá k moři a za sluncem. Přibližně po deseti hodinách únavné cesty dorazíme na požadované místo ubytování v malé vesničce.
Zbývá nám jen vybalit všechny věci, obsadit pokoje a jít k moři na kamenitou pláž.
Já okamžitě pospíchám do vody, abych se mohl potápět a sbírat ze dna moře všelijaké mušle a lastury mořských živočichů. Tatínkové raději zůstávají schovaní pod slunečníkem a popíjejí pivo. Občas se zajdou schladit do vody, ale moc nedovádějí. Zato maminky ihned ulehnou na roztažené deky a chytají bronz. Ratolest si hraje na břehu a občas se pokouší o svá první tempa na mělčině. Někdy se projíždíme na nafukovacím člunu a jindy se pokoušíme napodobovat souboje pirátských lodí, až nato že nemáme lodě, ale lehátka. Když už jsme unavení, sbalíme věci a odcházíme do apartmánu. Zatím co ze sebe smýváme sůl z mořské vody, starostlivé matky už připravují vydatnou večeři nejen pro své hladové potomky, ale i pro své „upracované“ muže.
Po večeři se obvykle hrají karty na všechny způsoby, piškvorky, člověče nezlob se a další společenské hry. Jakmile přijdou pozdní večerní hodiny, jde se spát. Tedy až na dospělé, ti popíjejí alkohol a klábosí o všem možném.
Následující dny to probíhá přibližně stejně, akorát se někdy zajede na výlet po chorvatských památkách nebo na pláž s pískem, protože většina pláží je kamenitých.
Za čtrnáct dní náš pobyt končí a nám nezbývá než se rozloučit s mořem a
<dokončeno v konceptu>
s panem a paní domácími, uložit věci do aut a zkontrolovat, jestli nám něco nechybí a jet opět do České Republiky.


25. 2.
Havlíčková Barbora 1. E

2. písemná práce

Sousedka
(Charakteristika)

Osnova: Úvod – Jak vypadá
Hlavní část – Její chování
Závěr

Vždy, když se vracím domu, za oknem stojí s velmi nepřátelským výrazem v obličeji. Její blonďaté vlasy bývaji většinou rozcuchané, oči se zvláštními jiskrami, vždy pečlivě pozorují, co se venku děje. Obočí má svraštěné, ale rty jsou krásné a plné. Určitě by jim slušel úsměv, ale zatím stále vidím jen škleb. Postavou mi strašně připomíná golema. Hlavně těmi širokými rameny. Je jako každý člověk zvědavá, ale ona to někdy s tím svým slíděním dost přehání. Vyzařuje z ní hodně nepřátelství. Všem by nejraději působila problémy. Ne nadarmo se říká „Kdo jinému jámu kopá, sám do ní pada.“ Mnohokrát už chtěla někomu uškodit, ale pěkně se jí to vymstilo. A když je v tísni, je pro ní najednou každý velký kamarád. Ona se ani nestydí využivat dobrosti a šlechetnosti jiných lidí. Jako by neměla svědomí. Nechápu jak může být tak lhostejná a neohleduplná k ostatním. Nezáleží jí na nikom, jen na sobě samotné. Ani její okolí ji nezajímá. Jen to co je její. Je to taková ta dáma, co má vždy pravdu. U ní neexistuje, že by mohl mít pravdu někdo jiný než ona. Vždy se strašně nosí s nosem nahoru a její chůze mi někdy dost připomíná chůzi slepice. Přijde mi to strašně komický. Co je na ní zvláštního je že zije sama. Asi by s ní nikdo nevydržel, ale nechápu, že jí to nevadí. Všichni se ji obloukem vyhybaji, protože ona si na někom vždy něco najde a to pěkne zkritizuje. Když ji někdy vidím, tak si říkam co se ji asi honi hlavou, a o čem přemýšlí, ale snad to ani nechci vědět. Třeba se někdy něco přihodí a změní to její závistivou, nepřátelskou povahu. Ačkoliv každy člověk, už někdy něco záviděl, tak ona taky, ale místo toho aby třeba něco pochvalila tak to zničí. Neváha ubližovat i staršim lidem. Možná si říkáte, proč píšu jen její zápory, ale znám ji už dost dlouho a nic hezkého jsem od ní ještě neviděla. V součastnosti je tato sousedka už jen bývalou. Odstěhovala se z naší krásné vesnice do města. Vím, že ona se chtěla odstěhovat už dávno, protože ona nenáviděla život na vesnici. Ačkoli se tam narodila, toužila žít ve městě a to se ji splnilo. Teď je šťastná ona i my. Konečně je v městě a my máme alespoň pokoj od všech těch sporů. Stejně trošku nechápu, jak mohla vesnici vyměnit za město. Ale to už má v povaze. Pro ni bylo třeba strašně ponižující, když by měla chovat nebo krmit slepice, králiky, prasata.... Proto je možná ani nechovala. Přiznám se, že mi někdy chybí, protože některy ty její nápady byly opravdu vtipný. Teď se tomu směji, na vesnici je klid a možná chybi nějaké to zpestření, ale asi bude lepši, když zůstane ve městě, kde se ji líbi víc. Je až neuvěřitelný, že takový člověk existuje, ale je to tak.


Popis domácího mazlíčka
Pro popis domácího mazlíčka jsem si vybral svého králíka Wendyse.
Můj králík je poměrně velký, vysoký 30cm od tlapek až po uši a dlouhý 34cm. Má šedé chlupy jen na bříšku, pod krkem, kolem očí a za ušima ho zdobí bílá srst. Dívá se na svět černýma tmavýma očima, které jsou hluboké jako tůň a dlouhé vztyčené uši mu náramně sluší. Jeho přední tlapky jsou štíhlejší než ty zadní, protože se zadními odráží při skoku. Na tlapkách se v chlupech skrývají 1,5cm dlouhé drápky, které králíkovi slouží k lepší chůzi a vyhrabování nor. Na zadečku najdeme malou černošedobílou chlupatou kuličku, to je jeho ocásek.
Všimněme si jeho méně nápadných fousků, čenichu a tlamičky. Fousky jsou velmi tenké a dlouhé asi 5cm. Čenichem Wendys dýchá tak, že jím hýbe nahoru a dolů. Ústa na první pohled vypadají malá, ale když si králík zívne, tak tlamičku nejméně čtyřikrát roztáhne.
Králík je klidné, tiché, chlupaté a roztomilé zvířátko, které si s vámi bude chtít hrát.