Elzéard Bouffier

Osnova:

1. pastýř z alpského kraje

2. sázení stromů

3. ušlechtilost myšlenky

4. smrt pastýře

VV alpském kraji, pod kopcem turistům neznámém, žil muž vyjímečného charakteru Elzeard Bouffier. Byl to málomluvný pastýř, žijící osaměle v opraveném domě. Z domácnosti {i z oblečení}<in> bylo patrno, že je to pořádkumilovný a čistotný člověk. Byl div, že v takovém nehostiném kraji žil člověk tak klidný, přátelský a pohostinný jako Elzéard Bouffier.

Každý den usilovně sbíral, přebíral a sázel žaludy a jeho pracovitost byla vidět každým rokem víc a víc. Byl velmi vytrvalý plnit svůj prostý úkol. Nikdy nepolevil a k dubům vysázel i buky. V naprosté samotě se vyvíjela vyjímečná povaha tohoto muže. Zmněnil raz krajiny a život se zde mohl plně rozvinout.

Elzéard Bouffier byl vytrvalý muž který šel za svou myslenkou a důkazem toho byly desetitíisíce vzrostlých buků a dubů, za nimiž musíme vidět houževnatost a ušlechtilost jednoho muže.

Tento úctyhodný, nesobecký a obdivuhodný muž zemřel v roce 1947 v domově pro přestárlé ve věku 89 let.


Letní dětský tábor

Osnova:

I. Příjezd

II. 1) Odchod k rybníku

2) Ztracené dítě

3) Návrat do tábora

III. Nalezené dítě

Jsou tři hodiny odpoledne a vedoucí tábora čekají na autobus, který jim má přivézt spoustu dětí, o které se budou následujících čtrnáct dní starat. Už mají dvě hodiny zpoždění. „Tak už přijeli?“ zeptala se Bára, jedna z praktikantek. Milan, hlavní vedoucí, jí odpověděl: „Ne, ale před chvílí mi volala Adéla, že jsou v Tachově, tak by tu mělyi být každou chvílí.“ V tom uslyšeli zvuk motoru a ze v zatáč(ky)ce byl vidět přijíždějící autobus. Začínají dva týdny radosti – starosti. Z dlouho očekávaného dopravního prostředku se vyřítilo asi 60 malých dětí, ne starších dvanácti let. Rozpoutal se zmatený chaos, děti pobíhaly všude okolo, praktikanti museli zařídit odbavení dětských zavazadel a vedoucí se snažili posbírat si děti, které byly zařazeny do jejich oddílu. Všemožné hemžení trvalo asi půl hodiny. Pak se všichni seřadili po oddílech na první táborový nástup. Milan všechny seznámil s pravidly, která budou muset během zdejšího pobytu respektovat. Po nástupu si vedoucí odvedli děti k chatkám a pomohli jim se ubytovat. „Hlavas“ si ještě zavolal praktikanty a říká jim: „Vezměte ty děcka k vodě, je vedro, tak ať se trochu zchladí po té cestě, jo?“

Bára i ostatní tedy sbalili děti. Nechali je převléknout se do plavek, poslali pro pití (museli samozřejmě dodržovat pitný režim) a pro pokrývky hlavy (úžeh totiž není nic příjemného). Ještě se čekalo na poslední opozdilce a hromadně vyrazili k nedalekému rybníku. Na místě si oddíly, které vždy tvořilo deset dětí, praktikant a vedoucí, posedaly po skupinkách, vytáhly si ručníky a vedoucí dali pokyn, že všichni musí povinně alespoň po kolena do vody. Děti se s jejich typickým vřískotem a jekotem vrhly do příjemně vlažného rybníku. Dospělí museli bedlivě sledovat, zda nějaké dítě neplave příliš daleko od břehu a od ostatních nebo se snad některé netopí. Za pár minut byl vydán nový povel: „Všichni pojďte zpátky,“ volal vedoucí Zdeněk a mával směrem k rybníku. „Radši si je přepočítejte,“ obrátil se ještě na praktikanty. Všechny děti se vrátily na břeh a seskupily se kolem svých vedoucích, kteří je rychle spočítali. „Já se nemůžu dopočítat!“ povídá Bára a bylo zřetelné, jak se jí pomalu ale jistě zmocňuje panika.

Milan, který nerad hned „plaší“, se pokusil Báru uklidnit: „Prosím tě, hlavně nám tady nedělej scény, někde se objeví, určitě!“ Nechtěl jí hned vyčíst, že měla své děti pozorněji hlídat, když byla už takhle značně vyděšená. „A kdo se ti ztratil?“ zeptala se Báry Adéla, ale to Bára bohužel nevěděla, vždyť si je ještě nemohla za tu chvilinku zapamatovat. Tohle už opravdu nebyla legrace. Snažili se zjistit mezi dětmi, jestli nevědí, který kamárád jim chybí, ale vykulené děti jen kroutily hlavami. Milan však zachoval chladnou hlavu a každého praktikanta poslal hledat maličké hledat jiným směrem. Protože nechtěli strašit děti, vzali vedoucí své oddíly a vymysleli pro ně nějakou zábavnou hru, aby vyplnili čas mezi tím, než se vrátí instruktoři, kteří se rozešli po okolním lese. Po ztraceném dítěti nebylo ani vidu, ani slechu, a za pár dalších okamžiků se zjistilo, že tomu dotyčnému se ztratily i věci, které si vzal na koupání||s||sebou. To znamenalo jediné. Chlapeček si vzal svůj batůžek a někam odešel. Jenže jak se jen mohlo stát, že si toho ani jeden z dospělých nevšiml? První se z lesa vrátila ubrečená Bára: „Nikde jsem ho nenašla. Jsem úplně blbá. Hned první den se mi ztratí dítě! Půjde-li to dál tímhle tempem, tak mi na konci tábora žádné nezbyde.“ Během deseti minut se vrátili i ostatní s nepořízenou. „Tak se po něm asi ještě jednou mrkněte a my se s ostatními vrátíme do tábora a připravíme děti k večeři,“ řekl praktikantům Milan a poslal vedoucí, aby svoje děti uchystali k odchodu<.>

Zase nejakou chvilku trvalo, než se všechny děti sbalily. Potom se všichni společně vydali na cestu směrem do tábora. Milan a vlastně i ostatní vychovatelé se jen tiše modlili, aby se postrádané dítě někde našlo. Vracela se s nimi i Bára, která měla hrozné výčitky svědomí, protože si tuto ztrátu kladla za vinu. Praktikanti mezitím hledali, prošli celý les až k poli, podívali se k blízké skále i nedaleké jámě, ale chlapec stále nebyl k nalezení. Strach u všech rostl. Vedoucí odvádějící děti mohli jen doufat a ti, co kluka hledali, se stále nevzdávali. Běhali po lese a volali na dítě, jehož jméno vlastně ani nevěděli. Nikdo se ale neozýval a nenašli ani nic, co by jim prozradilo, že je opravdu někde tady. Milan požádal i vedoucí, aby se rozdělili a snažili se prozkoumat okolí cesty vedoucí do tábora. Sám šel s Bárou a dětmi napřed. Věděl, že jakmile dorazí, bude muset zvednout telefon a seznámit s nastalou situací rodiče. Nejprve ale bude potřebovat podle seznamu všech přítomných dětí zjistit, komu tedy má volat. Pochopitelně se velmi obával reakce rodičů až jim sdělí, co se stalo. Navíc celou dobu utěšoval plačící Báru, která nepřestávala naříkat a obviňovat se. Hned jak dorazili, poslali děti, aby se převlékly do suchého a umyly si ruce, protože bude večeře. Děti, které prakticky nevěděly, co se děje, se vesele rozeběhly do chatek a začaly se přehrabovat ve svých malých kufrech, aby našly něco na sebe. Potom se rozeběhly k umývárně. Milan nahlásil v kuchyni, že děti už přijdou jíst a odešel si pro seznam dětí a telefon, aby mohl uskutečnit obávaný telefonát. Čekal v jídelně na děti a ty přítomné si odškrtával.

To už se vrátili i smutní praktikanti: „Bohužel nikde není.“ Milan jim zkroušeně odpověděl: „Tak to je asi náš první i poslední den tady. Musím zavolat jeho rodičům.“ Najednou přiběhlo nějaké dítě a chtělo vedoucím něco povědět. „Copak potřebuješ, Ráďo?“ ptal se ho Milan. Malý Radek se na hlavního vedoucího vyčítavě podíval a otázal se: „Proč mohl Patrik sám odejít od rybníka? Mě to tam taky vůbec nebavilo!“ „Nikdo nemůže chodit sám, kam se mu zachce,“ odpověděl nechápavě. Klučina pokračoval: „Patrik říká, že tu na nás dost dlouho čekal, než jsme se vrátili z koupání.“ Milanovi i ostatním už došlo, že Patrik je onen ztracený kluk. Všechno se nakonec tedy rozumně vysvětlilo. Patrik si totiž posbíral své věci a vrátil se sám do tábora, jenže se nikoho nezeptal. Za to pochopitelně následoval trest. Milan, Bára a všichni ostatní dospělí byli na druhou stranu ohromně rádi, že už je po všem a že není potřeba o ničem rodiče informovat. Dobře to dopadlo a děti se svými vychovateli strávili na letním táboře dalších třináct dní plných her a (radosti) zábavy a po návratu domů všechny nabyté zážitky barvitě rodičům vylíčily.


Na co mi ta škola je?

Do školy chodíme, aby nás připravila na budoucí život. S tím zcela souhlasím, ale vážně nechápu, k čemu mi v životě budou nějaké intervaly, mnohočleny, chemické názvosloví a rostlinná pletiva! Upřímně řečeno mě tyhle věci vůbec nezajímaji. Z matematiky potřebuji jen sčítání, odčítání, násobení, dělení a lineární rovnice,. Chemiíi ani nepotřebuji vůbec, protože již existují lidé, kteří mě varují před tím. Chemii nejspíš nebudu potřebovat vůbec a z biologie budu používat jen základy až budu svým dětem ukazovat labutě na Vltavě. Daleko důležitější mi přijdou praktické předměty jako je například český jazyk a nebo jazyk cizí. Pokud budu jako dospělá hledat práci a pošlu někam životopis, ve kterém bude deset pravopisných chyb, můžu se s vyhlídkou nové práce rozloučit. Cizí jazyk je hodně důležitý, protože se s nikým nedomluvíte česky. Každy cizinec se vás na něco zeptá anglicky. Byla by tragédie mu nerozumět a neumět odpovědět aspon alespoň jednoduchou větou. Dále je podle mě důležitá psychologie a ve další společenské vědy. Učí nás, jak správně jednat s lidmi, chápat je a pomoci jim. Škola nás také dokáže skvěle připravit na to, že ne kaz s každým člověkem si musíme padnout do noty. Svět je plný blbců, ale musíme se k nim chovat slušně. V práci může být nás nadřízený omezený egoistický blbec, ale my ho musíme poslouchat, protože je to náš nadřízený. A to samé je ve škole. Profesoři jsou v podstatě také naši nadřízení a ne každý profesor je vynikají ve svém oboru, přívětivý a nebo jinak sympatický, ale musíme se k němu chovat slušně a s úctou.

Rodičem mi pořád říkají, že škola je jako moje zaměstnání, ale skutečně si každý pracující člověk nosí práci i domů?

Škola je skutečně taková příprava na život, ale spoustu věcí, které se učíme buď vůbec nechápeme a nebo se je jen naučíme na písemnou práci a pak je stejně zapomeneme. Nezapomeneme vše, ale zapomeneme to, co pro nás není důležité a to, co stále neopakujeme.

Těžko říct, jestli je čtyřleté nebo osmileté studium lepší. Obojí má něco do sebe. Na čtyřleté

Podle mě je osmileté studium lepší než čtyřleté, ale sama od sebe bych v páté třídě nepřišla dělat přijímací zkoušky. Šla jsem je dělat, protože rodiče chtěli zkusit jestli je zvládnu nebo ne. Přišla jsem ke zkouškám, udělala jsem je a jsem tady a jsem ráda, že jsem šla na gymnázium už v šesté třídě, protože každá základní škola má jinou úroveň a požadavky na studenty. Osmileté gymnázium nás 4 roky připravovalo na studium na střední škole a myslím, že nás připravilo celkem dobře.


Umění

Znám hodně umění, která se mi líbí. Nejvíce semi líbí hudba. Poslouchám skoro všechny druhy. Na koncertě jsem byl jen jednou, ale tatínek říkal, že mě na ňáký vezme. Tatínek má hrozně moc hudby, takže pořád poslouchám. Poslouchám pro radost a pro pobavení. Myslím si, že hudba lidem přináší slavu, radost, dojemnost a pobavení.


Čau Adame, píšu ti z roku 2010. A kdo jsem? Přece ty já jsem ty v roce 2010, když ti bylo 11 let. Jestli máš stroj času pošli mi dopis. Jak se ti žije v jednadvaceti? Doufám že dobře. Studuješ vysokou školu? Já ti slibuji že tě tam dostanu. Jo a co máma co je s ní? Viď že už neměla problém s tou ledvinou? Doufám že nekouříš a nebereš drogy. Já nekouřím ani drogy neberu. Tak co žiješ podle plánu na Moravě? Žije ještě babička Eva a co babička Eva? Tak co stala se z ní ta vysněná malířka? Pamatuješ na první reprezentační ples? Jak jsme tam měli předtančení. Byli jsme dobrý, viď? Tak to je vše.

Zdar, mám tě rád.


Zamyšlení

Již několik dní (a hlavně nocí) sleduji televizní přenosy z Paříže a z mnoha jiných velkých francouzských měst. Jak všichni víme, zavládly zde nepokoje způsobené mladíky z rodin přistěhovalců a to zejména těch ze severní Afriky. Napadají mě přitom myšlenky, které s tímto aktuálním problémem úzce souvisí.

Západní Evropa byla za posledních přibližně 30 let velmi otevřená k přistěhovalcům z jiných kontinentů. V mnoha zemích se vytvořily mnohamilionové „menšiny“ Turků, Maročanů nebo Pákistánců. Ovšem různé menšiny se do společnosti asimilovaly různým způsobem. Například velmi dobře se do společnosti začlenily menšiny Indů a Pákistánců ve Velké Británii, kde jsem přes rok bydlel. Do společnosti zapadli a to přesto, zě si zachovali své kulturní odlišnosti oproti rodilým Britům. Naprosto neúspěšnou asimilaci najdeme v té samé zemi. Když se člověk projde východní částí Londýna, tak bude značně znepokojen protože tato oblast je vyloženě rozdělena na jednotlivá ghetta menšin, převážně z Afriky. Procházející člověk se může úplně běžně setkat s cedulemi „NIGERIA ONLY“ a podobně.

Můj názor je, že menšiny by se měly do společnosti začlenit do vyšší míry, než je tomu nyní. Vezměme si, jaký rozruch vyvolal v muslimské menšině ve Francii zákon o zákazu nošení šátků přes obličej ve školách. S tímto opatřením já plně souhlasím a myslím si, že dívky, které tento zákon nedodržely, měly být jednodusě ze škol vyraženy. Řídím se při tom jednoduchého hesla které zní: „Žiješ ve Francii, tak se řiď francouzskými zákony a zvyklostmi a pokud se ti to nelíbí, tak se vrať zpátky do Alžírska“. Je mi samozřejmě jasné, že za tento názor budu peskován různými pseudolidumily a ochránci lidských práv. Jejich argumentace bude znít, že podle Koránu musí ženy nosit roušku přes oči už více než tisíc let a navíc rodiče to doma dívkám striktně nakazují. To je sice pravda, ale tím pádem oni sami rozhodují o budoucnosti svého vlastního dítěte a to velmi negativně. Ať si vyberou mezi tradicí a vzděláním své dcery.

Pomalu se dostávám k tomu, v čem je podle mého názoru chyba. Podle mě v příliš liberálním postoji vůči přistěhovalcům v 2. polovině 20. století. Západoevropské státy měly daleko více regulovat divoký příliv přistěhovalců z afrických a asijských zemí. Nyní už je příliš pozdě a stačí malá rozbuška představovaná smrtí dvou muslimských zlodějíčků, kteří si navíc svou smrt zřejmě zavinili sami.

Nyní se nabízí otázka, jak zakročit. Podle mě ze vší razancí a to i kdyby to mělo znamenat použití ozbrojených složek včetně armády. Kdyby se tak nestalo, tak podle mě vznikne velmi nebezpečný precedens.


Monika Daníšková
VII. A
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Moje sestra
Moje sestra se jmenuje Bára. V devíti letech navštěvuje čtvrtou třídu na základní škole.
Je nízké a štíhlé postavy. Na celkem kulaté hlavě jí rostou husté, jako čokoláda hnědé vlasy, momentálně sestříhané nakrátko. Pod ofinou schovává nízké čelo s hustým obočím. Mezi velkýma, tmavě hnědýma očima vyčnívá malý a tupy nosík. Ústa má malá, téměř vždy zkroucená v úsměvu. Nevidíme uši, které nosí schované pod vlasy.
Barča je hodná a velice přátelská. Ve škole moc pilná není, což se odráží na jejích známkách. Naše mamka si neustále stěžuje na její lenost a nepořádnost. Dokáže být i veselá a vtipná, má skvělý smysl pro humor, v mluvení se snad nikdy nezastaví. Mezi její špatné vlastnosti patří zlomyslnost a také hodně často lže.
I přez to všechno je to skvělá sestra a i když mě hodně často rozčiluje, pořád jí mám moc ráda.


Osnova:

I. Úvod

II. Stať − 1. odchod ze základní školy

2. přechod na střední školu

3. první den školy

4. první týdny ve škole

III. Závěr

Ptáš se, jak se mi teď daří?

Milá Evo,

asi před týdnem mi přišel dopis, ve kterém píšeš, že se ti na nové škole líbí a tvoje spolubydlící jsou fajn. A ptáš se, jak se mi teď daří…

Pamatuješ si, když jsme byli na základní škole, stále se mluvilo o tom, jaké to asi bude v jiném městě a mezi jinými lidmi. Těšili jsme se, až odejdeme ze staré školy a od „mnudných“ učitelů. Ale myslím, že každý přemýšlel nad tím, že už se nejspíš nikdy nesejdeme všichni. Skoro celá třída při posledním zvonění měla slzy v očích. Až tam jsme si uvědomili, že etapa na základní škole končí a už nikdy se nevrátíme jako žáci. Pro mě nejhorší vzpomínka na naší třídu je pohled na odcházející, teď už bývalé, spolužáky a přátele, se kterými jsme si sice slíbili přátelství, ale myslím, že tomu nikdo moc nevěřil.

Na konci prázdnin jsem si začala uvědomovat, že na gymnáziu to bude úplně jiné, než na základní škole. Začínal na mě padat strach a obavy, jestli něco takového mohu zvládnout. V těch chvílích jsem ani nepřemýšlela nad tím, že poznám nové lidi. Až poslední den prázdnin přišly otázky. Jaké to tam bude? Zapadnu do kolektivu?, které měl snad každý. Touto nocí jsme se definitivně odpoutali od dětského života a vykročili jako studenti a skoro dospělí lidé.

První den školy na mě ani nepadla taková tréma, jakou jsem očekávala. První myšlenka po vstupu do třídy byla, jak si zapamatuji tolik jmen. Přece jenom nás na základní škole bylo jen sedmnáct. Většina po sobě nesměle pokukovala, ale to se za pár dní změnilo a teď jsme bezvadný kolektiv.

Po pár týdnech ze mě spadl i strach z toho, že na gymnáziu nemám šanci. Učení mi docela jde a kupodivu občas i baví. Co se mi hodně líbí, je přístup učitelů. Chovají se k nám jako k dospělým a ne jako k dětem. Dost jsem se bála, že třída bude rozdělena na dojíždějící a lidi z Budějovic. Ale hned v prvním týdnu mi to vyvrátili. Všechno se rozhoduje společně a pokud něco vyhovuje dojíždějícím, snaží se to nějak vyřešit. Jediné, co mi tak trochu kazí náladu je dojíždění a to, že tu nejsi. Je to nezvyk s tebou po devíti letech nesedět v lavici a nekomentovat různé věci. Sice ve třídě je plno dívek, které jsou fajn, ale žádná nenahradí to naše debatování. I přesto si však myslím, že lépe jsem si vybrat nemohla.

Takže abych to shrnula, teď jsem velice spokojená. Doufám, že se mi v nejbližší době ozveš a jen s dobrými zprávami.

S pozdravem

Eva


Vánoční příběh
{Osnova:
1) nNávštěva anděla
2) Narození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egypta}<dt cp osn>

Marii se zjevil Anděl Gabriel. Rěkl ji: „Byla si vyvolena, budeš matkou syna Ježíše.“ Tu novinu řekla Jozefovi.

Sestopil kní Bůch svatý. Narie a Jozef se vzali. Vydali se do Betléma. Putováním byli unaveni, našli přístřešek. Zde se narodil Ježíš. Zavinula ho a uložila ho do jeslí.

Pastýřům přinesl tuho novinu anděl. Postýři se šli podívat na dítě. Odcházeli a chválili Boha.

Tři krále vedla za Ježíškem hvězda. Králové jimu přineslí dary, zlato, kadidlo, myrlhu. V té době vládl v zemi Herodes. Herodes ze strachu o vládu nechal zavraždit chlapce mlačí dvouch let.

Aby zachránili Ježíše uprchli do Egypta. Odešli na sever do Nazare{h|t}u.


téma: Školník

osnova:

1. typická situace

2. a) postava školníka

b) srdeční záležitost

c) hra na schovávanou

3. máme ho rádi

„Co to máš na těch nozích´?!“ proletělo mi hlavou, jako kladivo sklem. Ještě chvíli mi trvalo, než jsem si dala dohromady výraz „nozích“. Pohled mi sklouzl na mé drahé Dr.Martens, které se semnou vzpamatovávaly ze včerejšího koncertu. „Aha“, pochopila jsem použitý výraz našeho drahého pana školníka, který vášnivě řve, jeho čeština je snad horší než moje angličtina a výraz „respekt“ se mu úspěšně vyhýbá obloukem velkým, jako je Praha sama. Uznávám, mé boty se do třídy vážně nehodí.

Náš pan školník, vysoký, hubený, dlouhovlasý. Pravda, ač dlouhé vlasy, moc jich tam není. Nosí bledě modré tričko a bílé plátěné kalhoty, které se podobají lékařským. Nažehlené puky však zanedbává, stejně jako pravidelné očišťování v mýdlové vodě.

Do školy dojíždí každý den na šestou hodinu ranní. Jezdí na svém mopedu, který je pro něj srdeční záležitostí ještě z dob, kdy měl manželku a jezdili na mopedu společně po východních zemích Evropy. Miluje květiny, proto je jeho stroj vyzdoben růžově-oranžovými tulipány.

Řekla bych, že jeho nejoblíbenější činností je stát již od sedmi hodin ráno za vstupními dveřmi školy a bafat na nás, studenty, abychom se šli přezout. Tedy – „přenozit“, přezout či „přenožit“, vše souvisí s nohama. Občas někomu z nás přiletí facka, nebo si vysloužíme lekci sprostých slov. Ty jsou ovšem docela zábavné. Víte snad, jak se řekne „ty parchante“ rumunsky či bulharsky?

Pana školníka máme rádi. Je s ním sranda, máme si s kým hrát na schovávanou a vyslouží si časté hovory o jeho osobě ve třídě. Někdy jsou útočné, ale nakonec se tomu všichni jen zasmějeme a někdo z nás dodá: „Ach jo, to je celej´ náš školník.“ No není to krásné, že má okolo 300 dětí najednou? A my si alespoň připomeneme naše dětství hrou na schovávanou, která se stala naším každodenním koníčkem.


1.11.2006
Eva Málková, 2.C
1. písemná slohová práce
Letouni
(Mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – přivítání posluchačů
II- 1) Obecná charakteristika
2) Způsob lovu
3) Systém
III- Závěr – rozloučení s posluchači

Milí spolužáci, připravila jsem si pro vás referát na téma letouni.
Řád letounů patří do skupiny řádů Apotheria, třídy savců, podkmenu obratlovců a kmenu strunatců. Jak zajisté víte, letouni jsou jediní savci, kteří dokáží aktivně létat, nikoli jen plachtit. Jejich tělo je k tomu také dokonale přizpůsobeno. Mezi prodlouženými kostmi paží, 2. a 5. prstem, prodlouženými kostmi nohou a ocasem mají napnutou kožní blánu. Letouni si většinou nestaví hnízda, ale žijí v jeskyních či stromových dutinách. Na základní škole jste se zajisté dozvěděli, že letouni jsou noční živočichové, a tak jim tyto temné jeskyně nevadí. Ročně rodí jedno mládě, které nemá srst a je slepé. Samice ho kojí až dva měsíce. Letouni se dožívají vysokého věku, některé malé formy až čtyřiceti let. Žijí v tropech, ale můžeme je spatřit i u nás, kde se nachází čtyřiadvacet druhů. Nemusím snad připomínat, že letouni tráví spánek a především celou zimu zavěšeni hlavou dolů.
Možná víte, že k vyhledávání potravy využívají echolokaci. Tento jev se dá charakterizovat jako vysílání ultrazvukových vln tlamou nebo nosem, které se po odrazu kořisti vrátí zpět a zachytí je jejich velké uši. Tak bezpečně zjistí, zda se jedná o sloup elektrického vedení nebo o malou mušku. Díky tomu mají neobyčejně dobře vyvinutý sluch. Živí se většinou plody nebo květy, ale známe i druhy, kteří se živí malými obratlovci, hmyzem nebo krví.
Nyní bych vás chtěla seznámit se systémem letounů, to znamená s podřády, čeleďmi a jejich zástupci. Prvním podřádem jsou kaloni. Kaloni se vyskytují v tropických oblastech, rozpětí jejich křídel je až jeden a půl metru. Jsou to býložravci, tzn. že se živí především plody, květy a pylem. Kaloni nemají dostatečně vyvinutou echolokaci, a tak k lovu používají i zrak. Druhým a zároveň posledním podřádem jsou netopýrovití. Ti žijí v tropech i u nás a jsou menší než kaloni. Živí se nejen býložravou potravou, ale do svého jídelníčku mají zahrnut i hmyz, drobné obratlovce či ryby. Čeledě tohoto podřádu jsou listonosovití, vrápencovití a netopýrovití. Listonosovití žijí v Americe, jsou to býložravci, hmyzožravci i masožravci. Jejich zástupci jsou i upíři, kteří se, jak zajisté víte, živí krví obratlovců. Nejdřív svou kořist zbaví srsti, poté se svými ostrými zuby zahryznou do kůže a lízají vytékající krev. Nejznámější z upírů je upír obecný. Další čeledí jsou vrápencovití. Zástupci této čeledi žijí i u nás, vynikají svým obratným letem a k lovu používají echolokaci. Asi nejznámějšími zástupci jsou vrápenec velký a vrápenec malý. A poslední čeledí, kterou bych vám ráda charakterizovala, jsou netopýrovití. Ti žijí většinou v nějakých štěrbinách. Jejich zástupci jsou netopýr vodní osidlující stromové dutiny a lovící v blízkosti vodní hladiny, dále pak netopýr velký žijící na půdách budov a netopýr hvízdavý, který je tak malý, že by se vešel i do krabičky od zápalek.
Tímto vám děkuji za pozornost a doufám, že se vám můj referát líbil a že si z této hodiny odnesete co nejvíce informací. Než se s vámi ale úplně rozloučím, položím vám pár otázek týkajících se mého referátu, abych si ověřila vaši pozornost.
1) Co je to echolokace?
2) Čím se letouni živí?
3) Kolik mláďat porodí jedna samička za rok?
4) Vyjmenujte alespoň tři zástupce tohoto řádu.


Odborná úvaha
(školní písemná slohová práce)

Můžete volit buď mezi úvahou populárně-naučnou s publicistickými prvky, nebo úvahou s prvky výkladovými (na pomezí textu populárně-naučného a vědeckého). Své pojetí uveďte níže k vybranému tématu.
 Témata:
Jak se bránit manipulativním postupům masmédií
O tčř. osobnostech (či dokonce celebritách) v našem showbyznysu
Možnosti mého budoucího uplatnění ve zvoleném vědním oboru
Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince

Číslo vybraného tématu: 1
Druh úvahy: populárně-naučný, publicistický

Jak se bránit manipulativním postupům masmédií

 Masmédia hrají v dnešním světě velkou roli, mnohá média se však odklonila od své původní úlohy nestranně informovat a hlídat. Jak si udržet přehled a nebýt manipulován?
 Pokud bychom chtěli býti úplně objektivní, museli bychom denně číst, sledovat mnoho různých médií. To však bohužel není možné, a tak je nutno smířit se s jistou subjektivitou.
 Mnozí --- rozdělují média na bulvární a seriózní. Není však toto dělení jen další subjektivní prvek? A pokud toto dělení přijmeme, kdo určuje kudy vede ta hranice? Přikloníme se k názoru, že takovéto dělení je možné, avšak necítíme se příliš povoláni řešit, kudy ta hranice vede, neb periodiku, označované jako bulvární, nečteme.
 Musíme však konstatovat, že právě tyto média mají na obyvatelstvo největší vliv. Fakt, že právě tyto média jsou největšímy manipulátory, je sice pro mnohé politování hodný, ale nedá se s ním nic dělat.
 Jak s námi média manipulují?
 Podle nás je jedním z nejhorších prohřešků médií stanovení pochybného žebříčku hodnot, že se lidé raději starají o oblečení celebrit, či jejich vztahy, než o politiku, nebo mezinárodní situaci. Takový lidé se pak stávají snadným terčem demagogů Další chybou je pak propagace pochybného stylu života. Takových prohřešků je celá řada, bylo by však zbytečné je zde všechny psát. Jak se bránit?
 Podle nás je nejdůležitější čerpat informace z různých zdrojů, na mezinárodním poli doporučujeme čerpat informace z cyzojazyčných médií.
 Po přečtení je dobré vytvořit si vlastní názor, ten co mnoha lidem dnes žalostně chybí. Člověk co má vlastní názor (a stojí si za ním!) je špatně manipulovatelný. Pro nás je vlastní názor jednou z věcí, kterých si ceníme na člověku nejvíce
 Ačkoliv jsme na předchozích řádcích vypsali vady médií, musíme s potěšením konstatovat, že žádné masmédium u nás není vyloženě demagogické, což je dobře, neboť v historii lze nalézt příklady, kdy měla média opravdu negativní vliv.
 Každý by si měl položit otázku: sleduji média pro informace, nebo pro názor?


Bylo, nebylo aneb jednorožec v Boubíně

„Babičko, vyprávěj mi pohádku, prosím.“ řekl mi jednou můj vnuk. „Dobře,“ odpověděla jsem mu na to, „tak poslouchej!“
Jak víš, ráda se procházím po lesních cestách a zákoutích, někdy i celé hodiny. Jednou jsme se spolu s tvým dědečkem rozhodli, že si uděláme výlet do Boubína, jediného pralesa v naší zemi. Zabalili jsme si jídlo a nejdůležitější věci a vyrazili.
Asi po dvou hodinách cesty jsme dorazili na mechovou mýtinku, která vypadala přímo pohádkově. Ve svitu slunce se zlatě třpytil mech, smrkoví velikáni se tiše kývali v lehkém vánku a ptáčci zpívali svou jarem provoněnou písničku.
Najednou se zachvěla zem. Z jednoho křoví se vyřítil bílý kůň. Ale ne, to přeci nebyl kůň. Bylo to nádherné, kouzelné, přímo úchvatné bělostné stvoření, možná sen. Koňská postava, stříbrná hříva a ocas, složená křídla a roh, jeden dlouhý perleťový roh. Nic krásnějšího jsem ve svém životě neviděla. Stála jsem tam jako zkoprnělá. Hleděli jsme si do očí. Poprvé jsem vydechla. Jednorožec jakoby ožil. Jakoby se na mě „usmál“ očima. Hříva mu vlála a z rohu mu vytryskla duha do nebe. Byla jsem uchvácena. Dokázala bych tu stát celé hodiny a dívat se na tu krásu, ale čas rychle plynul. Jednorožec se pohnul a udělal krok zpět, poté odklusal pryč. Jako bych se probudila ze snu, otočila jsem se a odešla z mýtinky.
Vrátili jsme se s dědečkem k autu a jeli domů. Sotva jsem přijeli na dvůr, tak jsme uviděli, že tu někdo byl. „Zloději!“ napadlo nás, rychle jsme vyběhli z auta a utíkali a zahradu. A stál tu on. Vítr si pohrával s jeho hřívou, roh se blyštil jak na něj dopadaly poslední paprsky dohasínajícího slunce a jeho modré oči na mě hleděly. Už jsem nemohla déle odolat, přišla jsem k němu a položila mu ruku na jeho dlouhou šíji. Zlehka zafrkal, ale hned se uklidnil a nechal se hladit. Nevím, jak dlouho jsem ho takhle hladila, ale připadalo mi to jako chvilka. Mezitím se ale slunce dokutálelo za pahorek a nastala noc. V tom jednorožec zmizel. Zůstala jsem stát sama pod rozkvetlým stromem a čekala, jestli se nevrátí. Ale on se nevrátil, stejně jako se už nikdy nevrátil čas, který už uplynul.
Možná se teď někde prohání po květy zasypaných svazích luk nebo jen tak leží na mechu a odpočívá, ale to nikdo neví a nikdy nezjistí. Mě už nezbývá nic jiného než doufat, že se sem někdy vrátí a já ucítím v ruce jeho hebkou kůži, sametově jemnou hřívu a uvidím blankytně modrý pohled jeho moudrých očí.
„Tak to je konec, už je pozdě a ty musíš jít spát, abys zítra nezaspal školu!“ dopovídala jsem příběh a poslala ho spát. Sama jsem odešla do ložnice a z jedné staré knížky jsme vyndala stříbrnou žíni. Po chvíli vzpomínání jsem ji zpět uložila do knihy. Nakoukla jsem do vnoučkova pokoje, spal jako když do vody hodí. Zhasla jsem svíčku a šla spát, abych se ponořila do světa jednorožců, draků a rusalek s ním.


Jak správně nasedlat koně

 Sedlání koně je fyzicky poměrně náročná činnost, dodržujeme-li však osvědčený postup, vyhneme se možným komplikacím.
 Než začneme se samotným sedláním, je nezbytné zkontrolovat stav sedla a posledové deky. Pokud je vše v pořádku, přistoupíme ke koni a to z levé strany (stejně jako při všech dalších činnostech). Levou rukou uchopíme přední část sedla, pravou zadní část; řemen, díky kterému sedlo pevně drží na hřbetu koně, tzv. podbřišní řemen (na jedné straně sedla odepnutý) máme položený na středu sedla. Máme-li jistotu, že kůň ví o naší přítomnosti a nehrozí, že by se mohl polekat, sedlo zvedneme a opatrně ho koni položíme na záda. Je důležité, aby bylo umístěno správně, přední hrana by měla být na místě, kde krk přechází v záda. Špatná poloha sedla by mohla koni způsobit otlaky nebo odřeniny. Je-li vše v pořádku, obejdeme koně (vždy kolem hlavy) na pravou stanu a opatrně spustíme podbřišní řemen tak, aby kovové přezky na konci řemenu neuhodili koně do nohy. Vrátíme se zpět na levou stranu, ohneme se a volný konec řemenu, visící podél pravého boku koně, uchopíme do levé ruky. Pravou nadzdvihneme bočnici, koženou chlopeň na levé straně sedla, čímž odkryjeme řemínky (většinou 2 až 3), do kterých připneme přezky podbřišního řemenu. Nejprve zapneme levý řemínek, abychom zamezili nechtěnému posunutí sedla, a potom ty zbylé. Podbřišní řemen utáhneme tak, aby se mezi něj a tělo koně vešly tři prsty. Nakonec zkontrolujeme, jestli kůň nemá někde přiskřípnutou kůži.


Písmo a pravopis

Osnova:

1) písmo

2) pravopis

3) rozlišení slov v pravopise

4) ovládání pravopisu

Aby se lidé mohli vzájemně dorozumívat i na dálku vytvořili si soubory grafických znaků, kterým říkáme písmo. Naše písmo je hláskové, hlásky zaznamenáváme písmeny. V češtině se píše tzv. latinkou.

Postupně se ustálily zásady, jak se mají mluvené projevy písmem zaznamenávat, a soubor těchto zásad a pravidel označujeme názvem pravopis.

Pravopis umožňuje rozlišit slova a slovní tvary, které v mluvených projevech znějí stejně.

Bezpečné ovládání pravopisných pravidel patří k nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


One shot, one kill

Třetí hodinu ležel téměř bez pohnutí. Osm hodin po výsadku na nepřátelském území. Už asi po dvousté za poslední hodinu zamrkal, zkusil víčky setřít pot stékající do očí. Znovu přitiskl obličej k očnici optiky a prohlédl terén v zorném poli dalekohledu. Nic. Začínal pochybovat o kvalitě zpravodajských informací, jimiž byl vybaven. Byl sám. Tedy ne tak úplně. Jeho kolega ležel asi 70 metrů vpravo. Věděl kde je, v noci mu pomáhal vybudovat jeho postavení. Pokud by mohl změnit polohu, přes optiku by ho nejspíš nalezl. Ale dalo by to práci. Jediná komunikace mezi nimi proběhla před několika hodinami. Krátká, velmi krátká kontrola spojení. I ta byla riskantní. S pousmáním si vzpomněl na všudypřítomné nápisy "Pozor, nepřítel naslouchá“ v radistickém kurzu. Teď to byla realita. Od té doby byli oba pouze na příjmu. Náhlavní sada, umístěná na pravém uchu už také tlačila. Bylo by příjemné ji o několik milimetrů posunout. Nešlo to, pohyb by ho mohl prozradit. Byl příliš blízko nepřátelského postavení. A protivníci byli dobří, opravdu dobří.

Na chvíli zavřel oči a vzpomínky se rozeběhly zpět. Dlouhé čekání, příprava stanovišť, zaminování přístupových cest. Opatrná, pomalá a nebezpečná cesta k nepříteli. Poslední jídlo v noci. Studené jídlo samozřejmě. Infrahledy se u nepřítele nedaly vyloučit a i malý vařič by mohl přivolat velké problémy. Probrání plánu mise s velícím důstojníkem. Domluva časů a styčných bodů. Příprava akce. Poslední milování s ženou. Předtím ji naštval, odmítl dobré jídlo, které měl jindy velmi rád. Jen proto, že bylo kořeněné. Koření je cítit v potu, mohlo by ho prozradit. Otevřel oči. Pot už ho opravdu zaléval. Maskovací oblek, který ho v noci tak příjemně chránil před chladem, se změnil v mučící nástroj. Mohl si vybrat místo ve stínu. Na chvíli toho zalitoval. Ale ne, ta hustá skupinka stromů, kde mohl být chráněn před sluncem, byla příliš nápadná. I toho nejhloupějšího seržanta by napadlo, že se v ní může skrývat sniper. Předpověď počasí se také moc nepovedla. Takhle horko opravdu být nemělo. A měl foukat vítr. Snad si ti naproti nevšimnou množství komárů, které se nad ním vznášelo. Repelent moc nepomáhal. Měl žízeň. Dvě polní láhve byly připnuty k opasku. Nedostupné. Napije se až po splnění úkolu.

Náhle něco zaslechl. Něco, co nepatřilo do souhrnu přírodních zvuků, který vlastně ani nevnímal. Ale každé vybočení z normálu si uvědomil. Už věděl, co zaslechl – přestali se ozývat ptáci, příroda částečně ztichla. Tělo se naplnilo adrenalinem, napnulo a připravilo k akci. Celou plochou se přitiskl k zemi. Pravou rukou opatrně překryl nezamaskovanou pažbu své odstřelovačky. Teprve za chvíli uslyšel tiché kroky. Patrola. Věděl, že jsou dobří, ale tohle nečekal – nedělali téměř žádný hluk. Byli tři. Koutkem oka je zahlédl. Teď si blahopřál, že nebyl pohodlný. Ti tři pozorně a beze slova prozkoumali skupinku stromů, o které v noci uvažoval jako o stanovišti. Lesní louku, v jejímž středu ležel, jen přejeli pohledy. Důkladnými, ale na to, aby ho objevili, to nestačilo. Věděl a hlavně věřil, že je neviditelný. Prozradit ho mohl jen pohyb. A pak zmizeli za terénní vlnou. Oddechl si, zamrkal a opět opatrně přitiskl obličej k okuláru. A teď ho zahlédl. Cíl. Svůj Cíl. A také kolegův Cíl. Čekání bylo u konce.

Nepatrný, velmi pomalý pohyb ruky a nitkový kříž dalekohledu se zastavil ve středu prsou Cíle. Tep se zrychlil, potil se ještě víc. Ukazováček se sám jemně přitiskl ke spoušti. Právě, když chtěl zašeptat do mikrofonu radiostanice, se mu v pravém uchu ozvalo "Odpočet". "Potvrzuji" odpověděl, "tři, dva, jedna, PAL". Vystřelili v rozmezí desetiny vteřiny. Dva nepřátelští důstojníci byli vyřazeni. Úkol byl splněn.

Teď se ještě ve zdraví dostat ke svým. Musel zatím zůstat ležet. V otevřeném prostoru by si ho hned všimli. Spoléhal na kolegu. Věděl, že odvede pozornost. Měl k tomu lepší terénní možnosti. Netušil, jak dobře jsou protivníci vybaveni. Rozhodně nevěděl o minometu, výbuchy už byly blízké a opravdu nepříjemné. Jen silou vůle se donutil ke klidu. Tělo chtělo pryč. Kamkoliv, jen nezůstávat na místě. Znal to a věděl, že právě tohle zabíjí. Nepřátelský kulomet prosíval terén dlouhými dávkami. Několik jich přelétlo nad ním. Náhle se veškerá palba přenesla stranou. Kolega. Už ho uviděli. Pomalu se začal stahovat. Nebyli tak dobří, jak si myslel. Museli vědět, že před sebou mají minimálně dva snipery. Všichni ale sledovali jen toho, kterého letmo zahlédli. Opatrně se dostal až k lesu a oddychl si. Záložní H&K PDW ho příjemně chladil v pouzdře na kříži. Přehodil si pušku přes rameno a vytáhl PDW. Náhle zaslechl výbuchy a usmál se. Nášlapné miny, které v noci s kolegou pečlivě rozmístili, udělaly svou práci. Další chyba nepřátel. Není nad to si pojistit ústupovou cestu. Věděl, že teď už obavy mít nemusí, tohle překvapení protivníky dostatečně zpomalilo. Vydal se přímo na domluvené místo setkání. Dával pozor jen na patroly. Konečně se napil a setřel pot z čela.

Zašustilo listí, ztuhl, ale zase se uvolnil, když zaslechl odpověď na domluvený signál. Kolega. Vypadal unaveně. "Chceš pauzu?". "Ne, to je dobrý, jdeme dál." Šli tak, jak byli zvyklí. Beze slova, ne příliš rychle, s úspornými pohyby, 5 metrů od sebe. Každou chvíli zastavit a naslouchat. Oči neustále monitorovaly okolní terén. Periferní vidění bylo připraveno a trénováno zaznamenat každou odchylku v rytmu kolegy, zachytit případný signál. Náhle zaslechl kroky. Slabě, ale přesto mohl určit směr. Signál nebezpečí zaregistroval kolega okamžitě. Během okamžiku zmizeli z dohledu. Po cestě šla hlídka. Vždycky chodí po cestě, usmál se v duchu. Mrkl na kolegu, který nepatrně přikývl. Dvě kratičké dávky z PDW poslaly hlídku do zapomnění. Byli na zpáteční cestě, mohli si to dovolit. Navíc už to bylo blízko místa setkání s vlastní skupinou. Je možné, že o ní nepřátelská hlídka zjistila podrobnosti, které mohly být nepříjemné.

Zanedlouho prošli vlastními hlídkami. Zasalutovali veliteli a každý krátce popsal průběh mise. Svou práci splnili, teď už to bylo na ostatních. Unaveně si sedl, zajistil zbraň a vysunul zásobník. Maskování hlavy přehodil přes rameno, zasunul PDW do pouzdra a šel na shromaždiště promluvit si s mrtvými důstojníky protivníka a hlavně se svým Cílem, který byl ještě značně naštvaný a sliboval odplatu. Každopádně to byla pěkná tečka za podzimním výcvikovým táborem.


Osnova:

1. Tvůj dopis

2. Ve {obec}<priv>

3. Vybavení nového bytu

4. Škola

5. Potůček

6. Měj se dobře

7. Pozdrav

Ve {obec}<priv> 13.11. 2009

Milá Evo,

Ttůj dopis, cos si<in> mi dala na konci školního roku, mně velmi potěšil. Doufám, že se ti ve škole daří, a máš samé jedničky.

Musím ti teď napsat, jaké je to v novém bytě. Už máme vše hotové, kromě kuchyně, ale také ještě něco do ostatních pokojů přidáváme, a zlepšujeme. Eva už chodí do školky, a pěkně kreslí. Ve školce je hodná, ale doma si to vybere a zlobí.

A dále bych ti chtěla říci, že v nové škole mám dost kamarádů a kamarádek, známky také újdou, ale za to anglický jazyk mi vůbec néjde. Ale hlavně jsem ti chtěla říct, že ve {obec}<priv> je to velmi pěkně. mMy bydlíme blízsko {blízsko}<in> potůčka, kke si vždy vyhrajeme, a užijeme si spoustu dobrodružství. Na konec bych ti chtěla říci, aby si se měla dobře, a šťasně.

Ahoj, Eva

PS: Pozdravuj všechny z naší třídy.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Jelen Petr, 2. B
Téma: Jak vidím sám sebe
(Charakteristika)
Osnova: 1) Úvod: Zamyšlení nad prací
2) Stať: a) Vnější charakteristika
b) Povaha
c) Koníčky
d) Firma
3) Závěr: Jak to vidím do budoucna

Popsat sám sebe je velice těžký úkol, protože není snadné se na sebe objektivně podívat. Člověk totiž rád své dobré vlastnosti zveličuje, zatímco o těch špatných nerad mluví, někteří si je dokonce ani neuvědomují.
Je mi třináct let. Jsem vyšší štíhlejší postavy. Vážím asi 58kg a vysoký jsem 170cm. Mám kaštanově hnědé vlasy. Oči mají stejnou barvu. Výrazným znakem, podle kterého byste mě poznali, jsou moje odstálé uši. Dříve jsem je neměl rád, ale dnes se bez nich neumím představit. Nejradši chodím oblékán v tričkách od Dominátora v kombinaci s manžestrovými kalhoty.
Lidé o mě říkají, že jsem hodný, milý a spravedlivý. Dokáži dodržet slovo a nejsem líný a zlý. Nesnáším, když silnější ubližuje slabšímu. Pro kamarády se dokáži obětovat a pomoci jim. Snažím se být gentleman a dámám otevírat dveře a pouštět je sednout. Ve třídě nepatřím mezi neslabší žáky, a tak by se snad dalo říct, že jsem chytrý. Z předmětů mě nejvíce baví matematika, výtvarná výchova a tělocvik. Mojí špatnou vlastností je zbrklost.
Mezi mé letité zájmy patří kreslení. Od mala mě bavilo dělat si skicy domů a aut. Abych se v malování zdokonalil, chodím každé úterý na výtvarný kroužek do umělecké školy v Kobylisích. Mým dalším koníčkem, který však tak vážne neprovozuji, je herectví a filmování. Doma v šuplíku mám spoustu scénářů ke hrám, které se měly hrát u nás na chalupě. Tam jsem si založil divadlo a s kamarády zde večer bavíme své známé a příbuzné.
Aby se všechny tyto moje zájmy sloučily v jeden, založil jsem v listopadu minulého roku „firmu“ Peter Designer Studios. Má konkurovat firmám A. R. T., Yellow Fang a Explosion Studios, které mají kluci ze třídy a v nichž se zabývají převážně počítačovou problematikou.
Až vyrostu, chtěl bych být architekt, designer, nebo v těchto oblastech podnikat. Protože mě láká dobrodružství, chtěl bych v budoucnu žít v cizině. Nejradši jako můj děda v Etiopii.


K čemu myi ta škola vlastně je?

Do školy chodíme každý, ale k čemu nám vlastně jsou ty dlouhé hodiny strávené ve škole? Myslím, že štve škole se toho naučíme opravdu hodně, ale budeme si to potom po zbytek svého života všechno pamatovat? Myslím že na tuhle otázku je jednoznačná odpověď: Nebudeme! Je jasné že ty základní věci jako počítání, zeměpis, češtinu atd. pravopis a mnoho dalších, věcí by jsme měli každý alespoň trochu ovládat, ale co to ostatní, co se učíme třeba na středních školách? Bude nám to k něčemu v reálném životě? Většina starších lidí co už ktěeří už dávno ze školy vyšli, si ze školy pamatyují nanejvýš třetinu toho, co se ve škole naučily.

Na druhou stranu, ve škole se neučíme j pouze jenom hromadu pojmů, ale učíme se řešit problémy a také se učit. Znám plno lidí kteří se učit neumí a ve škole na tom nejsou zrovna nejlíp. Kdybych to tedy měl všechno shrnout, řekl bych, že škola se náms určitě určitě připraví na život, ale na příklad když nechci být nějakým biologem, na co mi bude informace, že se pletiva rostlin dělí podle tvaru a tloušťky buněčné stěny na parenchym, prosenchym, sklerenchym, a kolenchym? Podle mě {také}<in> záleží hrozně na tom, čím chce člověk v budoucnu být.


Daniela Hrabalová 1. C
22. 2. 2004

2. Slohová práce
Můj přítel
(charakteristika)

Osnova: - úvod (nadnesený)
- popis – pohled
- popis – úsměv
- vlastnost...
- závěr

Snad jsem se konečně probudila a otevřela oči, když on vstoupil do mého života.
„Jak krásné a tajemné je to, co se v něm skrývá. Každý jeho pohyb rozechvívá vzduch, jenž dál se vlnkami rozplývá. Jak měsíční kotouč září stříbrným světlem. Svým plamenným mečem rozetíná temnotu a je z ní zrozen ač nepoznamenán. Snad archanděl? V čele svých nebeských armád svým zvučným a jasným hlasem velí do bitvy. Jen mávnutí křídel.“
Záblesk oka projde mým srdcem. Jeho pohled – tak nevinný a obsahuje celý svět. Nejvzdálenější vesmír není dost vzdálený, nejhlubší oceán není dost hluboký, lesy nejsou dost zelené a nebo dost modré.
A ten úsměv. – Kam zmizel strach. Kde jsou ty vlezlé deprese a všudypřítomný zmatek? I černobílý film zapomněl, že není barevný a do šedých tváří se konečně opřelo zlaté slunce. Knihy tragédií se zastyděly a zalezly do nejskrytějších koutů knihoven.
Jako by ovládal živly jen mávnutím ruky. I lvi a tygři před ním stojí v pozoru jak poslušní beránci. A on? Jen kývne hlavou a usměje se. Je snad opilý večerním vzduchem, tak neví, co říct. A proto se obrací na mě a bláhově mi důvěřuje.
Zvuk elektrické kytary, již drží v ruce se zařízne do ticha. Pomalá a smutná balada Fade to black se vpíjí do stěn. Nedopitá sklenka červeného vína stojí na stole. Obraz zapadajícího slunce, visící na zdi jeho pokoje, se doplňuje s paprsky měsíce marně se snažícími proniknout těžkou záclonou na okně. Jen světlo svíčky ozařuje místnost. A světélka tančí po ostří keltské sekery, která leží klidně na skříni a těší se až v ruce svého pána opět nastoupí do nelítostného boje "na život a na smrt.“ Ač v bitvách při něm štěstí někdy nestojí, v mých očích je vždy vítězem.


Pohlaví je mužské.

Postava není moc svalnatá a jeho celkový vzhled působí jako postoj tyranosaura rexe bez ocasu a také je mírně zhrbatělá.
Hlavu má do tvaru obráceného vajíčka s vlasy dlouhými až po ramena. Obočí má vysoko nad očima. Usmívá se do tvaru banánu.
Má tmavý oblek se světlou ozdobou na pravé půlce obleku. Má levou ruku na púl zvednutou s ukazováčkem nahoru. Druhá ruka podél těla.
Pozadí je vystouplé. Nohy ve vzpřímené


Moliére: Lakomec

Tato divadelní hra od francouzského spisovatele popisuje jak z názvu napovídá, chamtivost, hrabivost a sobectví. Avšak čtenář se nesmí nechat zmýlit názvem a celkovou ideou, protože v textu je spousta lásky, romantiky a pravého přátelství.
Kompozice je chronologická, i když v textu se místy vyskytují i prvky retrospektivy. V závěru díla se hlavní hrdina „polepší“ a celá kniha je tedy uzavřena šťastným koncem. Jazyk je spisovný, ale v některých replikách postav je slangový nebo hovorový. Autor se v textu vyskytuje jako vypravěč, a proto jeho postoj není jednoznačný, ale i přesto lze vyčíst z obsahu textu. Zdánlivě se chová odtažitě, ale tím jasně ukazuje to, jak se vysmívá lidem, majícím podobný problém jako jeho hlavní hrdina.
Kniha se mi líbila z mnoha důvodů: Je napsána velmi dobře, řeší problém, který je i v dnešní době velice aktuální a celá kniha je podána humornou formou a čte se dobře a celkem lehce.


RECENZE – Khaled Hoasseini: Lovec Draků

Před nedávnem se mi do ruky dostala kniha „Lovec Draků“. Z ne příliš rozpoznatelného obalu a několika výňatků z hodnocení prestižních novin, jsem poznal, že se nejedná o žádné fantasy, ale drama z Blízkého východu z období posledních třiceti let.

Autor sám (K.Hesseini) vyrůstal v Afghánistánu a roce 1980, když mu bylo patnáct let, emigroval s rodiči do USA.

V knize samotné hlavní postava Amír popisuje svůj životní příběh a své příhody. Vypráví o svém dětství v Kábulu, následním útěku do USA, o své svatbě a pak svůj o svém krátkýém návratu do rodné země, aby (zjednodušeně řečeno) napravil, co v mládí pokazil.

Hosseini často čerpá ze svých vlastních zkušeností a zážitků, nicméně hned na první stránce knihy je odstavec, který čtenáře upozorní, že celý příběh je vymyšlený. Přesto zde nacházíme podobné události jako v autorově životě. Např. už jen to, že autor i hlavní postava vyrůstali v poměrném blahobytu a během sovětské okupace byli nuceni toto všechno opustit a uprchnout do Ameriky. Z knihy se také dovídáme mnohé o afghánské kultuře, o zvycích zdejších lidí a autor se nám, do jisté míry, snaží přiblížit jejich mentalitu.

Celá kniha je také psána v poměrně depresivním duchu, což čtenáře nutí číst pořád dál a dál. aby už došel k místu kdy se konečně stane něco pozitivního. I v okamžiku, kdy získáte dojem, že je vše v pořádku, se nakonec něco pokazí. Nicméně ne natolik, aby to čtenáře odradilo od dočtení knihy.

Závěrem mohu říci, že mne kniha, ač se jedná o drama, příjemně překvapila, a rozhodně ji doporučují přečíst. A abych povzbudil čtenáře, kteří po knize sáhli jen kvůli názvu, v příběhu se draci skutečně loví.


Epos o Gilgamešovi

Epos pojednává o uruckém králi Gilgamešovi. Vypráví jeho příběhy a dobrodružství. Gilgameš je napůl bůh a napůl člověk. Je nesmírně silný, bohužel také nemilosrdný. To se nakonec bohům znelíbí a pošlou na něj Enkima. Ti se však ale skamarádí...

Dílo bylo vytvořeno asi před 3 tisíci lety. Takže má nejen uměleckou hodnotu, ale i historickou. Děj se odehrává v kolébce lidstva – Mezopotámii.

Epos je psán archaickým jazykem takže dodává eposu na autentičnosti. Některé pasáže jsou trochu krkolomné, jelikož epos je dělen na 12 tabulek, ty ovšem nebyly napsány stejným autorem ani ve stejné době. Epos patří k základům naší literatury.


Moje školní taška
Každý den s sebou do školy beru mojí školní tašku, která je moc potřebná.
Můj batoh je značkový a ušit z bledě modré látky. Připomíná ranní nebe. Jeho tvar připomíná pytlík na bačkory jen o něco větší. Zkrášlují ji dvě kapsy černé zipy zakončenymi též černými jezci. Z přední části zvírazňuje bílí nápis „NIKE“. Na batůžku visí černé uši.
Jednotlivými zipáčky se dostaneme do dvou kapes. Zadní část obsahuje kapsu s notesy a malé desky s velkými. V přední kapse najdeme krabičku na svačinu s pitím.
Tašku užívám již pocelí školní rok vyhovuje mi jeho praktičtnost.


Jan Bezák
VIII. B
4. 11. 2009
1. SLOHOVÁ PRÁCE – CHARAKTERISTIKA LITERÁRNÍHO HRDINY
KEVIN McCALISTER

Kevin je devítiletý kluk, který žije ve velké rodině.
Bydlí s rodiči, a sourozenci v rodiném domě.
Kevin je menší postavý, je hubený. Má kratší, světle hnědé až blonďaté vlasy. Jeho oči jsou modrozelené. Má zářivý bílý úsměv.

Když se vyskytne nějaký problém, Kevin ho hned vyřeší.
Umí si se vším poradit. Někdy je neposlušný a dělá si co chce. A to trápí jeho rodiče, Je to v jádru hodný kluk, ale na venek působí jako rošťák.
Když něco špatného provede, snaží se to napravit. Z Kevina se stal nebojácný, soběstačný kluk. Rád zažívá velké dobrodružství.

- Je kladná postava, ale i když něco provede, snaží se to napravit, je to hodný kluk…


Marek Rada
VIII. A
4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

„Detektiv Bondybej“

Detektiv Bondybej je hlavní postavou knížky Vojtěcha Steklače Detektiv Bondybej 001 a spol.
O soukromém životě se kniha nezmiňuje. Hrdina vstupuje do děje hned po zničení sídliště kamenožroutem panelovým. Z příběhu je vidět že se dokáže přestrojit za kohokoliv. Dokázal proniknout do vily zlotřilého Belforda, a tak ho oklamat že si myslel že mluví se ženou. Také se dostal do tajemného podzemí, kde našel uneseného vynálezce Šáropatku.
Od začátku si kladl za cíl, být mezi nejlepšími. Díky tomu že si dokázal vždy poradit ničeho se nebál dokázal zachránit celý svět.


Korvas, kvinta, Gymnázium J. Seiferta

Čína

Mnoho významných literárních památek prochází právě z této starověké velmoci. Čína nám zanechala vedle Mezopotámie, Egypta, Indie a Řecka velice krásná a zajímavá díla.
Čínská tvorba dosáhla téměř dokonalosti, co se týče básnictví. Jejich poezie jim byla všední. Snad na každém tržišti, na každém veřejném prostranství se shromažďovali obyčejní lidé okolo místních vypravěčů. Tito si navzájem konkurovali, a tak se čínské slovesnictví dostávalo na vyšší a vyšší úroveň. Pouliční umělci dokázali mistrně upoutat pozornost kolemjdoucích napínavými příběhy prokládanými poezií. Vznikl tak velice svérázný útvar, typický právě pro starou Čínu.
Ale oraťme se k jejich básnické tvorbě. Nejznámější čínští básníci byli Li Po a . Jejich literatura je nejtypičtější pro Čínu.


K čemu mi ta škola vlastně je

Když mi řekli, že půjdu do školy tak jsem se těšila. Nevěděla jsem co od toho mám čekat. Ráda poznávám nové lidi a tohle byla moje další příležitost. Naučili mě číst a počítat., Správně vyslovovat a chovat se slušně. Nikdy mě nenapadlo říct že to nikdy potřebovat nebudu. Byly to základy bez kterých bych se neobešla. Ale dnes, když sedím v téhle žluté budově, která má až moc schodů, a snažím se před hodinou do sebe nasoukat vzorečky a značky prvků, říkám si: k čemu mi to proboha bude. Jediný co mě napadá je, že až budu stará a budu sedět na židli a luštit křížovky, tak se mi sem tam nějaká ta značka prvku hodit {zřejmě}<in> bude. Ale jinak je to stejně k ničemu. Až dodělám školu chci jít na architektura a desing a k čemu mi tam bude jak se spočítá molární hmotnost vody. K ničemu! Takže chemii moc vážně neberu. Při hodinách paní profesorky Evy si s moum nejlepší kamarádkou Evou praktickýy děláme co chceme. Ale stejně nejvíc nás baví bzučet a honit imaginární mouchu a hladit nevidětelnou kočku. Potom si taky stavíme obrázky z lentilek a nebo jak říká paní profesorka Eva tak “„záplatujeme“. Takže o chemii se učíme češtinu (což jsem chtěla i dnes, ale místo toho tu píši sloh), nebo jiné předměty. Z toho jsem tedy usoudila, že chemii rozhodně k ničemu potřebovat nebudu.

Čtyřleté a osmileté gymnázium

V páté třídě mi máma s babičkou řekli, že chtějí abych šla na gymnázium. Tak jsem se začala učit na zkoušky. Na gympl jsem v té době nechtěla, ale poté co jsem se chtěla pohádala se svou kamarádkou, tak jsem se rozhodla, že chci ze „základky“ pryč. Na jednu stranu jsem ráda, že jsem se sem dostala, ale zase jsem o hodně přišla. Neměla jsem vyřazení deváťáků. Do mé {bývalé}<in> třídy přišlo hodně nových lidí, takže už jsem se s nimi nemohla bavit jako s kolektivem. Prostě už jsem mezi ně nepatřila. Nic jsem o nich nevěděla a nic jsem s nimi nezažila. Když jsem je slyšela jak mi vyprávějí věci, které já jsem s nimi prožít nemohla, tak mě to moc mrzelo, ale na druhou stranu jsem našla nové přátelée. Mám úžasnou nejlepší kamarádku. A na střední školu jsem byla mnohem lépe připravená než, kdybych přišla až po deváté třídě ze základní školy.


Téma: Cestování

Název: Městská hromadná doprava

Osnova:

1) běžné situace v MHD

2) revizoři a jízdenky

3) každodenní nedostatky cestování v MHD

4) jak se chovat

MHD

Městská hromadná doprava bývá leckdy věru že hromadná. Kromě dopravního prostředku k rozvozu prostých lidí je to také dobré místo k seznámení či vhodná možnost k vybití agrese. Však právě v ní dnes a denně vznikají války mezi teenagery a důchodci či revizory a černými pasažéry. Jiš mnohokrát se mi stalo, že poté co jsem rozespalá pohodlně usedla na sedačku a uzavřela víčka, náhle mě probudila rána holí. Běsnící důchodce se nekompromisně dožadoval svého místa v domnění, že vzhledem k mému nízkému věku se mě netýká pozice sedmo.

Můžete se však spolehnout, že vždy může být hůř. I když jste šťastným majitelem MHD kupónu, revizora potkáte jedině, když vaše peněženka s kupónem spokojeně podřimuje doma na stole.

Prekérní situace nastává, když spěcháte. Po doběhnutí vám dopravní prostředek vesele zavře před nosem. Po vyčkání několika nekonečných minut intervalu, nastoupíte do soupravy naprosto přelidněné nevrlými lidmi a hned na další stanici chce ten nejsasšího konce vystoupit. Není cesty spět na své místo. Vystoupíte s dobrým úmyslem vystoupit a pustit onu osobu z druhé části vozu a v tom místo obsadí spousta jiných dychtivých pasažérů. A znova čekáte na novou soupravu. I když jste tentokrát opatrnější a zpravidla nepouštíte vámi obsazených několik centimetrů čtverečních podlahy, může vzniknout řada dalších komplikací. Metro stojí v tunelu, jede jen do půlky vaší cesty, tramvaj čeká na červenou či jste v autobuse a před vámi je dopravní zácpa.

Po hrůzostrašné cestě, díky bohu zdrávy, se dostanete na vámi zvolenou sitanci stanici. Pokud se proderete přes haldu cizinců stojících ve dveřích, zcela jistě přestane fungovat eskalátor, minimálně před vámi bude neprostupný dav zabržděný na nohu napadajícím dědečkem. Takových případů by se dalo jmenovat tisíce. V MHD je nutno se chovat jako zvěř, ctít zákony džungle, ano, silnější vyhrává. Protože kdo se necpe s námi, cpe se proti nám...


Téma: Tolerance – východisko z labyrintů násilí, nelidskosti a disharmonie ke svobodě člověka

Osnova: 1) Tolerance nutná, ale vždy...?

2) Násilí během 2.sv. války

3) Svoboda za toleranci

4) Nelidskost nejen v minulosti

Tolerance. Nelidskost. Jdou Vám tyto dvě slova dohromady? Jistě, v dnešním světě je tolerance nepostradatelná, nikdo není dokonalý a chyby jsou součástí každodenního života. Zamysleme se ale nad tím, kdy je tolerance na místě. Vy tvrdíte vždycky, já tvrdím často ne.

Mám-li mluvit o toleranci jako o východisku z labyrintů násilí, nelidskosti a disharmonie, nebudu s tím ani trochu souhlasit. Jak dlouho jsme tolerovali násilí, které bylo na naší zemi v době druhé světové války napácháno, jak dlouho byla tolerována nelidskost spočívající ve vyhlazení židovského obyvatelstva a jak dlouho bylo lidstvo schopné vést válku za následkem disharmonie států (příkladem je okupace českých zemí Německem) a tolika napáchaných škod?

Možná jsme uvažovali tak, že tolerancí získáme určitou svobodu. Že když se nebudeme proti Německu bouřit, vyhneme se dalšímu násilí. V tomto případě je pro mě přijatelná myšlenka o toleranci jako o východisku ze všeho násilí a nelidskosti. Ale ve skutečnosti to tak není – my v to jen doufáme.

Bohužel je smutné, že se to netýká jen minulosti. I dnes se setkáváme s neuvěřitelně nelidským chováním a rozum zůstává stát nad tím, jak často to je tohle chování tolerováno. Nebo lépe řečeno - nepotrestáno. Všímejme si víc toho, co se děje kolem a nás neberme toleranci jako alibismus. Čeho tím dosáhneme? Akorát nespravedlnosti. Nemusíme ze sebe přece dělat slepce, když okolnosti na nás přímo křičí: „Žádnou toleranci!“


2. kontrolní stylistická kompozice
(charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Jitka Tomanová, 2. B
Téma: Jak vidím sama sebe
(Charakteristika)

Osnova: Úvod: Jednoho jarního dne
Stať: a) Je mi 12 let
b) Můj kulatý obličej
c) Ráda sportuji
d) Jsem ochotna každému pomoci
e) Mám ráda malé děti
f) Já a škola
g) Volejbal
h) Mé zájmy
Závěr: Mám rodinu, která mě pochopí

Duben, měsíc legrácek a srandiček. Je ráno a z oken porodnice se ozývá křik, právě narozené holčičky. Byla jsem to já. Narodila jsem se do dne, který byl prosluněný aprílovým sluníčkem.
Teď je mi 12 let a měřím 166 cm a vážím 46 kg, takže jsem od té doby trochu povyrostla a přibrala.
Mám krátké zrzavé vlasy. Barva mých vlasů je velkou záhadou. Nikdo totiž – kromě mě a bratra – nemá zrzavé vlasy. Všichni z rodiny mají tmavé.
Na kulatém obličeji mám čokoládové oči, pod nimy malý nos a pak růžová ústa s plnými rty.
Mám vysokou postavu, a proto hraji volejbal a basketbal. Nejlépe se cítím ve sportovním oblečení, ale ani sukním a šatům nedávám košem.
Ke každému se snažím chovat hezky, mile, přátelsky a chci každému pomoci. Jsem společenská, pořád dobře naladěná a nic mě nemůže a nesmí rozhodit. Máma říká, že je se mnou legrace a teta, že jsem sluníčko.
Mám ráda malé děti, a proto bych se chtěla stát učitelkou nebo pořádat letní tábory. Ze všech malých dětí na světě zbožňuji svého šestiletého bratrance. Ráda bych chtěla mít i vlastní rodinu.
Pokud si chci vybrat dobré povolání, musím se pořádně učit. Škola mě baví a nejraději mám biologii, zeměpis, dějepis a tělesnou výchovu. Zato v lásce nemám fyziku, angličtinu, matematiku.
Závodně hraji volejbal a holky mě přemluvily, abych ho každý čtvrtek chodila hrát i do školy. Tento sport mě velmi baví.
Mimo jiné chodím každý den běhat a hrát s mými kamarádkami basketbal. Ráda poslouchám rockovou hudbu a mojí oblíbenou skupinou jsou The Rasmus. Nejradši na světě mám svoji rodinu, se kterou je spousta legrace.
Jsem ráda, že svou rodinu mám, která mě vždy podrží, pochopí mě a bere mě takovou jaká jsem.


12. ledna 2006
Michal Pípal 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Pokoj, kde se cítím dobře
OSNOVA
ÚVOD
a) seznámení s pokojem
b) poloha pokoje
STAŤ
a) stěna proti dveřím
b) stěna u dveří
c) levá a pravá stěna
d) strop a podlaha
e) psací stůl
ZÁVĚR
a) dojem z pokoje
b) co v pokoji dělám
MŮJ POKOJ
Chtěl bych, vás seznámit s mím pokojem, ve kterém trávím nejvíce svého času.
Můj pokoj se nachází ve třetím patře panelového domu, kde bydlíme. Pokoj je v místnosti naproti vchodovým dveřím, vchod je sem z chodby.
Nyní něco k popisu. Na zdi proti dveří je namontováno velké dvojdílné okno a pod ním bílý radiátor. Těsně pod oknem stojí dva psací stoly se dvěmi modrými židlemi. Můj stůl je rohový a je na něm umístěn počítač, na kterém hrajeme hry. Druhý stůl je mojí mladší sestry.
Na stěně u dveří je umístěna šatní skříň. U levé stěny jsou postaveny dvě skříně a část mého stolu. U pravé stěny je dřevěná, dvoupatrová postel, zeleno-žlutá válenda a skříň.
Na stropě je zavěšen bílý tříramenný lusr. Podlahu pokrývá šedý koberec. Celá místnost je bíle vymalovaná. Na psacím stole je na každém bílá lampička, psací potřeby a na mém barevná tiskárna.
Mně se můj pokoj moc líbí, líbí se mi i rozestavění nábytku a jsem se svým pokojem spokojený. V pokoji si hrajeme, učíme se a píšeme si úkoly.


29. března 2007
Kamila Korimová, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě
(Umělecký popis)

Tak jsme vzlétli. Sluncem ozářená Praha se nám začínala vzdalovat. Tváře spolucestujících byly různé. Někteří se mračili jak tmavá obloha před bouří. Někteří se usmívali. Já jsem byla to, co se usmívá – letěla jsem poprvé. Letadlo se vznášelo jako skvostný bílý pták, který plachtí s načepýřenými křídly vzduchem. Má hlava byla plná myšlenek. Měnily se. Podobně jako se stékající kapky deště pozastaví na skle a pak stečou. Podobně kolovaly myšlenky v mé hlavě. Nemohla jsem přestat pomýšlet na to, co mě čeká.
Podívala jsem se pod nás. Pronikavě modrá skvrna se mi vpíjela do očí. Nikde nebyl vidět ani kousek jistoty dodávající pevniny. To moře snad nemělo konce a vyvolávalo ve mně tísnivé pocity.
Po malém občerstvení jsem se opět zasnila. Můj sen se týkal události, kvůli které teď sedím v letadle. „Zápas byl zrušen!“ – „Co?“ Zařvu. Pocity ve mně jsou jako před výbuchem sopky. Láva už skoro tryská ven, když do mě nechtěně kopne cestující vedle. Promnu si oči a zadívám se ven jako liška ze své nory – kontroluje prostor, jestli má vylézt.
Pevnina. Pobřeží se formuje jako v mapách Ameriky. Přilétáme blíže. Letuška už připravuje lidi na přistání. Pod jejími radami si připadám jako ptáček, který se učí poprvé létat.
Lidé v Miami se přeskupují jako přesýpající se písek. Zrnka se spojují a rozpojují. Některá zůstanou spojena nebo se zastaví. Na zemi jsme přistáli hladce. Cestující prchají různými směry jako pomatená zvěř.
Prošla jsem davy, když jsem to uviděla. Basketbalová hala mého nejoblíbenějšího basket-balového týmu. Miami Heat je družstvo plné basketbalových umělců a pohledných (převážně afroamerických) mužů v jedné podobě. Dnes hostí družstvo Denveru Nuggets, kde působí můj nejoblíbenější hráč.
Mým největším snem bylo právě tohle. Nejraději bych začala v zástupu lidí poskakovat jako žába, ale nevím, co by si o mně pomysleli ti lidé. Vstupuji do obřích dveří haly.
Jak se mi zápas líbil se neví, reportér mě po skončení zápasu nenašel.


17. prosince 2008
Veronika Homolová
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: 1. Úvod: - je realita nudná?
2. Stať: a) nový svět, nebo jen nové uspořádání?
b) v ukrutných chvílích nudy si přeji být ve svém vlastním světě
c) „můžete si vymyslet a já vám ho stvořím“
3. Závěr: a) je lepší nudu přetrpět
b) A nebo ne?

Úvodem bych se ráda zamyslela nad tím, jestli vůbec je realita nudná?
Některá ano, některá ne. Realita, která mě nebaví, přece může bavit jiného, a naopak. Ano, máte pravdu, realita je opravdu občas nudná.
Jaký by tedy měl být ten jiný svět?
A měl by to být úplně nový svět, nebo jen nové uspořádání starého světa?
Podívám-li se do minulosti, musím říct, že většinou, pokusil-li se někdo o nové uspořádání, to krachlo. Proto je tu demokracie, aby každý mohl spolurozhodnout o politickém uspořádání ve své zemi, a proto je tu také svoboda, aby každý mohl rozhodnout o uspořádání svého života.
I přes tato důležitá témata mi v některých chvílích připadá důležitější nuda, která pohlcuje mé smysly a myšlenky, drží je ve svých spárech a odmítá je pustit. V těchto ukrutných chvílích si přeji, abych mohla být někde jinde, nejlépe v úplně jiném světě.
Jak by to ale skončilo, kdyby přišel někdo shůry a řekl: „Můžete si vymyslet svět a já vám ho stvořím.“? Obávám se, že bychom každý seděli sami ve svém novém, zábavném světě a nudili se, protože náš svět by nikomu jinému nepřipadal tak skvělý jako jeho vlastní, který si může vymyslet. A kdybychom byli tak prozíraví, že bychom si do toho světa dovymysleli lidi? Kdo by nám zaručil, že by se v našem světě po nějakém čase nezačali nudit tak, jako já teď v tom našem?
A tak si myslím, že je lepší tu nudu v realitě občas přetrpět a pokusit se přetvořit si tento svět, nebo spíš svůj život tak, aby nás co nejvíc bavil. Ona ani ta nuda nakonec nebývá tak nudná.
A nebo ne?


17. prosince 2008
Anna Šabachová
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět!

Osnova: Úvod: a) Proč unikáme
Stať: b) Co je vlastně tak lákavého?
c) Fantazie na prodej.
d) Vyhnanci z reality.
e) Co člověk to kniha
Závěr: Stopa v nás

Každodenní život. Pro někoho plnný radosti, bolesti i drobných zajímavostí, pro jiného může znamenat jen nudnou až příliš ohranou písničku stereotypního bytí. Ovšem v životě každého je něco, před čím je příjemnější utéct, ať už je to nuda, nebo trápení.
Smyšlený svět je přece mnohem zábavnější. V něm nám nikdo nebude ubližovat, zažijeme vzrušení, které v realitě nenacházíme, ve smyšlence je všechno možné. Do fantaskních světů člověk tedy utíká před realitou.
V dnešní době je nabídka jiných realit obrovská, kdo si není schopen vymyslet vlastní pomůže mu trh. Vždyť celý náš svět je jen jakousi nadskupinou jiných podsvětů. Co jiného jsou filmy, knihy, počítačové hry? Znáte ten pocit, když čtete dobou knihu a nemůžete, vlastně ani nechcete se od ní odtrhnout, zůstat ještě chvíli zůstat v tom báječném prostoru nereálna. Na tom jistě není nic špatného. Do určité míry.
Příliš dlouhý pobyt mimo skutečnost se na člověku podepíše. Stačí zavítat na sraz ortodoxních fanoušků Star Treku a hned máme po ruce pár ukázkových případů nezdravé závislosti. Podivný zjev je jen slabší příznak. Tito lidé jsou duchem jinde, přijdou vám téměř jako vězni v tomto opravdovém světě. Teď je ovšem řeč o extrémních případech.
Je zajímavé pozorovat lidi v knihovně. U některých na první pohled poznáte jakou literaturu preferují. Jinak vypadá fanoušek science-fiction a jinak paní holdující Červené knihovně.
Do jaké míry nás tyto věci ovlivňují? Knihy, filmy a ostatní media. Ačkoliv si to neuvědomujeme, každý tento svět, se kterým příjdeme do styku, nás nějakým způsobem ovlivní. Jak tedy poznáme co je realita a co fikce?


Téma: Nevěř, že štěstí získáš neštěstím druhého.

Osnova: 1) Záběry z politické scény

2) Největší výkvět

3) Poplatky u lékaře

4) Státní zájem nade vše

4) Státní zájem

Osvětleme si naši politickou scénu. Po každé když se podíváme v televizi na záběry ze senátu, tak politici řeší své osobní rozepře, neměli by se<in> snad spíše snažit, něco udělat pro náš stát? Proč se musíme dívat, jak se námi zvolení státníci urážejí mezi sebou? Věří snad, že štěstí získají neštěstím druhého? Nejsou to snad jen „sprosťáci“ ve vysoké funkci?

Největší výkvět můžeme viděťt u dvou nejznámnějších stran ČSSD a ODS. Náš stát určitě nezajímá kdo dostal facku a kdo je jednička.

Nejvíc mě ale určitě poslední dobou uráží jak si ODS neuhájila poplatky u lékaře. Možná je to tím, že lidem nevysvětlila jakou výhodu to pro ně že lidem nevysvětlili, co to pro ně znamená. Za tyto peníze samozdřejmně dostanou lepší péči. Bohužel to došlo, tak daleko, že ČSSD vyhrála krajské volby a to Chápu pro dokonce i ve šstředočeském kraji kde se usadil pan doktor Rath. A přitom jejich jediným volebním tahákem bylo zrušení právě poplatků. Neměli bychom snad za péči platit?

Nech Možná to vše ztroskotalo právě na tom, že se pan Topolánek a Paroubek radši hádají. Nebylo by snad jednodušší, aby se tyto dvě znepřátelené strany spojili a spolu řešili státní zájmy? Myslím, že na státních zájmech to vše stojí. Doufám, že se to zase stane jejich hlavním zájmem.


Můj pokoj

Rozhodl jsem se popisovat můj pokoj, protože si myslím, že větší nepořádek nikdo jiný nemá.

Když vejdete do dveří uvidíte roztlemenou skřín s nápisem NITROX-national tek divers. Z vaší levé strany vykukuje postel (z černě lakovaného dřeva) a vedle ní je skříňka s radiem a CD, lampou a časopisy. Kdybyste si lehli a koukli vpravo, uvidíte “culící se“ Anette Olzon (zpěvačka), spořič mého monitoru. Nad monitorem je skříňka s kazetami a knihami. Vedle (zleva) je police s maškarními převleky mého bratra Adama. Zbytek pokoje jsou jen skříň (vedle je krabice se vším možným), psací stůl (značně rozbordelený). Poté dvě kytary (moje a tety). Jinak veškerý nábytek je bílý (až na pár vyjímek¼) a místo koberce mám extrémně kluzké lino. Vymalováno je nabílo. Na zdi vedle dveří je obraz se zalesněnou krajinkou a nade dveřmi visí maminčin obrázek andělíčka, kterého si ještě neodnesla. Hodiny ukazují přesně a globus na skříni umí i svítit. Knihy jsou porůznu v policích. Mezi nimi se prohánějí autíčka, vojáčci a zbraně z plastu, některá autíčka odjela pod postel a vyskákala z krabice, kde mají být uložena. Součásti skládačky Lega a Merkuru jsou strašně neposlušné a snadno se vykutálejí mezi ostatní hračky i pod skříň a pod postel. Maminka se zlobí. Někde si přečetla, že se dětem mají z pokojíků odnášet jen zbytky zkaženého jídla, ostatní nechává na mně, aby „neničila osobnost dítěte“. A tak se občas snažím dát věci na své místo, ale netrvá to dlouho – obvkyle pár minut – a vše je při starém.

To je asi vše. Doufám, že se vám to líbilo. – (uklízejte si!! – a větrejte)!


Slohová práce školní
Tomáš Kalčík
12. června 2007
3. C

Jak bych změnil život v našem městě
Osnova:
Úvod: Jak si dopomoci ke změně
 2) Stať a) cesta ke změně
 b) sliby chyby
 c) co a jak změnit
 d) přání do budoucna

Každý by jistě chtěl přetvořit město, ve kterém žije, k obrazu svému. Ve stotisícovém městě však jeho názor a požadavky mizí v propadlišti dějin, a proto dává hlas svému člověku, který se třeba usadí v radním křesle a který bude prosazovat stejné nebo alespoň podobné názory. Bohužel většina zástupců, politiků poměrně rychle zapomene na to, co slíbila a za co se svým voličům zaručila. Je smutné pozorovat, jak se naše požadavky míjí s účinkem a jak politici postupně začínají myslet na sebe. Ve městě, ve kterém žiji, vypadá navenek všechno naprosto v pořádku, ale vnitřní struktura může být křehčí, než se zdá. Jako prostý občan tohoto města však pod povrch nevidím, ale je mi jasné, že naše město nešlape, jak dobře promazané hodinky. Vždy se najde nějaké „smetí“ které jejich chod dokáže zpomalit a dokonce i znehybnit.
Ve městě, kde bydlím, jsem spokojený a pobývám zde rád. Ale na druhou stranu mě zde řada věcí štve a mrzí. Jedna z věcí, jejíž světlo zanechalo negativní stopu je přestavba hokejového stadionu. To, že původní náklady měly činit 280 mil. Kč,- a konečná cena vystoupala ke čtyřemstům, mne trochu zaráží. Že se překročí původní plán třeba o 20%, s tím se počítá, ale o 50%? Ještě více smutné je, když lidé žádají opravu cyklistických stezek nebo ulic, jejíž náklady by činily 3 – 5 mil. Kč,- a město odpoví, že tuto částku nemůže poskytnout. Další věcí, které mě nenaplňují a přijdou zbytečné, je stavění stále nových a nových supermarketů. Máme snad zapotřebí trávit víkendy v těchto „žroutech“ času a peněz? Nedokáži pochopit, že plno lidí takto uvažuje a spousta jich tak činí. Jeden z možná největších problémů je místní sídliště, z kterého se pomalu stává „ghetto“, a proto řada lidí se snaží nalézt klidnější prostředí. Další problém jsou bezpochyby městské trávníky a parky. Když se zde nepovalují odpadky, musí tu ležet alespoň výkaly psů a bůhví čeho. Copak je takový problém vzít toto smetí do igelitového pytlíku a odnést ho do pět metrů vzdáleného koše? Navrhoval bych zavedení přísných pokut, a pak by si majitelé psů možná uvědomili, zda jim jejich lenost stojí např. za 2000Kč,- „Možná“ poslední, co mi dost vadí, je naše náměstí. Domnívám se, že je velká škoda, když po celém jeho obvodu stojí auta, která nešetrně narušují historické jádro. Co takhle nechat auto trochu dál a do centra dojít pěšky? Člověk si tak alespoň pečlivěji prohlédne jeho krásy.
Ale abych jen nehaněl a negativně nekritizoval. Musím říci, že za těch pár let se naše město velmi zvelebilo. Oceňuji neutuchající snahu o rekonstrukci památek a navrácení městu jeho původní, velmi malebnou, tvář z počátku 20. stol. Co konstatovat závěrem. Doufám v to, že naše město bude i nadále rozkvétat a že ty kladné počiny a nápady postupně vytlačí ty nesmyslné, nepotřebné a zbytečné.
3. Závěr


Slohová práce školní
23. května 2006
Barbora Mikešová

…. je pro mě nejdůležitější

 I. Úvod
 II. Stať: a) Co je nejdůležitější
 b) Rodina?
 c) Naše sousedka
 d) Vzdělání?
 e) Přátelé?
 III. Závěr

Položím-li si otázku, co je pro mě nejdůležitější, v první chvíli mě napadne zdraví. Zdraví je podle mého názoru určitě nejdůležitější, ale samozřejmě jsou i další priority.
Myslím si, že každý člověk má mnoho zájmů a aktivit, které jsou pro něj důležité. Jak ale rozhodnout, co bude na prvním místě? Každý to vidí jinak.
Zamyslím-li se nad touto otázkou, určitě mě napadne rodina, která vždy stojí při mě a poskytuje mi zázemí, kam se vždy ráda budu vracet. Pro jiného to ale může být fotbal, který hraje závodně a není schopný se ho vzdát. Co je ale nejdůležitější pro důchodce, bohaté, postižené nebo pro normální lidi? Jsou to snad peníze, majetky, úroveň nebo snad společenské postavení? I to je určitě důležité, ale co si o tom může myslet bohatý podnikatel, který měl dopravní nehodu a zůstal na vozíku? Ten to již dnes vidí určitě jinak.
Naší sousedce nedávno zemřela dcera a zůstala úplně sama. Co je asi pro ni prioritou číslo jedna? To můžeme jen hádat. Je to snad její čtyřnohý miláček Eda, kterého má již sedm let a nyní je jejím jediným společníkem nebo perfektně zařízený byt 3+1, ve kterém právě žije, sousedky s kterými pravidelně sedává na lavičce před domem nebo dokonce chata na Sázavě, kam se jezdí každé léto rekreovat?
Vzdělání. To je podle mého v dnešní době hodně důležitá věc, ale je to to nedůležitější v mém životě? I když bych vzdělání na první místo nedala, je pro mě dost důležité, ale pro někoho to může být maličkost nebo dokonce blbost.
Dalším nej… mohou být i přátelé s kterými si můžeme kdykoli popovídat a pobavit se, ale každý člověk má práce to své „nejdůležitější“ úplně někde jinde.
Všechno je relativní. Nemůžeme říct tohle je nedůležitější, protože pro každého člověka je důležité něco jiného. Ale jediné, co můžeme udělat, sami si srovnat v hlavě, co je pro nás důležité a co nemá žádnou cenu, a tak není potřeba si s tím lámat hlavu a kazit náladu.


„Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami ani nechtějí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na život jiných.“ (M. Machovec)

Zamysleme se nad tím co tento citát vůbec říká. Je to o vlivu televize? O tom, že lidi nebaví vlastní život a televize je jen únik? Nebo druh závislosti, či jen pobavení, když večer nemá člověk co dělat? Uvažujme postupně.

Vliv televize může být obrovský. Napříkdlad malé děti nebaví uklízet a tak po vzoru Ramba nebo Terminátora v duchu zastřelí rodiče a myslí si, že se tim vyhne nechutné povinnosti. Někdo jedná podle televize, tedy podle hrdiny, který danou situaci vyřešil tak, že někoho vyhodí z okna v pátém patře. Viděl, že se mu nic nestalo, tak proč to taky nezkusit? Byl to film, ne realita. Dejme Přejděme jinam. Někdo sedne k televizi když má deprese a koukne se na zamilovaný film, u kterého se rozpláče, ale pomůže to. Někdo zapne fotbal na který si vsadil. Někdo si sedá k televizi na dlouhou dobu cíleně. Někdy třeba na celý den a i na den potom a sedí celý týden. Nemá co dělat? Nebo prostě nechce nic dělat? Jedna skupina u televize přijde na jiné myšlenky. Ta druhá podle mně chce do hlavy dostat jen co nejvíc informací ať už jsou jakéhokoli druhu. To se týká i pořadyů, o kterých nadpis vybízí mluvit, a tedy reality schhow. Proč to vzniklo? Za jakým účelem? Pro pobavení? Někteří si to myslí. Podle mně je to další továrna na peníze. Pořad, který jakoby simuluje život lidí uzavřených ve vile. Proč se na to lidé vůbec dívají? To přece má být normální život? Možná chtějí vidět jen jak se postava A vyspí s postavou C a jak se B pohádá s D. Podle mého názoru je ztráta času koukat se na někoho jak spí, jí a hádá se.

Někteří, si proto aby mohli sledovat VyVoleného Big Brotherem, berou snad i volno, aby viděli jak jejich oblibenec dopadne v duelu. Tomu řikám až závislost. Člověk se vzbudí, nají se a pořád myslí co asi dávají v televizi. Tak si před ní jde „dřepnout“ na celý den. Občas si dojde i na záchod, aby do sebe mohl sunout další živiny v podobě tekutin a jídla stále sledujíc televizní program a pořady. Když je člověk déle nemocný a nemá co na práci to by se snad dalo omluvit. Na den, dva. Při nemoci jsem to zkusil i já. 2 dny jsem ležel u televize,. Na rohlíku a čaji vyplňoval jsem volný čas dne filmy a seriály. Pak je ještě, když si člověk sedne po práci v 7 hodin ke zprávám a od 8 k večernímu programu. To je podle mého jen odreagování po náročném dn{u|i}. Neznám pracujícího člověka, který by se celou noc po práci díval na televizi, pokud před sebou nemá víkend.

Na závěr bych shrnul svou úvahu. Sledování televize dělím na skupiny. Jedna je závislá, což není moc lidí, ale určitě se takoví najdou, a ta druhá se dívá jen pro odreagování nebo pro únik od problému což může přejít v závislost. Můj názor je, že denně by se mělo dívat tak maximálně 4 hodiny denně, ale určitě ne na reality show. A kdyby televize neexistovala, tak si lidé určitě najdou jiný prostředek. Je tu počítač a to je možná o dost horší.


Osnova: 1) úvod – něco málo ke školníku

2)

– identifikace školníka

– školníkovy oblíbené činnosti

– školník a studenti

3) závěr

Školník

Mezi učiteli, žáky, či studenty se kromě uklizeček vyskytuje ještě jeden specifický druh živočicha, který dokáže zastávat i roly uklizečky. Tímto zvláštním pozemským jevem je školník. Latinský název asi mít nebude, ale co se temperamentu týče, bývá podrážděný (především v ranních hodinách). Na školních chodbách jej můžeme potkat ale i během dne, jak brousí a očima skenuje okolí.

Těžko říci, jaké věci se našemu školníku honí hlavou, ale to když slyšíme řev v reakci na to, že nejsme přezutí, mu nejméně zvedá tlak. Chraplavým dobrý den při špatné náladě a s ženským tonem při náladě dobré, nás několikrát denně zpětně pozdraví. Nevycítíme však nic více, než jen strohou automatickou reakci. Komu by s také chtělo říkat dvěstěkrát denně tu samou věc. Ale nejen mluva, ale i zevnějšek často mluví za spoustu věcí. Bohužel potkat školníka v civilu není snadné ani v jeho domě = škole. Neustále našňořený do pracovního oděvu, při nejlepším špinavém. To však dokazuje to, že skutečně koná svou práci.

Co vlastně ten školník dělá? Ten náš umí pár věcí velice dobře. Především ozvučovat budovu znělým řevem na již zmiňované přezůvky. Taky směle pajdat po chodbách a „včas“ vyměňovat doplňovat toaletní papír na dívčích záchodech. (tímto bodem se příliš nechci zaobírat, protože to už je záležitost jiného kalibru). Hlídat opozdilce spolu s profesory mu taky někdy jde dobře, ale nikdy nepřekoná přezůvkový záchvat. Zřejmě ve volném čase kultivoval pěstmi povrch boxovacího pytle pověšeného u šatních skříněk, (který už nejspíš někdo urval).

Toto zjevení je při nejmenším značně zajímavé tím, že se mu každý chce vyhnout. Ať už je to jakoukoliv cestou – schováním, čekáním za rohem či nakukováním přes sloup a přenášením jedné věty pomocí tiché pošty („Je tam, nebo není?“). Já těchto vyhýbacích metod příliš nemám, protože přezůvky nosím, ale mé okolí mně poskytuje dostatek studijního materiálu. Raději se skovávám pod svými vlasy a dělám že nic neslyším. Někdy je dobrou taktikou být nevinná tichá myš a všude proklouznout. Nevinně se tváří i ti, co nemají bačkory a jsou zastihnuti při namátkové kontrole třídy. Zastrčí nohy za batohy a tváří se jako ovečky, nebo chytají lelky.

Školník prostě zůstane tím „populárním“. Někdo ho mít rád může, někdo nemusí. Každopádně to bez něj nejde. Kdo by po nás uklízel? Kdo by nás naháněl z přestávek do budovy? Z koho by jsme si dělali pravidelně srandu? Učitelé už takhle na tom jsou špatně, nechceme jim to přece ještě více znesnadnit.


Pastýř Elzéard Bouffier byl velmi sebejistý starý muž. Jeho život se podobal vzpouře proti všemu, co ho v dětství učili a jak by měl žít i myslet. Objevil smysl jeho života. Sázel stromy celý jeho skromný život. Dělal to dobrovolně bez jakéhokoliv vděku. Byl také velmi pečlivý a vytrvalý na jeho věk. Elzeárd Bouffier žil svůj život se stromy, protože mezi nimi nacházel větší uspokojení, než mezi lidmi a jejich lhostejnosti.


Epos o Gilgamešovi

Interpretace

Téma
Kniha pojednává o Králi Gilgamešovi, synovi bohů, a o jeho osudech. Gilgameš, neomezený vládce Uruku, se snaží vykonat mnoho hrdinských činů, ba i přiblížit se nesmrtelnosti. Na jeho skutky ale doplácí jeho okolí a nakonec i on sám.

Jazyk
Po jazykové stránce je tato kniha velmi zajímavá. Vzhledem k tomu, že je tato kniha z dávné historie, i jazyk je tomu přizpůsobený. V knize můžeme najít spoustu slov zastaralých, archaismů nebo zastaralých slovosledů.

Kompozice
Kniha je členěná do jednotlivých kapitol. V každé kapitole se odehrává převážně jeden příběh. Příběhy na sebe chronologicky navazují. Díky tomu působí text soudržně.


Heskow se probudil a veděl, že ho dnes čeká asi nejtěžší den v životě. Veděl, že už to musí udělat, protože vybral peníze a teď už není cesta zpět. Musel zabít samotného dona Aprila. Sice Don Aprile byl asi nejobávanější sicilský mafián. Byt to takový malý obloustlý padesátník, který ovšem měl ohromnou moc, a tak se Heskow bál i když ho zabije, tak jeho věrní si ho najdou a potrestají ho za jeho hrůzný čin. Don Aprile byl sice obávaný mafián, ale na druhou stranu byl hodný a když někdo za ním přišel, že potřebuje pomoc, tak nikoho nezklamal. Heskow celý zpocený vstal z postele a šel se umýt a pořád mu vrtalo hlavou, jestli udělal správně, že s tím souhlasil. Heskow byl hodně na peníze, takže když mu nabídli takový balík, tak nemohl skoro odmítnout. Zkontroloval jestli má zbraně, nasedl do svého jeepu a odjel. Mezitím don Aprile si užíval své bohatstvý na svém sídle na Sicílii. Měl tam obrovskou vilu přímo na pláži, se zahradou plnou palem, vlastní lázně a vše co potřebyl pro svůj bohémský život sicilského dona.

Don Aprile už byl nějaký ten pátek v důchodu a se všemi udržoval dobré vztahy, takže se nemusel obávat, že by ho někdo chtěl zabít. I Heskow si byl vědom toho, že když ho zabije, tak sice se bude moc zasypat penězi, ale bude to jako by zabil amerického prezidenta né-li horší. Také na sebe vzal, že potom do konce života bude žít ve strachu, jestli donovi přátelé nejsou nablízku. Takové už byli vztahy v mafii, všichni si jsou blízcí a když někdo někoho oddělá, zvlášť dona Aprila, tak musel počítat s tím, že je to jako kdyby všem siciálanům zabil otce. Heskow ale pořád viděl před sebou tu horu peněz a nemohl odolat. Jeho jejep uháněl po pláži k vile dona Aprila. Věděl, že don ho k sobě pustí, protože měli přátelské vztahy. Heskow zaparkoval na pláži, aby se mu poté lépe utíkalo, kdyby mu náhodou nešlo vše podle plánu. Heskow měl vše všechno naplánováno do nejmenších detailů. Don Aprile ho přivítal a pozval ho k honosně oblo vyzdobenému stolu.

Na stole bylo hlavně ovoce. Don si hlídal svojí životosprávu. Heskow vyšel na terasu, ale čekalo ho nemilé překvapení. U stolu seděla krásna žena. Byla to japonka úžasná žena a Heskow se do ní na první pohled zamiloval. Heskow se zpamatoval a usedl ke stolu spolu s donem. Heskow byl vlastně zaměstnanec dona, ale nikdy nevěděl, že don má dceru. V Heskoowě hlavě se začaly dít podivný věci, jakoby už jí neměl plnou peněz, ale začal vnímat pouze donovu dceru, byla tak úžasná. Na druhou stranu, ale věděl, že když nezabije dona tak ho zabije jeho vláda, která si u něj vraždu objednala. Heskow se ocitl na zcestí a nevěděl jestli má zabít svého přítele a otce ženy do které se zamiloval nebo a schrábnout peníze nebo ho nezabít, ale prchat před tajnou policií, což je skoro předem prohraný boj. Heskow, ale jako by se znova narodil, peníze ho už nezajímali a chtěl žít pouze pro tu kouzelnou ženu. A tak se v jeho beznadějné situaci vymyslel strašný nápad. Že vše řekne donovi a bude doufat, že ho ochrání, protože měl na Sicílii téměř neomezenou moc.

Po dlouhém přemýšlení nakonec nabral odvahu a úplně vše mu řekl. Donova tvař zkameněla. Chvíli na Heskowa koukal, ale pak klidným hlasem prnesl: „Znáš přece zákony naší rodiny“. Heskow pouze přikývl a věděl že co ho čeká. Don už mu pouze řekl: „Sbohem Sbohem.“ a začal si bezvýčitků povídat se svojí dcerou. Heskow se zvedl a odešel. Po chvíli byl slyšet pouze výstřel. Dcera dona okamžitě vykřikla, co se stalo. Don pouze konstatoval, že si Heskow zachránil život.


Zeď nářků a jiné zdi

C Co je to zeď? Když se řekne slovo zeď, každý si může představit něco jiného. Pro někoho to může být Zeď nářků v Izraeli, pro někoho jiného Berlínská zeď, či snad někoho napadne vezeňská zeď. Byť se může zdát, že spolu tyto pojmy nesouvisí, myslím, že je spojuje jedna základní věc, jejich úloha. Tou je podle mě bezesporu něco oddělit. Ať už Zeď nářků dělí pozemský svět od toho nadpozemského, božského a je jakousi bránou vzkazů, tak třeba Čínská zeď měla po staletí chránit a oddělovat Čínu od zbytku světa. Myslím, ale také, že zeď symbolizuje i něco špatného, a to když se stane bariérou, umělou hranicí.

Kdo jsou architekti těchto společenských bariér? Kdo si bere právo určovat, co může „na světlo“ a co je lepší skrýt? Co tyto lidi k tomu vede?

Myslím, že hlavní příčinnou je strach. Strach z něčeho neznámého či strach ze zodpovědnosti. Teď mám konkrétně na mysli mentálně postižené děti a seniory. Pro nás to jsou lidé nepotřební až zbyteční, navíc okou tzv. neladící. Centrem posměchu ostatních by se nestali jen oni, ale i my, tak proč bychom se jich nezbavili? Jednoduší bude, když je zavřeme do ústavu, za zeď s nimi, ať se na ně nemusíme dívat!

Málokdo si ale uvědomuje, že to jsou stále lidé stejně jako my. Lidé kteří mají také své touhy a přání. Ale pochybuju, že jejich přáním je celý život prožít zavření za zdí, protože tam venku je někdo, kdo to řekl a určil. Samozřejmě, že jsou mezi nimi i lidé tak těžce nemocní, že ústavní péče je pro ně jedinou možností. Ale i tak nemusí přeci zůstat úplně odloučeni od zbytku světa. Když nemohou jít ven, je tedy na nás, abychom my přišli za nimi a abychom jim přinesli svět „na dlani“ a dovolili tak, aby i oni mohli žít.

Dřívější doba hovořila pro masu a tito lidé byli {spodinou odvrženou -> odvrženou spodinou}. Neměli téměř nic, než své zničené životy. Nemohli vyjít ven a říci, jak moc potřebují lásku a péči. Proto jsem ráda, že žiju v této době, kdy se lidstvo učí toleranci a snaží se odstraňovat tyto nesmyslné hranice. Vím, že před námi stojí ještě velký kus cesty, ale jsem ráda, že jsme se na tuto cestu vydali.


Má cesta do školy

Už je to tu zase, sedm hodin, máma křičí: „Richarde stávej, musíš do školy !!“ „Vždyť už jdu“ Celej unavenej ji odpovídám a znovu usínám. „Richarde stávej! Musím do školy a nechci, aby si zase zaspal!“ „No, jo.“ Pomalu vstávám a belhám se po schodech ze zvíšenýho patra dólu na záchod. Mezitím, mě zastihla mrňata. „Ríšo, Ríšo pustnám něco, prosím, na pocitaci.“ „No, jo tak na chvilku běžte za mámou.“ Dokonám svoji činost , poté jdu do kuchyně kde vidim mámu jak sedí u jídelního stolu a mrňata ja kolem ni skáčou a vyžadujou poni zapnuti počítače. „Richarde, já dneska končim ve škole až v pět musíš vyzvednout mrňata ty.“ „Jó.“ Sedám si k mámě popíjim horký čaj. Máma po deseti minutách odchází a já tam sedim dál do osmi deseti. Á už je osum deset a já ještě nemám připravený učení, narvu všechno učení, které najdu a utíkám dólu po schodech. „Né dveře jsou zamčené a naštěstí soused jde taky dólu a otivírá mi. Utíkám autobus a přesně stíhám autobus. Je 8 25.


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

Ernest Hemingway

 Americký spisovatel patřící do tzv. ztracené generace. Obdržel Nobelovu cenu za literaturu, konkrétně za novelu Stařec a moře. Jeho nejslavnější díla jsou již zmíněný Stařec a moře, Sbohem armádo a Komu zvoní hrana. Jeho knihy jsou většinou inspirovány jeho vlastními zážitky, např. Sbohem armádo je román z období 1. světové války, ve které sám figuroval jako voják.
 Jeho díla jsou velice čtivá a hodně dějová. Užívá nepřímé charakteristiky postav a přirozeně se psychologicky do postav noří. V jeho dílech se objevuje hodně dialogů (bez uvozovacích vět), které jsou --- proloženy dějovým popisem. Dokáže udržet čtenáře v napětí. Některých situací konfliktních si ňak čtenář nemusím všimnout, protože jsou psány jako naprosto běžné, normální situace. Řídí se tzv. metodou ledovce. To je metoda, kterou jakoby píše pouze povrch celé situace a hlubší myšlenky si čtenář musí domyslet sám. Hemingway nechtěl čtenářům naservírovat vše přímo pod nos, čtenář musí odhalovat skrytý smysl sám. A to je moto, kterým se řídí americká próza 1. poloviny 20. století.
 Hemingway se zabývá samou podstatou člověka, lidskosti, humanity, lidství apod. Člověk si musí zasloužit být člověkem. Muži musí být silní, stateční a musí být oporou pro ty slabší. Hlavní postavy ve svých knihách staví do mezních situací, a to aby se zacelil jejich charakter. Naopak ženy se takovým situacím vyhýbají. Typickým příkladem opravdového mužství v jeho dílech je rybář Santiago z novely Stařec a moře. Santiago znázorňuje Hemingwayův obrat opravdového muže, který se pro svůj cíl snaží udělat úplně vše. Dalo by se říci, že nakonec na výsledku až tolik nezáleží, protože proto ten člověk udělal vše co bylo v jeho silách.
 Hemingwayova díla jsou dodnes velmi oblíbená a to nejen díky stylu psaní ale možná i díky Hemingwayovu přístupu ke čtenářům, ne jako k tupým ovcím, ale k lidem kteří chtějí nějakým způsobem odhalit smysl života sami.


Marťák, Gymnázium J. Seiferta

Oskar Wilde: Cantervillské Strašidlo

Leč je tato povídka převelice krátká nabývá dojmu, že jde o celou knihu. Povídka je naplněna hrůzostrašnými momenty, ktere jsou zároveň úsměvné. Slet těchto pasaží nás okamžitě vtáhne do děje.
Povídka zpočátku vypráví o životě rodiny Otisů, kteří objeví na svém nově koupeném sídle strašidlo. Nejdříve se kněmu chovají slušně, ale posléze zjistí, že za jeho věčné pokusy je postrašit, se musí pomstít.
Strašidlo je z tohoto přístupu nejdříve zaskočen a mírně rozhořčen, ak posléze zjistí, že již není utlačovatel, nýbrž utlačovaný.
Tato povídka je převelice zajimavá a zábavná. Děj nikdy nevázne a povídka uteče jako voda. Tuto povídku si člověk přečte i víckrát jenom tak pro pobavení.


Aneta Macenauerová
Třída: VIII. A
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

„Lara Croft“
Lara Croft je mladá žena, jejíž věk není v knize uveden, ale podle vzhledu a pohybu jde odhadnout 25-35 let. Je sportovní postavy, kterou udržuje nestálím tréninkem. Má dlouhé vlasy spletené do copu. V obličeji jsou velmi výrazné hnědé oči s hustým obočim a plné rudé rty. Ráda nosí sportovní oblečení. Při svých dobrodružných výpravách po celím světě oblíká raději kombinézy.
Lara je chytrá a vzdělaná, díky rodinnému bohatství si mohla dovolit studia na nejlepších školách. Jejím největším zájmem je historie, pátrá v dějinách po největších nevysvětlených záhadách a tajemstvých, které se snaží rozluštit. Nikdy neudělá nic proto aby byla bohatá, ale aby lidem přinesla poznání. Když je doma, chce mít soukromí a klid na studování a hledání nových záhad. I její protivníci jí hodnotí za nebezpečnou. To co se jí postaví do cesty dokáže zničit.


Závěrečná slohová písemná práce
	MŮJ FILMOVÝ IDEÁL

Osoba kterou popisuji je hobit. Je z mého nejoblíbenějšího filmu Pán prstenů: Společenstvo prstenu. Jmenuje se Frodo Pytlík a je mu úctyhodných 103 let.
U vnějšího popisu bych se zastavila u Frodovy malé, normálnímu člověku do pasu sahající postavy, nebo spíše postavičky. Ostatně u hobitů to není nic zvláštního. Frodo má hnědé kudrnaté vlasy, které mu padají do krásných modrých očí. K dalším zvláštnostem patří určitě i chlupaté nárty. Obvykle nosí hnědé roztrhané kalhoty a košili a nenosí boty.
Bydlí v maličkém domečku ve vesničce Hobitín. Jeho povaha je spíše zakřiknutá. Je tichý, statečný, pravdomluvný i kamarádský a jeho roztomilé chování někdy spíše připomíná dítě, než dospělého. Mezi hobity má spoustu přátel. Je oblíbený.
V druhých lidech podle mne zanechává pocit vyrovnanosti, klidu a přátelství. Právě proto, mám Froda jako filmovou postavu velice ráda.


Slohová práce školní
Pavla Syrovátková
14. prosince 2007
4. C

Úsměv, dobré slovo, ochota a pomoc. O čem to mluvíte?
Myslím si, že každý z nás těmto slovům alespoň trochu rozumí. Ale co pro nás znamenají?? Nejsou to jen fráze nebo prázdná slova, kterými se často „oháníme“?
Počet charitativních spolků a společností roste jako houby po dešti. Přesto počet nemocných, chudých a nešťastných roste rychleji. Proč? Protože svět patří vítězům, boháčům a šťastlivcům. Velice pesimistický názor. Ale kdo z nás si v tomhle tvrdém a nespravedlivém světě může dovolit luxus být optimista?
Není jenom dobro a zlo, černá a bílá, ale člověk žijící v bídě vidí spíš černé a šedé odstíny. Světlých odstínů si váží víc než kdokoliv jiný, jenže…
Věřím v charitativní pomoc, ale věřím i na zloděje a podvodníky. Charity bývají jen „zástěrky“. Když „vyplují na povrch zemský“, hází stín na ty poctivé společnosti. Kvůli podvodům ztratila většina lidstva důvěru v podobné dobročinní akce. Je dost kruté obohacovat se na úkor lidí žijících v nelidských podmínkách. Není to tak dávno, co naši planetu zasáhly přírodní katastrofy nejvyššího kalibru. Potopy, požáry, sesuvy půdy, zemětřesení, hurikány nás mnohdy pohnuly až k slzám (a to zcela jistě i ty neotrlejší. Sbíraly se peníze, oblečení, potraviny, pitná voda… Ale k čemu to, když se mnohdy ztratily?
Po ulicích mého města několikrát do roka chodí lidé vybírající peníze na různé dobročinnosti. Nejčastěji jsou jimi vybrané peníze určené pro boj se zákeřnými chorobami nebo pro zaopatření dětí bez domova a bez rodiny. Tito „sběrači“ na oplátku za naše peníze nabízejí různé drobnosti. Práce „sběračů“ není jednoduchá. Lidé se jim vyhýbají, odmítají je a dokonce před nimi i utíkají. Je to trapné, sobecké, přesto… Strach z podvodů se jednoduše stal globálně rozšířenou nemocí. Ignorantství je však mnohem horší.
Domnívám se, že lidé se stávají lepšími nebo horšími ve vyhrocených situacích. Dělení je následující: 1) Krysy, jež se přiživují na lidském neštěstí. 2) Andělé, kteří se z vlastní iniciativy doslova hrnou na pomoc. 3) Ignoranti. Skupina ze všech nejhorší, jelikož klopí zrak a předstírá, že se v podstatě vůbec nic neděje.
A copak asi zbývá lidem potřebujícím naši pomoc? Nic. Musí se spoléhat na to, že stále existuje opravdový úsměv, dobré slovo, ochota a pomoc.
V nouzi člověk pozná přítele, ale i nepřítele. Bohužel, nikdo z nás není dokonalý. Ani charita není. Pokud ovšem zůstaneme nečinní a „nevidoucí“, kdo pomůže nám, až se ocitneme v bezvýsledné situaci my? I matka v dramatu od Karla Čapka přišla o všechno a o všechny. Zbyl jí jen poslední syn. Nechtěla se ho vzdát, ale pro všeobecné dobro ho nakonec do války pustila. Když se ona dokázala vzdát syna, proč se my nechceme vzdát té trochy našeho majetku? My máme možná málo, ale existují lidé (a není jich málo), kteří nemají vůbec nic a nikoho.

I. Úvod
II. Stať: a) Komu patří svět?
 b) Černá a bílá
 c) Neštěstí a katastrofy
 d) podvody a strach
 e) Krysy, andělé a podvodníci
III. Závěr


Kolář, Vojtěch, V. B, 07/08

18. října
VYPRAVOVÁNÍ
JAK SE MY MÁLEM UTOPIL TATÍNEK

Vroce 2007 jsme jeli do Francie. Nejdříve jsme si zastavili u Paříže. Tam jsme byli na „Eiffelovku“. Byly jsme v prvním patře. Byly tam dalekohledy a vyděli jsme i kopii „Sochy svobody. Na Seina byla ta Socha svobody. Líbilo se mi Paříž. Ale potm jsme než jeli na pláž. Já jsem si šel koupit prkno ale mezitím se na mýho tátu valili 7 vln. Když jsem se vratil bylo už pozdě. Tátu odváželi do nemocnice. Brečel jsem v hotelu ale vturánu na parkoviště přijel taxík a vněm …můj táta. Naštěstí to dopadlo dobře.


3.11. 2005
Michaela Antonová
1.písemná práce
Amatérský sport versus profesionální sport
(Referát)

Milí posluchači, určitě si pomyslíte, že každý v téhle době ví, co je to sport. Určitá fakta nám jsou jasná. Všeobecně víme, že sport je zdraví a udržuje nás v dobré formě, ale to jsem vám sem nepřišla znovu a znovu připomínat jako ostatní.
Sport se rozlišuje na dvě části. První z nich je amatérský sport. Děláme ho pro radost a pro potěšení. Udržujeme se tím v kondici a prospívá to našemu zdraví. Druhé odvětví je poněkud odlišné. Nemyslím tím, že se fyzicky nenamáháme. Naopak! Když se pro sport žije, vyčerpává nás to mnohem více. Za námi je stručný úvod tématu, o kterém v následujících řádkách budu mluvit.
Už ve starověkém Římě sportovali. Co například vrhání koule nebo disku? Co běh? Co skok? Byla to jakási průprava do boje a válek. Tyto sporty se zachovaly i přes tak dlouhý čas. Na Olympijských hrách se stále a pořád hází diskem. Samozřejme, že některé sporty se vyvinuly později. Těžko si dovedeme představit římana jak ujíždí na carvingových lyžích po zasněženém kopci. Pohled na sportující jedince se postupem času liší. Ve starověkém Římě fungoval jako zábava pro masy svobodných občanů. K nejoblíbenějším patřily gladiátorské zápasy. Čím víc vzrušení, tím lépe. Kdežto v moderní společnosti se dělil na sport profesionální a amatérský. Díváte se rádi na televizi? Zdá se vám, že jsou to skutečné příklady, které bychom měli následovat? Myslíte, že vrcholový sport vám dá úplně všechno? Kolik sportovců je zmrzačeno? Kolik jich bere doping, aby se vyhoupli mezi špičku? Takhle vypadá profesionální sport ze své špatné stránky.
Na druhou stranu člověk, který se jím zabývá a zasvětí velkou část tréninkům. Je vystaven neuvěřitelnému fyzickému vypětí, stresu a nátlaku. Pokud to dotyčného opravdu baví, užívá si plnými doušky slávu, která následuje po letech dření a zdokonalování. V každých sportovních novinách čteme zprávy o různých úrazech, … Sportem ku zdraví?! V tomto případě přísloví pozbývá logiku. Někdy by se člověk měl zamyslet nad tím, čeho je schopen dosáhnout a na co nemá sil. Jejich přepínáním se zdraví podlamuje. Důvodem vydat ze sebe maximum je vidina výdělku a slávy. Kdo by odolal? Věnujete se sami sportu? Za jakým účelem? Abyste měli úspěch, peníze nebo snad slávu? Jistě ne. Navíc při pohybu člověk spaluje přebytečná kila a uvolňují se hormony štěstí. Není nad to si párkrát týdně zaskotačit na hodinách tance nebo si zapinkat s kamarády volejbal. V tom skví pravý smysl sportu. Děláme ho jen a jen kvůli sobě!
Na závěr bych chtěla říci, že tímto referátem jsem nechtěla očernit vrcholové sportovce. Hlavním smyslem bylo podat vám stručnou realitu. Děkuji vám za vaši pozornost.