Slohová práce školní
Martina Gregorová
12. června 2007
3. C

Knihy jsou mrtvým materiálem, dokud v nás neobživnou

Osnova: 1) Úvod: Poznatky
 II. Stať a) pověry a „pravdy“
 b) můj názor
 c) o čem je kniha
 d) úvaha
 e) vzpomínky
 III. Závěr: „Vyřešení“

Odmalička jsem byla vedena k lásce ke knihám. Rodiče, ale hlavně moje láskyplná a moudrá babička, mi vtloukali do hlavy, že podle knih si mohu zařídit svůj život. Získávat z nich rady, názory i inspirace k řešení problémů. Jak jsem dospívala, uvědomovala jsem si, že lidé, kteří prožili na tomto světě desítky let se opravdu vyznají.
Jakmile jsem se naučila číst dostala se mi do ruky má první kniha. Pamatuji si, že jsem radostí výskala a skákala tři metry vysoko. Dobrá, přiznávám, v paměti mi to vážně neutkvělo, ale myslím si, že to tak bylo, protože dnes se stala darem, který by mi udělal snad největší radost. Tisíce lidé na tomto světě vám odpoví, že nechápou, co dělá pár papírů a desky tak zajímavým objektem. Budou vám namlouvat, že nějaká pomatený člověk se spoustou fantazie a volného času už nevěděl, co by „roupama dělal“, a proto se pustil do smýšlení nepravdivého, nereálného a mnohdy zcela nelogického příběhu. Uvěříte jim? Měli byste? Nechci a nemohu nikoho nutit, aby s čímkoliv souhlasil, nebo to odsuzoval, ale máte na paměti, že tisíce lidí je sice dav, ale na poměry světa velice malý? Víte, kolik obyvatel na naší zeměkouli žije? Dovoluji si tvrdit, samozřejmě nemusím mít pravdu, že osoby, které považují za správnou teorii o „zmatených spisovatelích jsou právě ti, kteří za celý život žádnou knihu nepřečetli.
Já, jako vášnivý čtenář, tomuto nevěnuji pražádnou pozornost. Nejen, že dávám na rady mé babičky, ale i na vlastní zkušenosti. Proto jsem se i naučila číst. Umění číst se neshoduje s tím, co vás běžně učí ve škole. Netýká se to rozluštění písmenek a jejich poskládání do slov a smysl dávajících vět. Přesto jsem si to vždy myslela. Až mi jednou jedna chytrá žena sdělila, že se mýlím. Kniha se nedá pochopit po prvním přečtení. Nejedná se pouze o „mrtvý“ neforemný balík listů svázaných k sobě a potištěných tiskařskou černí. Kniha má duši, je uměním. Předpokládáte, že ji zvládnete stvořit i vy? Že to dokáže každý? Nevěřte tomu. Zkoušela jsem to a pohořela jsem. Nedomnívám se, že k tomu potřebujete nějaké zvláštní znalosti, ale musíte mít mnoho načteno a také, což je určitě důležitější, spoustu zažito.
Jak jsem se již zmínila, dokázat vyhledávat mezi řádky umí málokdo a skoro nikdo po prvním přečtení. Příběh, který čtete není jen smyšleným románkem nebo dobrodružstvím. Hned jak začnete číst, nepoznáte to, ale časem zjistíte, že autor dává do knihy spoustu ze sebe. Své srdce, mozek, duši. Vypisuje se ze svých starostí, ukazuje nám, co a jak měl řešit a neudělal to, varuje nás před svými chybami. I autoři fantasy, nebo jiných nereálných knih to tak mají. Základem knihy totiž není příběh samotný, ten to jen dokresluje, ale cosi ukrývající se „pod povrchem“. To, co se musíte naučit vytáhnout ven. Kdyby vám autor dal radu přímo, nepřijmete ji. Ať už kvůli svému egu, nebo jednodušše z principu. Ale to, co si vybojujete, co nedostanete zadarmo, neodmítnete.
Existují knihy, které vás „vcucnou“ do děje už od začátku. Cítíte se jako hlavní hrdina, prožíváte s ním, žijete ho jste jedna a tatáž osoba. Ale napadlo vás někdy, že to může být tím, že má stejné potíže jako vy? Že ztotožnění s někým je základ porozumění? A copak lze porozumět neznámému?
Právě nyní mi probíhají hlavou všechny postavy knih, které jsem dostala pod ruku. Tančí, křičí, brečí, veselí se, nebo prostě jen jdou. Ale jsou to postavy, ke kterým mám vztah. Ale lze mít vztah k něčemu, co nežije? Co vlastně není?
Podle mého názoru nemám vztah k postavám samotným jako spíše k jejich snům, ideálům, vlastnostem. Nabízejí nám řešení, probouzí v nás city, stejně jako my v nich život. A je jen na nás, zda přijmeme, či se toho vzdáme.


Není tomu dlouho, co jsem jezdila denně tramvají ráno i večer. Jezdila jsem jen tak a čísla tramvají jsem si vybírala náhodně a podle nálady. Však časem se to stalo tak samozřejmou věcí, jako vzduch, který dýchám i jídlo, které jím. Už mě to nenaplňovalo, ani pozorování lidí, v noci pozorovat bezdomovce nebo opilce, pak tyto pohledy se mi již hnusily a navíc, když jste mladá ženskáa, tak na vás civí. Začne se vám z nich dělat špatně někdy až na zvracení vám je, nemůžete je ani cítit, postupem času ani vidět. Nejlepší řešení by bylo je posílat do azylových domů apod., ale v těhle případech to nemá cenu. Vy jim pomůžete, a pak vám vynadají, že pomoci nechtěli a na závěr vás okradou! Kdo by chtěl žít ve společnosti těhle odpadlíků? Nevím, jak mě to už napadlo, ale je to nedávno, kdy jsem šla sama kolem čtvrté ranní nějakou temnou pražskou uličkou, když jsem potkala jednoho z těhle odpadlíků. Chtěl po mně nějaké peníze a podíval se na mě. Odporně páchl. Ani nevím, co se mi honilo hlavou, ale zvedl se mi žaludek a něco se mě ve mně hnulo. Nedalo mi ani tolik práce ho strčit tak, že zavrávoral a spadl tedy spíše se skutálel z dlouhého kamenného schodiště. Byly Tmou a tichem se linuly jen zvuky těla, jak naráží na jednotlivé schody a byly slyšet vzdechy, které s každým dopadem zněly víc a víc beznadějně. až pak Pak je slyšet jen pslední dopad a vzdech. Pak bylo jen ticho a já si začala uvědomovat svůj zrychlený tep a dech. Ani sem se na to tělo ležící bezvládně dole na ulici nepodívala podruhé. Je to zvláštní, ale doteď toho nelituji. Je to jen první strčení jedné osoby ze schodů. Ráno jsem se probudila a hlavu měla čistou, bez výčitek. Oblíkla se, najedla, nalíčila a vyrazila směle vstříc školní lavici, která mě tak láskyplně očekávala. Večer jsem zase opět jela tramvají a zavzpomínala si na minulou noc. Nestačila jsem si ani povšimnout, že je už po dvanácté, když jeden obzvlášť smradlavý a podnapilý obejda mi přímo z ruky vytrhl kabelku a utíkal s ní z tramvaje někam pryč do tmy. Trvalo mi pár sekund než jsem si uvědomila co se stalo. Nezaváhala jsem a vyrazila za ním. Po pár stech metrech jsem ho dohonila, teda značně mi napomohl jeho podnapilý stav. Dostihla jsem ho um u magistrály, myslím že zrovna Legerova ulice to byla nebo Milady Horákové, netuším, ale to je teď nepodstatné. Každopadně jsem použila tyč ležící nedaleko mé maličkosti a máchla. Jednou stačilo, abych získala zpět své věci, podruhé, aby se nehýbal a potřetí? Aby byl klid a dostal, co si zasloužil. Dovlekla jsem jeho tělo k magistrále a svrhla dolů do provozu, snad aby to vypadalo jako nehoda, ale byla to naivní myšlenka, to mi bylo jasné, ale v te chvíli asi nejrozumnější řešení. Další den jsem se probudila, oblékla, najedla, nalíčila a vyrazila do školy. Nepřemýšlela jsem nad svými činy, jen jsem konala. Nehledám ani porozumění ani odpuštění, neboť já si za svými činy stojím. A jak ubíhaly dnové a já se ráno probouzela s čistou hlavou, bylo mi fajn. Nepřipouštěla jsem si nic a žila dál svým vědomě schizopením životem. Před lidmi se přetvařovat a v noci činit. Vybíjela jsem si svoje vlastní noční můry a bylo mi dobře. Bylo mi osmnáct už nějakou dobu. Bohužel. Po uplynutí dvanácti dnů. Krásných dlouhých rozděných dnů do dvou částí. Kdo umí počítat si spočítá. A možná by si dokázal spočítat kolik let bych dostala. Ale musel by i nějaký ten rok ubrat, protože ne všechny vraždy byly vraždy, ale byla to i neúmyslná zabití nebo zabití v sebeobraně. Nevím kolik to je, nevím za kolik to je. Už mi vlastně není ani tak moc fajn. Nějak nemám celý ty dny co dělat. Každý den je to samé. Budíček, program, povinnosti, studium a mezi tím vším jídlo a večer večerka přesně v deset hodin. Zhasne se a musí být ticho. Je to skoro to samé jako dříve, jen se ráno nebudím s čistou hlavou a pořád dokola mi tam zní dvace jedna věta, která mi tam bude znít celých dvacet let.


1.11.2006
Jiří Štáhl, 2.C
1. písemná slohová práce
Hvězdy
Referát

Osnova:
I. Úvod – Hvězdy nejsou stejné.
II. 1) Barva a teplota hvězd.
2) Zánik
3) Zrození hvězdy.
III. Závěr – neuvěřitelné hvězdy

Na první pohled vypadají všechny hvězdy stejně. A přece jsou každá jiná.
Hvězdy nemají všechny stejnou barvu. Mezi nejjasnější patří Sirius bílý, Antaris načervenalý atd. Jejich zbarvení vyplývá z rozdílné teploty jejich povrchu. Vezměme si například ocelovou tyč. Když ji rozžhavíme, bude se její barva postupně měnit se vzrůstající teplotou. Zpočátku bude barva načervenalá, dále se změní v oranžovou a na konec bude žlutá a bílá. Stejně tak je to i s barvou hvězd. Jejich barva nás informuje o teplotě hvězd na povrchu. (hvězda bílé barvy je teplejší než červená hvězda). Nejžhavější jsou modré hvězdy, jejichž teploty dosahují 30 000 stupňů celsia. Studium světla nás také informuje o chemickém složení hvězdy, jejím pohybu atd.
Když hvězdy spotřebují ve svém nitru všechen vodík, začnou se rozpínat, jejich povrch chladne a stávají se z nich červení obři. Nás to však znepokojovat nemusí, Slunci se to nestane dříve než za pět miliard let. Poté co hvězda, už jako červený obr, spotřebuje všechno své palivo, začne se smršťovat a na konec se stane bílým trpaslíkem. Všechna látka se v něm smrskne tak, že bude menší než Země. Některé hvězdy, hmotnější než Slunce, končí své životy tak, že vybuchnou. Takovou explozi nazýváme supernovou. Jak některé hvězdy umírají, tak se stále více a více smršťují, až se na konec smrští do jediného bodu. Tento bod nazýváme černá díra. Její přitažlivost je tak velká, že všechno co se dostane do její blízkosti je do ní vtaženo a už se z ní nikdy nedostane.
Části molekulárního mraku vzniklé jeho rozpadem, se pozvolna mění ve velké temné koule, které nazýváme globule. Typická globule má velikost sluneční soustavy a hmotnost 1 až 200 hmotností Slunce. Pomalu houstne a zahřívá se, poté se mění v protohvězdu, která začne zářit. Hmota protohvězd pokračuje ve smršťování. Protohvězdy se nacházejí zavinuté v plynovém kokonu (zámotku). Září, ale jejich svit je nepravidelný, z jejích pólů unikají velkou rychlostí výtrysky plynů. Když teplota v jejich středu dosáhne 10 milionů stupňů, spustí se jaderná reakce a zrodí se hvězda. Doba potřebna k tomu, aby se protohvězda stala hvězdou, závisí na její hmotnosti. Pro hvězdu podobnou Slunci je to 30 miliónů let, zatímco pro hvězdu desetkrát hmotnější doba nepřesahuje 300 000 let.
Vesmír je plný hvězd. Jsou to nádherné objekty, díky kterým vzniká život. Jejich vznik i zánik je velmi dlouhý a složitý.


Bylo nebylo

Eva se nemohla soustředit. Připadalo jí neskutečné, že se tohle všechno děje právě jí. Proč právě ona? Vzpomínala.
Ležela zrovna na pláži, když k ní přistoupila ta podivná žena a řekla pouze: „Jeden nestačí.“ A potom bez dalšího slova zmizela.
Eva nad tím dlouho přemýšlela, ale nemohla přijít na to co podivná žena těmito slovy myslela. Velmi se to snažila pochopit, a proto zkoušela různé věci, které by jí snad v rozluštění této hádanky mohly pomoci.
V cukrárně si dala dva zákusky místo jednoho, ale bylo jí potom akorát špatně. V obchodě si koupila dva páry bot místo jednoho a do kina si zašla dokonce na dva filmy, ale k ničemu to nevedlo a nic se nestalo. Začínala být poněkud zoufalá. Po několika dnech marných pokusů se Eva vzdala a přestala nad tím přemýšlet.
O několik měsíců později se v Evině škole konal ples, na který si opravdu přála jít. Na ples ale dostala pozvání od dvou kluků a nedokázala si vybrat pro kterého se má rozhodnout. Dlouho nad tím přemýšlela, když tu jí na mysl vytanula ženina slova „Jeden nestačí.“ V ten okamžik jakoby Evu osvítilo, už měla jasno. Jednoduše přijme pozvání od obou chlapců.

Na plese si to všichni užívali, až do chvíle, kdy jeden z hostů začal křičet „HOŘÍ.“ V tanečním sále vypukla panika a začala se bleskovým tempem šířit. Všude byl hrozný zmatek a davy ustrašeným lidí pobíhaly tanečním sálem sem a tam a neúprosně se tlačily k hlavnímu východu.
Snad jedině Eva se svým doprovodem si zachovali klidnou hlavu a snažili se nějak uniknout plamenům a zachránit i ostatní tanečníky. Hlavně aby se dostali z hlavního sálu, někam kde je míň lidí... Vyběhli ze sálu a běželi dlouhou chodbou, kde bylo několik dveří a na konci. u stropu malé okno. Eva na něj ani nedosáhla, ale připadalo jí, že je to jediná cesta úniku před udušením. Ale jak se nahoru dostat. Vzduch už se téměř nedal dýchat, museli jednat rychle.
Jeden z chlapců si stoupl pod okno, druhý si stoupl na něj a pomohl Evě. Ta se bez problému protáhla oknem a doběhla pro pomoc.
Eva dodnes neví, kdo byla ta podivná žena, ani co znamenala ta dvě slova, ale v každém případě jí a spoustě dalších lidí zachránila život. A za to jí byla vděčná.


29. března 2007
Adam Kozel, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě
(Umělecký popis)

Slunce právě vychází. Na nebi se objevují první paprsky slunce a naše rodina právě vyráží z Prahy, která je plná smogu, do tajů probouzejících se Jizerských hor. Už se těším, až zase uvidím zelenající se a probarvující se přírodu.
Cestu lemovaly aleje stromů, jdoucích po sobě přesně ob dva metry. Je to krásný pocit, slyšet zpěv ptáčků, který jasně značí příchod jara. Po polích běhají srnci a srnky, toužící se spářit. Proskakují si širokými zatravněným lány pole.
Dorazili jsme do malého městečka, odkuď už musíme jít pěšky, poněvadž k naší chalupě vede jen polní cesta, na kterou nemáme přizpůsobené auto. Jakmile jsme vstoupili do tamějších lesů, vkradla se do nás zima. Takto vlhké a studené prostředí může být jen na horách, naštěstí se korunami stromů prodíraly paprsky poledního slunce. U nedaleké studánky kvákala žába. Jakmile nás spatřila, zděsila se a utekla do nedalekých kapraďových houštin. Velká rezavá veverka skáče po vysokých dubech a břízách. Místy jsem zahlédl také poslední zbytky sněhu, poslední pozůstatek právě odešlé zimy. Sice už byl hodně špinavý a téměř rozteklý, ale my jsme i tak z něho měli radost.
Už vidím naší malou dřevěnou chalupu, zaneřáděnou po letošní kruté a vlhké zimě. To budu muset zase celý víkend pracovat a ani si nestačím odpočinout. Vevnitř bylo všude plno prachu. Opravdu strašný pohled dívat se na to. Hned jsme začali topit v krbu. Roura vedoucí do komína se tak rozžhavila, že až zčervenala. Konečně jsem se mohl ohřát.


12. 1. 2006
Jan Šával, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Můj nejlepší kamarád
Osnova:
1. Představení kamaráda
2. Vlasy
3. Obličej
4. Postava
5. Oblečení
6. Povaha, charakter

Můj nejlepší kamarád se jmenuje Jaroslav Šustek, je mu 11 let, chodí se mnou do 1. třídy gymnázia Českolipská a bydlí v Praze Letňanech.
Má krátké světlehnědé vlasy, donedávna je ještě měl dlouhé, ale na Silvestra se nechal ostříhat, a myslím, že mu krátké vlasy sluší mnohem více.
Jeho obličej má oválný tvar, do kterého zapadají mandlové hnědé oči, pod kterými se mu často rýsují silné kruhy. Má trochu zploštělý tvar nosu a tenká ústa.
Není moc vysoký, odhadem tak metr a půl. Má drobnou postavu.
Rád nosí oranžové tričko s dlouhými rukávy a staré ošoupané džíny. Občas je k vidění i v starých mikinách nevýrazné barvy, nejčastěji modrých a šedých.
Je dobrosrdečný a kamarádský, občas však dokáže být i velmi nepříjemný, zvlášť když se urazí, což se stávalo poměrně často. Co jsme však na gymnáziu, ještě se nic podobného nestalo.


1.11.2006
ŠÁRKA KORBELOVÁ, 2.C
1. písemná slohová práce
Práce s fotoaparátem
(referát)

Osnova: I. Úvod – o tématu
II. 1) Příslušenství
2) Samotné focení
3) Pozdější úpravy
III. Závěr – shrnutí

Fotoaparát je výborná věc. Zdokumentovat si takovou pěknou dovolenou jistě stojí za to. Ano, jenže fotoaparáty dnešní doby jsou tak propracované, že bez návodu sotva budu vědět, jak s takovým přístrojem zacházet. Samozřejmě je to individuální. Zaleží na tom, zda je člověk obsluhující fotoaparát technicky zdatný či nikoli.
Základem je vybrat si správný přístroj. Jestliže chci fotit umělecky, musím si pořídit kvalitnější přístroj, tudíž do koupě investovat více peněz. Když budu fotografovat pouze nějaké hlouposti, srazy s kamarády po hospodách, stačí mi obyčejný fotoaparát a nemusí být ani digitální. Já osobně jsem dala přednost lepšímu digitálnímu aparátu, pro mě cenově dostupnému. Aby práce s mým přístrojem byla přinejmenším dobrá, pořídila jsem si k němu kvalitní baterie, pro přístroj nezbytné, a také paměťovou katru na kterou se vejde až šest set snímků. Při koupi jsem zdarma dostala paměťovou kartu s menší kapacitou, krytku na objektiv, řemínek, kabel k propojení s televizí, kabel k propojení s počítačem a program do počítače k samotnému stahování snímků z fotoaparátu do počítače. A to je vlastně vše co potřebuji.
Teď k samotnému fotografování. Určitě je lepší si nejdříve přečíst návod, pak je více možností, jak snímky vyfotit kvalitněji. Na obrazovce fotoaparátu se prakticky vše ukazuje, takže by to ani nemělo být těžké. Samozřejmě, přístroj za nás ale fotky neudělá, proto je důležité vše promyslet. Na fotoaparátu si můžu nastavit jas snímků, kontrast barev, zda budu fotit černobíle nebo barevně. Když chci fotit krajinu, nastavím si na fotoaparátu focení panoramatu. Budu-li fotit osoby, nastavím si focení osob. Digitální fotoaparát je v tomhle prostě úžasný. Pak už jen stačí zmáčknout spoušť a snímek je na světě.
Ono i zmáčknout spoušť může být náročné. Když spoušť fotoaparátu zmáčknete příliš rychle, mohou být výsledné snímky poněkud rozmazané. Naopak když stlačíme příliš pomalu, také je výsledek nedobrý.proto je výborné následné upravování fotek. Některé můžeme sice rovnou vymazat, ale s dalšími si třeba pohrát a vytvořit tak jedinečné obrazky. Některé úpravy jdou udělat již na fotoaparátu, například ořezávání snímků. To znamená, že když fotím jednu osobu a nepovede se mi ji správně kompozičně vyblesknout, můžu okraje snímku oříznout tak, aby osoba, která je příliš nalevo, byla najednou uprostřed. Jiné úpravy, třeba složitější, zvládneme na počítači. Na počítači můžeme kupříkladu vyjasnit barvy již špatně vyfoceného snímku. Fotografie je potom jistě pěknější.
Na závěr můžu jen říct, že je jedno kolik je člověku let, jestli umí pracovat na počítači, zda má cit pro fotografování nebo ne. Je podstatné chtít. Obsluha není těžká, a jestli přeci jen je, s ná-vodem a správným příslušenstvím se jistě všechno zvládne!


Rychecká, Gymnázium J. Seiferta

NÁZEV: PODIVNÝ PŘÍPAD DOKTORA JEKYLLA A PANA HYDA

AUTOR: R. L. STEVENSON

Tato kniha měla velmi poutavý příběh.
Nevýhodou však byla složitost příběhu a proto musel čtenář číst opravdu pozorně.

Námět knihy není moc zřejmý, možná to autor psal částečně ze své zkušenosti, nebo chtěl čtenáře pobídnout aby se zamyslel sám nad sebou. Hlavní myšlenkou je rozpolcení jedné osoby na dvě části. Na DOBRO A ZLO. Hlavním hrdinou je doktor Jekyll, který jak už jsem uvedla, se cítil jako dvě odlišná stvoření, pouze se společnou schránkou.
Byl velmi odvážný což u vědeckého povolání je leckdy velmi nebezpečné. Však na to také později doplatil. Napětí této knize dodává způsob jakým to autor napsal Tedy kompozice.
Objasnění příběhu je totiž uvedeno až v závěru jako zpověď doktora Jakylla.

Kniha se mi velmi líbila, přesto že byla vydána roku 1950 a myslím si že oblíbenou zůstane i nadále. Pokud se však nenajde někdo, kdo by byl schopen stejného činu jako doktor Jekkyl.


Téma: Ani žába nevypije rybník, ve kterém žije

Osnova: – Současný stav

– Příroda a peníze

– Boj za planetu

– Náš osud

Ničení životního prostředí je v současnosti globálním problémem, který se týká každého. Po čcelém šsvětě vznikají organizace a hnutí, která se snaží svým f bojem co nejvíce uchránit faunu a floru. Proti nim stojí velké společnosti s velkými zisky. Jak je známo, dnes penížze hýbou světem, takže snad ve všech případech tyto velké společnosti vyhrávají.

Zeptáte-li se kohokoli na ulici, jestli by změnil současný vztah člověka a přírody, řekne vám nejspíše „ano“. Jenže dnešní svět je propojen a jedna změna řetězovou reakcí ovlivní celkovou ekonomiku a ve finále bude pro běžného občana vše dražší. A to si naopak nikdo z nás nepřeje. Vlastně můžeme říct, že se životní prostředí ničí pro naše pohodlí. Je tedy vše tak „černobílé“?

Nechci znevažovat boj za životní prostředí. Odráží se v něm lidskost a láska k přírodě, ale domnívám se, že se nemůže (alespoň za současných podmínek) zastavit pomyslný vlak jménem „lidstvo“. Spíše zpomalit.

Z mého pohledu je naše současné smýšlení přecitlivěné. Mé nevyjímaje. Lidé máají dojem, že si pod sebou „podřezáváme větev“. A ono tomu tak i je. Vlastně tomu nikdy nebylo jinak. Každý ví, že příroda (i celý vesmír) se řídí jednoduchou zákonitostí narození – život – smrt. Živočišné druhy vznikají a zanikají a týká se to i nás. Už od našeho vzniku jsme odsouzeni k zániku. Je ale dobře, že si to ještě zcela neuvědomujeme. Vše by mělo mnohem rychlejší spád. Nejspíše tuto planetu „vyždímeme“ a my vyhyneme. Toto je fakt. Přemnožení se těžko reguluje a matička Země nás dlouho stačit živit nedokáže. Co nám tedy zbývá? Nejspíše jen život. Filosofováním nemáme šanci dojít k jinému závěru. Zákonitosti vesmíru stejně nejspíše neovlivníme<.>


K čemu mi ta škola vlastně je?

Tuto otázku jsem si položil již mnohokrát, ale zatím jsem nedošel k zádné odpovědi. Dle mého názoru by nás škola neměla učit pouze danou látku, ale měla by más učit i zodpovědnosti, soustředění se a také spolupráci mezi jednotlivými studenty. Zodpovědnosti se učíme například při hotovení domácích cvičení, nebo při učení se na písemné práce. Soustředění se učíme převážně ve škole, ale i doma znovu u učení se na písemné práce. Spolupráce ve skupinách jsou rozvíjeny především při společných referátech, nebo jiných projektech.

Pokud bych vzal jednotlivé předměty rozdělil bych je do dvou tří skupin. První skupinu by tvořili předměty které příliš nestudyuju, protože si myslím, že je v budoucnu nevyužíiji,. Mezi takové předměty patří například chemie, biologie, informatika, dějepis. a ZSV. Ve druhé skupině jsou takový neutrální předměty které nestuduji, ale zároveň by mi mohli být užitečné: ruský jazyk a zeměpis. Do poslední třetí skupiny patří předměty které jsou podle mého názoru důležité: Matematika, Anglický jazyk, Český jazyk a fyzika, proto se je snažím studovat co nejvíce, i když mi to někdy příliš nejde.


Umění

Mezi mé nejoblíbenější umění patří hudba. Je hodně umění, ale já si přesto vybral hudbu, protože je hezká na posleh. Mé mamince se také líbí zato tátovi tolik ne. Většinou ve volném čase jí poslouchám, klidně i několik hodin. Nechodim na žádný kroužek, protože nemám tolik času. Jinak by jsem nejspíš chodil. Tenhle stil umění má spoustu druhů. Mě se líbí skoro každy<.>


Horváthová, Karina, V. B, 07/08

3. října

Vyprávění – reprodukce textu
reprodukce = převyprávění vlastnini (slovy napríklad: přečtu si knihu a její obsah sděím ostatním) úkolem je zachutit podstatu príběhu (nejdůležitější okamžiky)

Příhoda z praznin <obrázek nakreslený propisovací tužkou: kytička>
Byli jedno jedny kamarádi a jmenovali se Tomáš a Petr a Petr neuměl plavat. prudce břehem a svažuje. A hned tam zapadl až po krk. A když Tomáš rychle přiběhl a vytahoval ho z vody Petra. Tomáš ho chytil za vlasy a vytahoval ho z vody ven Konec viravění. a tak mu kamarádi připomínají že ho Petra zachránil.


Písmo a Pravopis

Lidé se potřebují dorozumívat i na dálku a chtějí zachovat své myšlenky příštím generacím. Proto si lidé vytvořil(y)i soubory grafických znaků, kterým říkáme písmo. Naše písmo je hláskové a zaznamenáváme jej písmeny. V češtině se používá ke psaní latinka.

Postupně se objevily zásady a postupy {zapisování}<in>, kterým říkáme pravopis. V pravopisných pravidlech se dbá na to, aby byla co nejméně obtížná.

Pravopis nám umožňuje odlišit slova, která v mluvené podobě stejně znějí např.: (vír x výr; plod x plot atd...)<.>

Bezpečné ovládání pravopisu patří k nejvíce zdůrazňujícím požadavkům kultury jazyka.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132

Osnova:

1. písmo

2. a) pravopis

b) slova a slovní tvary

3. olvádání pravopisu.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Zuzana Kacafírková, II. B
Téma: Jak vidím sama sebe
(charakteristika)
1) Úvod: Čtvrteční dopoledne charakteristika
2) Stať: a) Kdo jsem já?
b) Vnější charakteristika
c) Můj vztah k okolí
d) Dobré vlastnosti
e) Špatné vlastnosti
f) Koníčky
g) Co mám a nemám ráda
3)Závěr: Mí životní sny

Je čtvrteční dopoledne, venku svítí první jarní sluníčko a já se teď pokusím napsat charakteristiku samy sebe.
Tak tedy, všechno to začalo před třinácti lety, kdy jsem jednoho krásného dne přišla na svět. Dostala jsem jméno Zuzana. Jak jsem rostla, stala se ze mě vysoká dívka s dlouhými hnědými vlasy, ve kterých mám světlé proužky, modrýma očima a upovídanou pusou, která se ráda hezky obléká, většinou sportovně, elegantně nebo moderně a nejradši nosí sukně.
Jsem extrovertní člověk a řekla bych, že na lidi kolem sebe působím vesele a pohodově.
Mám ráda společnost a když se kolem mě pohybuje pořád hodně lidí, jsem spokojená. Se svými kamarády proto často podnikáme různé akce a každý týden se navštěvujeme.
K té lepší půlce mého já bych zařadila, že jsem přátelská, optimistická, citlivá a když se pro něco rozhodnu, tak si za tím stojím.
K mým horším vlastnostem patří tvrdohlavost, drzost, náladovost, nepořádnost, což se projevuje v mém často neuklizeném pokoji a neschopnost se podřídit.
Mám hodně koníčku, ale nejvíce mě zajímá hudba. Hraji na housle, klavír, sopránovou a altovou flétnu a na kytaru. Jednou týdně chodím do základní umělecké školy na sólový zpěv a velice mě to baví. Také pravidelně vystupuji na koncertech se dvěma orchestry. Muziku ráda i poslouchám a to nejradši rockové kapely a r´n´b. Dále se věnuji plavání, lyžování, tancování, hraní divadla v dramatickém kroužku.
Mám moc ráda zábavu, dobrodružství a adrenalin.
Co nesnáším, jsou pomluvy, faleš a pokrytectví. To jsou podle mě ty nejhorší věci, co se mohou v kolektivu objevit.
Nedá se říct, že nemám ráda školu, ale že bych do ní chodila ráda, to také ne. Z předmětů mě baví výtvarná výchova a hudební výchova. Naopak matematiku, fyziku, chemii a zeměpis opravdu nemám ráda.
Jednou v životě bych chtěla být slavná a pokud možno zpívat nebo hrát v divadle nebo ve filmu. Ráda bych také pomáhala lidem, kteří to nejvíce potřebují a zvířatům. Přála bych si žít někde za Prahou ve velkém rodinném domě společně se svým manželem a adoptovat dvě děti z Afriky. Ale hlavně abych já a všichni lidé, kteří jsou mi blízcí byli zdraví a štastní, protože to je nejdůležitější. Mohu mít velký dům, ale když bude někdo z mé rodiny nemocný, nebudu šťastná.
Snad se mi alespoň některé mé sny splní….


Igorova dobrota

Osnova:

I. Zpráva z černé kroniky

II. 1) popis místo

2) popis Igora

3) ráno

4) Igorova práce

5) cesta domů

6) večer v myslivně

III. 1) druhé ráno

2) osudová chvíle

Zpráva z černé kroniky: Včera byl na jatkách obce Janovice udupán k smrti jeden ze zaměstnanců. Příčiny tohoto neštěstí jsou zatím v šetření.

Budova jatek, tohoto rána zahalena do husté mlhy, vypadala téměř impozantně. Stavení velikosti větší stodoly stálo asi kilometr za Janovicemi, aby jatka svým zápachem tolik nerušila obyvatele. Za nimi se táhly kilometry a kilometry hustých lesů. Každý pracovní den, kolem sedmé hodiny ranní, bylo možné vidět několik desítek zaměstnanců přicházet sem do práce. Až na pár vyjímek pocházeli z přilehlých Janovic.

Jednou z těch vyjímek byl Igor {Chlemov}<ni>. Byl to mladý, asi 30-ti letý muž s krátkými, hnědými a kudrnatými vlasy. Mnoho lidí říkalo, že je trochu uzavřený, ale jemu to nevadilo. Bydlel i se svou ženou Naděždou v myslivně hluboko v lese. Jeho nebožtík otec byl m hajný a Igor to zaměstnání chtěl převzít, jak bylo zvykem v jejich rodině, ale změnily se poměry a obec odmítla hajného dál platit. Pak Igorovi nezbylo než začít pracovat v místních jatkách.

Dnes tu byl jako první. Sundal si klobouk a kabát a vše již navyklými pohyby ukládal do skříňky. „Letošní podzim je studený, že?“ ozvalo se od dveří. „Dobré ráno Igore!“ To byl Antonín. Byl tu nový a Igor ho neměl moc rád kvůli jeho neustálé dobré náladě. Nechápal, jak se někdo může usmívat při takové práci. Však ho to přejde, myslil si. Antonín se šel převl{í|é}knout ke své skříňce. To už ale Igor byl převlečen do zkrvavených pracovních šatů a pospíchal ven, aby si před začátkem dopolední směny stihl zakouřit. Než však došel na půl cesty ke dveřím ozval se znovu Antonín. „Ty Igore, to by mě zajímalo jestli ty se tam v tom lese nebojíš. Slyšel jsem, že se tam v noci potulují vlci a tak. Co?“ „Ne nebojím“ odpověděl Igor a ve své cestě pokračoval doufajíc, že Antonín pochopil, že na řeči moc není. „To je ale zvláštní. Já bych se strašně bál a Marta? Tu bych tam vůbec nedostal to né to ona by se nedala...“ mlel dál, ale to už Igor rázně zavřel dveře. Venku uviděl přicházet další lidi a tak se se svou cigaretou raději skryl za zdi. Za několik minut zvon ohlásil začátek směny.

Igor pracoval v {tzv.}<ni> ,´vraždírně´. V této sekci pracovalo dalších deset chlapů. Vždy nahnali zvíře do zvláštní ohrady, tam ho porazili a poslali dál na rozčtvrcení. Dnes byly na pořadu krávy. Celý den jedna kráva za druhou. Igor krávy neměl rád. Podle něj měly smutnější oči, než ostatní zvířata, ale s tím se nikomu nesvěřoval. Igor svou práci nenáviděl. Již dávno se s tím rozhodl zkoncovat, ale nedokázal se odhodlat.

Den utíkal pomalu, jak už to s kravama bývá, ale nakonec se přeci jen zvon ozval a všichni mohli jít domů. Igor byl velmi unavený {a}<ni> smutný, když šel pěšky přes les domů. „Bože, proč mi tohle děláš?“ zvolal do hlubin lesa, protože věděl, že ho nikdo nemůže slyšet. „Proč nemám alespoň trochu štěstí. Porušil jsem rodinnou tradici, nesnáším svou práci, nesnáším lidi kolem sebe. Teda až na Naděždu. Každý den jen beru život dalším a dalším nevinným tvorům. Den za dnem, pořád je to stejné. Chci dělat dobré věci!“ myslel si zkroušeně, ale tu se mu na tváři objevil úsměv. „Teď nebo nikdy“ zamumlal. V hlavě mu klíčil plán.

Do myslivny přišel práve včas k večeři. „Dobrý večer Igore.“

„Ahoj Naďo!“ usedli nad kouřící talíře. „Naďo“ začal pomalu „co by jsi řekla tomu, kdybychom se odstěhovali?“ Naděžda na něj koukala a zmatenost se v ní mísila s údivem. Takhle nikdy nemluvil. „Víš někam pryč od tohode místa. Začít nový život,“ pokračoval Igor. Naděžda stále nechápala. „Je ti dobře Igore? Nemáš horečku?“ „Jistě, že jsem v pořádku. Tak co? Co tomu říkáš?“

„No ano. Moc ráda.“ Víc už o tom nemluvili. Po jí Po jídle Igor usedl do křesla a v oblacích cigaretového dýmu přemýšlel: Zítra ráno půjdu po práce o hodinu dříve a udělám dobrý skutek. Tečku za tím vším tady. Vypustím všechna zvířata na svobodu! Zítra je středa. To přivážejí novou várku. Tím líp. A pak se s Naďou s sbalíme a pojedeme kamkoliv. Mám i něco našetříno. Paříž? Řím?

Takto se ubíraly jeho myšlenky. Viděl před sebou šťastnou budoucnost.

Ráno se dobře nasnídal a pak vzbudil Naděždu, aby jí ujistil o tom, že to myslí vážně. Před jatka dorazil právě včas. V dálce bylo vidět odjíždět dodávky a bylo slyšet ryk vyděšených zvířat. Přišel k vratům od chlívů a nahlédl mezi prkny dovnitř. Tísnilo se tam přes 150 kusů dobytka a prasat.

Začal odemikat mohutný zámek. V uších mu hučela krev vzrušením když v tom tupé nárazy zmatených těl rozrazily bránu. a zvířata se vyhrnula ven. Igorovi se zastavilo srdce nad jejich zuřivostí. V úleku se mu nepodařilo uskočit a hned první vlna ho srazila do hlubokého bláta. Chtěl ještě vstát, ale jedna z krav mu svým kopytem roztříštila lebku. Nalezen byl až k večeru, protože byl zcela pokryt bahnem.

Naděžda se oběsila o týden později. Tak zkončil jeden velký sen. A nebo nezkončil?


12. ledna 2006
Marek Chlumský, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis

Zajímavý dům – Týnský chrám
Týnský chrám

Osnova – 1. úvod: Umístění chrámu
2. stať: a) Střecha a její výzdoba
b) Budova
c) Okna
3. závěr: Celkový dojem

Týnský chrám se nachází v těsné blízkosti Staroměstského náměstí. Tato budova je postavena v gotickém slohu.
Na střeše jsou dvě hlavní věže. Každá z těchto věží, je zdobena osmi věžičkami. Uprostřed stojí nižší věž, kterou zdobý šest úzkých věžiček hodiny a kříž.
Asi ve dvou třetinách chrámu je ochoz, na který se můžeme dostat z každé věže jedním menším průchodem nahoře zaobleným.
Okna jsou podlouhlá nahoře zaoblená stejně jako dveře.
Tento dům převišuje okolní budovy a půsbý vysokým a majestátním dojmem.


OSNOVA:

I. Úvod

II. Stať: 1. škola

2. rodina

3. zájmy

III. Závěr

Ptáš se, jak se mi daří

Drahý Adame!

Pokud Ti zprávy o mně stačí pouze prostřednictvím dopisních papírů, tak tedy… Jak se mi daří? Mnohdy to ani já sama bezpečně nevím, ale mám-li svůj momentální stav mysli a života shrnout jediným slovem, pak je to slovo skvěle!

Jak sám dobře víš, minulý rok znamenal v mém životě, ale i v životě osob v mém bezprostředním okolí, veliký zvrat. Ne snad pro změnu zaměstnání mého otce ani pro mých šestnáct let, ale pro úspěšné dokončení základní školy a nástup na gymnázium. Jako snad každého provázely i mne obrovské obavy z přijímacích zkoušek, nového prostředí, vyšších nároků a hlavně také z nových spolužáků a potencionálních přátel. Ač jsem základní školou proplula relativně bez potíží, studium bylo pro mne spíš utrpením, nežli potěšením. Právě proto jsem od střední školy očekávala možná až příliš mnoho. Ne snad, že by mě mé stávající působiště zklamalo, právě naopak. Má největší obava – přijímací zkoušky, byla nakonec díky milosrdným kritériím vedení gymnázia nahrazena „jen“ čekáním na konečný počet přihlášených. Když bylo i toto nebezpečí zažehnáno, nastala tréma ze spolužáků, profesorů a tehdy snad i z pana školníka. Naštěstí nejsou nároky přímo nezvladatelné, většina profesorů sympatická a spolužáci jednoduše skvělí.

Ovšem škola není jediným místem, kde se musím zdržovat. Situace u nás doma je při nejmenším napjatá. Nevím, jestli je to věkem, ale mám pocit, že komunikace s rodiči vázne stále víc a víc. Možná nedokážou porozumět mým náladám a potřebám, možná je to právě naopak.

Loňská sezóna byla tou poslední, kterou jsem strávila v Jihočeském divadle. Bohužel konflikty s vedením nabraly takových rozměrů, že má další přítomnost byla nežádoucí.

Doufám, že i Ty zažíváš podobné rozčarování a sdílíš můj optimistický názor na dění ve Tvém okolí.

Milý Adame, mám se skvěle!

Líbá Tě Eva


Osnova:

1 80. výročí naší školy

2 Přípravy

3 Výzdoba tříd

4 Vystoupení žáků

5 Rodiče ve škole

6 Kulturní dům

7 Závěr – mám ráda našíi školu

80. výročí naší školy

Naší škole je 80 let. Na tuto školu je věk moc mládý.

Každá třída si připravila nějaké představení třeba 6. řočník měl vyjmenovaná slova B, L, M, P, S, V, Z a ještě F. Já jsem měla P protože jsem si to P vybaroila. To viystoupení bylo 7. listopadu v sobotu.

Rodiče byli velmi nadšení protože pak mohli jít do kulturního domu. Zpíval sbor – {název sboru}<priv>.. A {název sboru}<priv>. Sbor v Kulturním domě začal ve 14:00 hod.

Lidem se předsavení moc líbilo.


Zvelebil Petr 1. C
16. Prosince

1. Písemná práce
Letní dobrodružství
(vypravování)

Osnova: 1) Úvod – vzpomínání
2) Stať – a) Příjezd
b) Ztráta kamaráda
c) Hledání, Nalezení
3) Závěr – Vysvětlení

Kdysi jsem potkal jednoho muže. Bylo parné léto, byl červenec, ale byly třicítky stupně.
Byl jsem na výletě s kamarády, byli jsme čtyři, v Bostonském lese. Les to byl velký a v noci byla poměrně zima. Ale vraťme se k příběhu!
Na výlet jsme jeli mým autem. Vyjeli jsme ráno, ale dojeli jsme poměrně odpoledne a když jsme dojeli byl západ slunce, byl krásný. Já jsem si řekl: „Tak to bude v noci zima.“ Mike a John se mnou souhlasili, ale Dan ne. Dan studoval psychologii a tak v tom hledal větší význam. Myslel si, že se stane něco hrozného. Všichni jsme ho s pohrdáním odbili a šli jsme zapít konec školy. Vzhůru jsme byli asi od osmi do jedné a bylo by nás docela slyšet kdybychom nebyli v lese.
Ráno jsem se probudil asi v 10, na můj vkus docela brzy, ale něco se mi nezdálo, něco mi vrtalo v hlavě. Dan nebyl ve stanu. Vzbudil jsem kluky a shlédl jsem situaci. Danovy věci tu byly i spacák, ale Dan nikde. S voláním, jestli někdo neodpoví, jsem vylezl ven ze stanu. Ani venku Dan nebyl. Vzhledem k tomu, že jsme šli spát oblečeni vyběhli i kluci rychle ven. Pak mě napadlo, že musí mít mobil, ale poté jsem přišel na to, že přece jen něco chybí, chyběly všechny mobily i můj i Danův byl pryč. Nic nezbývalo, jen ho jít hledat, protože policie by zasáhla až po čtyřiadvaceti hodinách. Věci jsme tam nechali, na co by nám byly kdybychom nenalezli Dana.
Vyšli jsme do lesa a všichni křičíc jsme hledali Dana. Lesem se ozývalo jen „Dane?!, Dane!“ Ale nikdo neodpověděl. Podle hodinek jsem zjistil, že jsme ho hledali již pět hodin, ale všem to připadalo jako deset minut, ale ta nejhorší zpráva teprv přišla. Mike zjistil, že chodíme v kruhu. Pak se ale stalo to, co nikdo nečekal. „Postava. Vidím Postavu!“ zařval jsem. A opravdu tam byla. Byl to muž, kterému nebylo vidět do tváře, ale je jisté, že to nebyl Dan.
Všichni jsme se rozběhli za postavou. Běželi jsme dál a dál, ale on byl pořád stejně daleko. Náhle jsme uviděli, co všem vyrazilo dech. Byl tam potok, byli jsme si jisti, že na mapě žádný nebyl, ale v něm ležel Dan. Seběhli jsme k němu a zvedli ho. Byl v bezvědomí na noze měl pas na medvědy. Tu jsme mu sundali a ovázali mu nohu z vlastních šatů. Počkali jsme až se dostane k sobě a zeptali se co tam dělá. Řekl, že chtěl prodat naše mobily, že až tak byl opilý, ale pak, že viděl muže že šel za ním až sem. My nevěřili, že v noci a docela dost opilý by dokázal dojít až sem, ale on pokračoval. Že prý u auta spadl do té pasti a řekl tomu muži aby mu přivedl pomoc, ale že se na něj prý jenom díval a nic neříkal. „My ho potkali.“ Řekli jsme sborově. Dan vytřeštil oči, že jsme sami nepřišli. „Vždyť jsme tě hledali pět hodin.“ Zvedli jsme hlavu. Stál tam ten muž, ale přešel
˂dokončeno v konceptu˃
Ale přešel směrem tam odkaď svítilo slunce, takže se nám ztratil v záři. Ale tam, kde stál, byl najednou náš tábor a moje auto. Byli jsme jenom 5m od auta, ale hledali jsme --- Později přijela záchranka a policie. Zdravotník říkal, že Dan měl veliké štěstí „Ještě chvíli a musel --- Ale více nás zarazila odpověď Policie po popsání toho muže. Policista nám sdělil že ten muž je už více než 5 let po smrti. To nás dostalo. Odjeli jsme domů a tam jsme strávili zbytek prázdnin.


To byl ale trapas!

Osnova: 1. Úvod: téma

2. Stať: a) před začátkem

b) cesta letadlem

c) úvod do práce

d) uklízení

e) průšvih

f) zachránce

g) šťastný konec

3. Závěr: ponaučení

Nejdříve jsem si myslela, že si vyberu téma: ‚Příběh z naší rodiny‘, ale o 7 minut později, když mne ještě nic nenapadlo a ostatní už měli první odstavec jejich práce, rozhodla jsem se téma změnit. Protože jsem si vybrala trapas, budu muset změnit jména lokalit a účinkujících. Určitě by si nepřáli, aby někdo (ať už jeden nebo více lidí) četl o jejich incidentu. Obzvláště pak hlavní hrdinka, která by mne nejspíš nechala umírat velmi pomalou a bolestivou smrtí. Pravda je, že kdyby se to stalo mně, asi bych se s tím také moc nevytahovala, ale co se dá dělat, prostě mě nic jiného nenapadlo.

Ještě předtím, než se pustím do líčení trapasu (tedy v tomhle případě jde spíš o průšvih), musíme si ujasnit, že jestli hl. hrdinku poznáte, tak jí PROSÍM nic neříkejte. Já ji přejmenuji na Kate.

Zavrtěla se na sedadle a podívala se z okénka. Mraky pluly kolem a vypadaly jako bílá peřina. Kate letěla do Ameriky, kde si našla práci v jisté úklidové agentuře. Byla z toho nervózní, ale ne tolik jako z té příšerně dlouhé cesty letadlem. „No, co se dá dělat, budu to muset přežít.“ zamumlala a snažila se srovnat do nějaké pohodlnější polohy.

„Takže všichni sem!“ zavelela šéfová. Kate, spolu s ostatními, se na ni podívala. „Už jsem vám vysvětlila, myslím dost podrobně, jak chci, abyste pracovali. Tohle je významná a bohatá firma, takže musíte být v podstatě neviditelní. Nesmíte nikoho vyrušit, protože i přesto, že je noc, někdo tu může být.“ Kate pokývala hlavou a vydala se do jí přidělené kanceláře. Před dveřmi se zastavila a zaklepala, když se nikdo neozval, vytáhla z kapsy klíče a odemkla si. Kancelář byla obrovská, draze vybavená a přes celou jednu stěnu se táhlo okno. Kate utřela prach, vyleštila skla vytrýnek, umyla špinavé hrnečky a talířky a začala vysávat. Jak vysávala pod stolem, šňůra od vysavače se jí někde zasekla.

Kate šňůrou trhla a najednou zhasla všechna světla. „Sakra,“ zaklela, když si uvědomila, že nejspíš vyhodila pojistky. „Sakra, sakra, jestli jsem je vyhodila v celé budově −“ Kate došla po šňůře vysavače až na konec a vytáhla zapalovač, aby se podívala, co se stalo. Zásuvka byla vytržená ze zdi. Kate rychle přeběhla k oknu a oddechla si, když si všimla, že světla zhasla jen v patře, kde byla. V tu chvíli se na chodbě ozvaly kroky. „Je tu někdo?“ ozval se od dveří mužský hlas. „Jo.“ pípla Kate. „Prosím vás, nevíte, co se tu stalo?“ Muž ve dveřích měl baterku. Kužel světla ihned padl na vytrženou zásuvku pak na Kate. „Já se omlouvám, já jsem nechtěla.“ mumlala Kate. Muž ve dveřích se usmál. „To je v pořádku, už se nám to stalo. Ty vysavače prostě mají nějakou špatnou zástrčku.“ Kate vykulila oči. „Takže to není moje chyba?“ „Ale ne. Já ten vysavač dám odnést.“

Kate ve firmě uklízela dála a s Jakem (což byl její zachránce z onoho večera) se spřátelila. On jí ale nepřestával škádlit zdánlivě nevinnými vtipy o zásuvkách.

Tak doufám, že tohle se nikomu z vás nestane a že už nikdo z vás nebude trhat za šňůru od vysavače, protože víte, co by se mohlo stát.


Peterková, Tereza, V. C, 07/08

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova:
1. projížďka na bruslích
2. srážka
3. bolest.
4. jede pro pomoc
5. volá o pomoc
6. přijíždí sanitka

Nehoda
Jednoho dne si kluci vyjeli na bruslích a na skate-boardu.

Byli to kluci z naší školy byl to Honza, Jakub a Martin.

Ty kluci si tam jentak jezdily.

A ftom tam vyjede auto. Jede tou největší rychlostí a bum, už ho srazilo Martina.

Martin tam leží a kluci se ho ptaj jestli ho nic nebolí a Martin říká že ho bolí úplně všecko.

Jakub jede co nejrychleji k telefoní budce volá sanitku.

Pak přijíždí sanitka a Martina odvážejí do nemocnice.


17. 12. 2008
KT HAKLOVÁ
V3ú

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.
Osnova: 1. ÚVOD – a) Relativní realita
b) Přebíhání od reality k té reálnější
c) Pomocníci při stěhování
2. STAŤ – a) Apatické sledování zářící obrazovky
b) Virtuální svět
c) Co způsobí pátý level
d) Samota ve vlastním světě
3. ZÁVĚR – a) Život bez remcání
b) Život beze snu
c) Berme život se vším všudy

Co je vlastně realita? Nevnímá jí každý z nás jinak, není relativní?
Každý si snad alespoň jednou od té reálné reality odběhl k té své, pro někoho reálnější. Všichni máme přece právo na snění a vytváření své reality.
Ikdyž bychom samozřejmě neměli ten svůj svět vnucovat ostatním.
Občas je realita moc šedivá a nudná, a tak často utíkáme do té abstraktní. Zpravidla nejčastější pomůckou při takovém stěhování je četba, hraní her nebo sledování televize, některým docela dobře poslouží i drogy.
Při sledování televize se jednoduše dokážeme vypnout a apaticky sledovat zářící obrazovku, jako by to bylo poprvé. Co si z televize opravdu vezmu k srdci a co ne, záleží pouze na mém osobním založení. Ale osobnost, která nemá už žádný vztah s realitou, pouze s tou svou, je snadno zmanipulovatelná a oblbnutí vhodná. Jako například hodně starých lidí.
Ale co při hraní násilnických počítač. her? Tam se přece také vytváří druhý, fiktivní, svět. A není to svým způsobem podobné, jako sledování porna malými dětmi. Tam si přece vytváří úplně odlišný pohled na svět.
Proč tedy ve videopůjčovně existují oddělené přepážky s pornografickými filmy do osmnácti let nepřístupné. A na videohrách, které jsou snadno k dostání, je pouze malý štítek hlásající osmnáct plus?
Pak se snadno stane, že si hru zakoupí nějaké malé – neuvědomělé – dítě a po pátém levelu zastřelí oba rodiče, protože nedokázalo oddělit fikci od skutečnosti. Toto si myslím, že je obrovský problém, který by se měl začít více řešit.
Pokud si ale dokážu vytvořit vlastní realitu bez pomoci her nebo televize, nebudu si připadat příliš osamoceně nebo na obtíž?
Nebylo by tedy jednodušší tu reálnou realitu přežít, aniž bychom si vymýšleli nějakou další nebo si stěžovali?
Jaké by to asi bylo, žít bez snění? Popravdě asi dost nudné a nezajímavé.
Proto bychom měli život brát takový jaký je a jaký přichází, ale fantazii, kterou investujeme do vytváření toho imaginárního, se meze nekladou.


12. Prosince 2008
M. Simanová

1. písemná slohová práce
úvaha
Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor – už bys ho taky nemusel najít.

Osnova: Úvod – Pravidla přežití
stať – Pomyslná zeď
 – konfrontace
 – odlišnosti
 – ztratit
závěr – nejcennější majetek

Smysl pro humor je občas jediným východiskem, jak si dokázat udržet hladinu rozumu v mezích v dnešním pokrouceném světě.
Často se zamýšlíme nad tím, co nás dokáže odvést od každodenních stereotypních úkonů a úkolů. Smysl pro humor je pomyslnou zdí, postavenou mezi všední realitou a vlastními světy podvědomí. Dokáže odvádět pozornost od nudných témat, nebo a lepším případě z nich nudu odstranit.
Problém nastává ve chvíli, kdy dojde ke konfrontaci lidí s odlišným smyslem pro humor. Výsledek takovéto akce je přibližně stejný jako u hádky s odlišnými názory.
Smysl pro humor máme každý svůj: Je pravda, že někteří ho postrádají úplně, ale takový život je v dnešní době příliš šedivý a naprosto nezvyklý pro někoho, kdo bez něj téměř nedokáže žít. Někdo svůj smysl pro humor dokáže časem stupňovat, jiný klidně i ztratit. A proto se lidské bytosti liší tak, jak to dokáží jen ony.
Ztratit smysl pro humor v dnešní době téměř doslova znamená zavřít za sebou dveře od společnosti. Ať už do ní počítáme širokou veřejnost nebo jen ty, kteří jsou nám nejbližší. Myslím, že se neříká zbytečně: „Až zemře smysl pro humor, zemřeme s ním.“
Jsme každý, jaký jsme. Ať už smysl pro humor máme či ne, svět je zatím náš. Všímejme si maličkostí a třeba jednou budou znamenat mnohem víc. Zasmějme se vlastním nevydařeným kouskům, smích nemusíme jen rozdávat, občas je potřeba si trošku schovat i pro sebe. Smysl pro humor by totiž bez smíchu nemohl existovat. Když ho jednou ztratíme, jen obtížně bychom ho mohli chtít zpět. Vždyť smysl pro humor je jedním z našich nejcennějších majetků.


5.prosince 2008
Andrea Jasenovcová
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět z pohledu psa

Osnova:
.Úvod – 1) seznámení se psem, který zde vystuouje.
.Stať – 2) popisování psa 1) jeho vlastnosti
 – život psa
.Závěr – 3) seznámení se s majiteli a prostředím, kde bydlí
 – 4) vztah psa k majitelům

Ahoj, dovolte mi, abych se Vám představil. Jmenuji se Popík. Jméno Popík mi dala moje majitelka, malá pětiletá holčička, která se ráda dívá na „Šmouly“, seriál pro malé děti. Vystupuje tam pes, který se jmenuje Popík. Na první pohled mi není podobný, ale co se týká vlastností, ty jsou stejné. Jsem stejně neposedný jako on, neposlouchám, rád si hraji, jako každé štěně, ale někdy to už trochu přeženu. Jako nedávno, kdy jsem roztrhal mé majitelce boty a ona pak neměla v čem chodit. Mám, ale také dobré vlastnosti – přítulný, milý, hodný (někdy), roztomilý a vhodný k dětem.
Jsem ještěě štěně, čistokrevný labrador, černý, krátko-srstý a docela malý, dva roky starý. Na to, že jsem ještě štěně, mám docela mohutné tělo, válcovitého tvaru s dlouhým kulatým ocáskem. Tlapy jsou zatím krátké, ale brzy vyrostou. Má hlava je na čele placatá a celý obličej je protáhlý čumáčkem, který je neustále vlhký, trojúhelníkového tvaru a dvěma nosníma dírkama. Uši jsou jako plácačky, středně dlouhé, placaté, ale zaslechnou vše, co se pohne. Oči mám bystré a černé jako dva knoflíčky, tlamu obrovskou, z které koukají mé špičaté, býlé zuby a dlouhý růžový jazyk, který rád na každého vyplazuji.
Bydlím u hodných lidí se svou psí maminkou v malém baráčku na vesnici. Zahrada je ovšem velká, a tak mohu každý den se svou maminkou běhat a dovádět, prostě jak se mi chce. Žiji zde rád a každému psovi bych přál takové majitele.
Nikdy bych je nevyměnil a doufám, že oni mě také ne. Mám je rád.


1. slohová práce

											16. 12. 2004

Témata: Ptáš se jak se mi tu líbí

Ptáš se, jak se mi tu líbí

Osnova: 1) Úvod – překvapení
	 2) Stať – a) ráno
		 b) odpoledne
		 c) večer
 	 3) Závěr – rozloučení

Drahý bratře,
Tvá otázka mě trochu překvapila, když se ptáš, jak se mi tu líbí, i proto, že si sem měl jet ty místo mě. Nicméně nebudu zlomyslný a jeden z těch tří nekonečných dnů ti popíši.
Vrcholem každého dne je ráno, respektive probuzení. Světnice je prosvícená sluncem, ptáci zpívají a příroda se probouzí. Člověk se cítí jako v ráji. Realita přichází až na mě mamka hodí roztrhanou košili a o nic lépe vypadající tepláky a vrazí mi do rukou talíř s tlustým krajícem chleba a stejně tlustou vrstvou lančmítu. Poté, co se mi podaří do sebe ten žvanec nasoukat, se objevuje na scéně děda, jež nám oznamuje, že je čas jít na pole. Je to docela „pestrá“ činnost: sbíráme brambory, švestky a jablka.
Poté co přežiju mamčino sekýrování typu: „ohni se k tomu pořádně!“ „nelehej si!“ nebo „Postav se rovně!“, je oběd v podobě, jak jinak, brambor a lančmítu. Následuje stejný scénář – tým v sestavě já, mamka, děda jdeme na pole, kde provozujeme stejně snaživou, barevnou a pestrou činnost, jako dopoledne.
Večer je ze mě rozpolcený člověk, snoubí se ve mně pocit fyzického a duševního vyčerpání a nepříjemný pocit, že jsem investoval čas do něčeho, co pro mě není nijak důležité, ne li zbytečné. Následně si umyju nohy v lavoru s vlažnou vodou a snažím zabít následující hodinu času, kdy nemůžu usnout.
Nicméně zítřek už nějak přežiji a příští rok pojedeš zase ty, neboť podle slov mamky, jsi pracovitý zatímco já jsem – lenoch. Což mi ostatně plně vyhovuje.

									Tvůj Jirka


Slohová práce školní
Jana Kubů
12. 6. 2007
3. C

Znamení doby
„Dnešní doba je zkažená, životní prostředí je znečištěné, lidé se dennodenně vraždí mezi sebou“ – slyšíme ze všech stran. Ale proč to tak je a kdo za to může? To nikdo neví.
Doba, ve které žijeme mě nutí zamyslet se, co jsme udělali špatně. Dvanáctiletí vrazi už dnes pomalu nikoho nepřekvapí, lidé se neustále za něčím ženou, ale naprosto bez cíle. Byly přece doby, kdy si lidé pomáhali a byli k sobě slušní. Zrovna včera jsem se dostala do pro mě dost absurdní situace. Když jsem s kamarádkou seděla na lavičce, přišel k nám muž, který sbíral odpadky, a místo klasického „zdovolením“ nebo „uhni“ nám začal nadávat. A takové chování je dnes už úplně běžné v naší společnosti, kterou bychom chtěli nazývat slušnou.
Doba se žene kupředu mílovými kroky, člověk ji nestíhá, a tak nastává chaos ve společnosti. Rodiče dne své děti zahrnují moderní technikou jako jsou mobilní telefony, počítače, videa, DVD přehrávače a jistě mnohé další „vymoženosti“, ale zapomínají s nimi mluvit, číst jim knížky, brát je na výlety do přírody. Zkrátka jestli se něco nezmění, generace našich dětí bude moderní dobou naprosto zdegenerovaná. Samozřejmě nejsem proti pokroku techniky a vědy, ale jsem přesvědčená, že počítače vedou děti k pohodlnosti a v neposlední řadě také ke gamblerství.
Myšlení o zkažených dětech by přece neměli mít osmnáctiletí lidé, ale jelikož já osobně s dětmi už nějaký ten pátek pracuji, myslím si, že situace je opravdu alarmující. Vždyť my jsme přece byli tak naivní a celkem hodné děti, měli jsme úctu k rodičům, tedy pokud rodina fungovala tak, jak má. A to je nejspíš ten problém. Kolik rodin je dnes neúplných, kolik rodičů postihla krize, kterou nebyli schopni ustát a „vyřešili“ ji rozvodem…? A na tohle všechno doplácejí nejvíce děti. Děti, které jsou naše budoucnost. Každý člověk se jednou postaví na vlastní nohy a nebude to pro něj nikdy jednoduché, proto je tu rodič, který by měl být v tu chvíli jeho oporou. Žádný počítač na světě neporadí, nepomůže ani nepohladí jako milující rodič, a tak mě napadá, že dnešní děti nebudou mít skok do vlastního života vůbec jednoduchý.
Nedokážu si představit, co by společnost dokázala změnit k lepšímu, ale jsem si jistá, že doba, kterou nyní nazývám jako alarmující kvůli chování lidí a hlavně dětí ve společnosti, není nic proti tomu, co nás v budoucnu čeká. Proto se nechám překvapit, jak bude společnost vypadat třeba za takových dvacet let, i když už teď si myslím, že to nebude překvapení nijak příjemné.
Osnova:
Úvod
Stať a) „slušná společnost“
 b) počítace vychovávají děti
 c) „zkažené děti“ – vina rodičů
Závěr


Boriana Hristova
VII. A
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Moje sestra

Můja rodina jsou maminka, tatínek, bracha a segru. Budu opisovat segra. Menuje se Joanna. Její postava je normálná. Hlava je trochu kulatá. Má velký hnědé oči, obočí jsou upravené, noc je špičatý.
Její vlasy jsou chuste, kudrnaté. Mát barva chnědé, ale už je obarvená černá. Jejích stýl je emo. Ona se nosý s ružoví tričko, černí kauchoti. Jedna bota je modrá, druchá žluta. Joanna má rád hudbu. Posloucha metal. Na ruce jsou moc nárameček a prstenek.
Každy den spolu chodime ven v parku. Když jsme spolu tak povídame si smáme se, posluchame hudbů. Všechno děláme spolu.
Muja segra je moc zabavná, dobrá a krasná cholka.


7. března 2006
Havlíčková, 3.E
2. písemná práce
Cestománie
(reportáž)

Dobrý den, vítám vás v naší Cestománii, ve které bych se chtěla věnovat rekapitulaci z Olympijských her v Turíně. Začneme prvním dnem, kdy byl odstartován skiatlon 15km žen. Teď už ale předáváme slovo do Turína.
Dobrý den, vítám vás na prvním olympijským dnu. Dnes je počasí velice přívětive, sluníčko nám tu svítí, je téměř bezvětří. Teploměr ukazuje 5°C nad nulou, takže jsou skvělé podmínky pro sportování. Čeká nás první závod skiatlonu žen na 15km, kde 7,5km běží klasicky, pak se přezují a jedou 7,5km bruslení. Je to závod s hromadným startem, takže budem doufat aby hned na startu nedošlo k hromadné kolizi, kde by se zapletla nějaká z našich závodnic. Z českých reprezentantek tu najdem v červených kombinézách Nývltovou, Balatkovou-Erbenovou a samozřejmě nesmíme zapomenout na K. Neumanovou, která minulý rok na mistrovství světa měla problémy na startu a musela pak dohánět velkou ztrátu. Na startu je mnoho favoritek, takže se nedá říci, kdo má dnes asi největší šanci na medaile. Počasí je stále stejné, tak servismani snad neměli problém s namazáním lyží. A je odstartováno. Trať je dnes velice obtížná. Po úvodní rovince čeká závodnice dlouhé stoupání pak chvilku sjezd, ale pak je opět rovina, která je mírně do kopce, takže závodnice si dnes moc neodpočinou. Start byl bez nějakých větších potíží a závodnice se ve velkém hloučku blíží ke stoupání. K. Neumanová se drží na nějaké osmé pozici, ale je to velky hlouček, kde se bude pořadí stále měnit. Asi tu nebudou nějak velké pokusy o trhák hned na začátku a na přezouvání mohou přijet v tomto velkém chumlu.
Závodnice se blíží na přezouvání. Teď je také duležité aby se trefily do svého boxu a nevzaly si jiné lyže. To by znamenalo diskvalifikaci. Nejrychleji se přezula Slovenka Majdičová. Ta tu prý trénovala hodně přezouvání a také se jí to teď vyplatilo. Vyjíždí jako první, ale v závěsu má už dalších dvacet závodnic mezi nimi i K. Neumanovou. Závodnice začínají bruslit a my se mužeme těšit na strhující záver. Teď nám režie ukazuje Norku M. Björgen a ta končí asi velice zklamaná, protože si určitě přijela pro medaili, ale tu dnes už nezíská. Původně ani neměla nastoupit. Měla nějaké střevní potíže, ale přece jen to dnes zkusila.
Zpět k závodu. Teď se do čela dostala Katka, která teď vede celou vedoucí skupinu. Veliké překvapení je Ruska Medvedová s vysokým číslem, která se stále drží. Naopak favoritka M. Cepalova už uz ztraci na vedoucí skupinu asi 37 vteřin. Teď Katka naznačovala aby ji někdo vystřídal ve vedení, ale nikomu se do toho nechce.
Teď už se závodnice blíží do posledního kola, kde se bude rozhodovat. Vedoucí skupinu tvorí čtyři závodnice K. Neumannova, K. Smigunova, B. Scott a překvapivě Medvedova.
Poslední stoupaní, Katka zrychluje. Pomalu se trhne od skupiny, ale na zadech si drží Smigunovou. Tak to bude boj až do konce. Kdo z koho. Poslední zatáčka a pak už jen cílová rovinka. Kdo bude rychlejší. Smigunová se dostává před Katku a vypadá to, že má více sil. Ano je to tak. Jako první dojíždí --- Smigunova pak Katka a na třetí pozici Medvedova. To byl užasny zavod až do konce a K. Neumannova získava střibrnou medaili na Olympijskych hrach v Turine. Tak to je užasne. Ja vracím slovo do studia. Preji hezky den.


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

 V této se pokusím přiblížit charakter hlavních postav většiny děl, která napsal E. Hemingway. Tohoto autora jsem si vybral proto, že hrdinové jeho knih si jsou typově velmi podobní, ale zároveň jsou velice zajímaví a charismatičtí. Myslím, že jak čtenář, tak autor se s nimi velmi lehce ztotožní.
 Typickým „Hemingwayovským hrdinou je muž ve středních letech, který má těžkou fyzickou práci a snaží se protloukat životem. Nežije sice na hranici chudoby, ale určitě nepatří mezi bohaté. On si však nestěžuje. Jeho silný charakter a hrdost se s tím naprosto vylučují. Bere život takový jaký je, a to s čistým svědomím. Svou práci totiž vykonává poctivě a nejlépe jak dokáže. Rodinu, kterou živí, miluje a v žádném případě by nedovolil, a hlavně by nesnesl, aby trpěla hladem, nebo neměla střechu nad hlavou. Je ochoten překročit jakoukoli překážku jen proto, aby dosáhl cíl, který si stanovil. Často se ale stane, že jeden z těch cílů, který se zdál původně nesnadný, ale dosažitelný, se změní v krajně vyhrocenou situaci, která otestuje jeho sílu a vytrvalost až na hranici únosnosti. On se toho problému chopí se svou typickou mužností a odhodláním, ale ani to někdy nestačí.
 Může se stát, že svého cíle nedosáhne, ale on je klidný, protože ví, že vynaložil maximální úsilí jakého byl schopen a lépe to dopadnout nemohlo. Jeho hrdost tím pádem neutrpěla téměř žádnou škodu.


Můj domácí mazlíček
Můj domácí mazlíček je andulka, jinak řečeno papoušek vlnkovaný. Jmenuje se Kája.
Je malá, asi přibližně 20cm dlouhá. Má protáhlý tvar těla, obrysové a prachové peří. Její hlava je bílošedivá a oči má malé jako perličky, jejich barva je černá. Pod očima modré skvrnky a černé puntíky se nádherně vybarvují v bílém peří. Zobák je žlutý a hodně ostrý na rozlousknutí různých semínek. Ozobí můžeme spatřit barevné. Modré nebo-li malinko nahnědlé. Krk jí zdobí smíchané barvy. Bílá a šedivá.
Její malé tělíčko je světlomodře zabarvené s nádechem do fialova. Na zádíčkách má peří s barvou černou a bílou. Když se blížíme dozadu vidíme na křídlech tmavěmodře zbarvené obrysové peří. Peří je hodně jemné a lehké, proto mohou ptáci létat. Když jsou křídla složená, skoro se dotýkají špičkami. Mají také kloaku – otvor pro vylučovací, trávicí a
pohlavní soustavu.
Ocas má dlouhý, přibližně 8-9cm. Je zbarvený do krásně modré barvy.
Je to můj malinký, a také jediný mazlíček. Mám ji ráda a jsem ráda, že ji mám.
Doporučila by jsem ji lidem, kteří mají rádi malinká a roztomilá zvířátka.


Dražanová, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
a) Jaký bych já byl učitel/Jaká bych já byla učitelka

Já a učit?

Je mi 16 let a pomyšlení na moji budoucnost mě děsí, protože nemám skoro žádnou představu o zaměstnání, kterým se budu živit.
Ale co vím jistě? Učitelkou bych být nemohla. Proč? Děti mám sice ráda, ale při představě, že bych jim něco desetkrát řekla a oni by to stejně udělali špatně, se mi zvedají chlupy na zádech.
Vím, že učitel má být tolerantní, přátelský a měl by všechny žáky měřit stejným metrem, ale já taková prostě nejsem. Dělalo by mi velké problémy mít všechny studenty stejně ráda, být spravedlivá a klidná.
Dalším důvodem, proč nechci být učitelkou, je nízká mzda. Netvrdím, že jsou peníze v životě to nejdůležitější, ale bez nich je to těžší.
A jako poslední důvod uvádím nedobrý vztah žáků k lektorům.
Co říct závěrem? Já si raději zvolím jiné zaměstnání. A vy se nenechte od učitelování odradit. (Já) psala jsem jen to, co si myslím.


Lindenthal, Petr, V. B, 07/08

17. října
Vypravování podle obrázků

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova
1) Tři kamarádi bruslí na silnici.
2) Srážka s autem.
3) Petr je zraněn.
4) Martin jede pro pomoc.
5) Martin volá l. 155.
6) Záchranáři odvážejí Petra.

Petrova nehoda

Jednoho dne tři kamarádi bruslili na silnici. Petr nedával pozor a srazilo ho auto. Petr spadnul na zem. Martin rychle ujížděl pro pomoc. Dovolal se na záchranou stanici.


Můj pokoj

Můj pokoj je ve tvaru obdelníku. Mám tady věž, počítač, 3 skříně, postel, pracovní stůl, poličky. Okno je naproti dveřím. Můj pokojíček je střední velikosti, je tu 1 okno které dodává dost světla pro kytky i pro mě. Počítač mám na pracovním stole, který je tak dlouhý, že tu mám dost místa na psaní úkolů. Je tu dost místa pro 6 osob.


27. listopadu 2008
Vašek Navrátil
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Byl to jen sen

Osnova: I. Nuda, nápad
II. Cesta na město
III.
IV.
V.

Jednoho krásného večera sem neměl co dělat a nudil se. Byl pátek a já byl doma sám. Už mě to fakt nebavilo, tak sem se rozhodl, že po zbytek večera strávim venku. Vzal sem si na sebe bundu, čepici, šálu a kráčel si to někam ven. Dlouho sem přemýšlel kam jít, ale nakonec mě napadlo, že bych si mohl vyrazit do Prahy. Jelikož bydlím mimo Prahu, nejprve sem se tam musel nějak dostat. Proto sem dlouho neváhal a nasedl na vlak. V klidu sem se posadil a čekal, až budu na místě.
Cesta utíkala pomalu. Když sem se porozhlédl, všiml sem si takového podivného člověka. Měl na sobě velký černý kabát a dlouhé černé vlasy. Vypadal jako čaroděj. Když sem byl na místě, vystoupil sem na Smíchovském nádraží a šel směrem k tramvaji. Už byla dávno tma. Kolem mě se pohybovalo tolik neznámých lidí, až mi z toho začal běhat mráz po zádech. Bylo mi divné, že ti lidé vypadali skoro stejně jako ten člověk ve vlaku. Nebyl mezi nima člověk, který by působil nějak světle. Lidé se přibližovali směrem ke mě, tak sem dostal strach a rychle běžel k nejbližší tramvaji. Tam naštěstí byli normální lidé, ale všude okolo venku, kam sem se podíval byli ty divný lidi. Na Malostranským náměstí, měla tramvaj nějakou poruchu, tak sem byl nucen vystoupit. Prošel sem Malostranským náměstím a viděl Pražský hrad. Okolo mě byli nějaké cedulky s šipkama.
Rozhodl sem se po nich jít. Už u druhé šipky mi bylo jasné, že vedou k Pražskému hradu. Poslední šipka skončila u brány. Dál sem nevěděl, co mám dělat. Čekám asi 5 minut a najednou zaslechnu nějaké podivné zvuky. Znělo to něco jako nějaké skřehotání, nebo volání o pomoc. V tu chvíli sem nevěděl, co mám dělat. Nenapadlo me nic jiného, než za tim zvukem jít. Při vstupu do hradu, mě vedly zvuky dál a dál. Kolem byly na zdích prastaré obrazy a svícny, které hořely. Nebylo chvíle, co by sem neslyšel ty zvuky. Rozhodl sem se proto jít dál. Vedlo mě to po schodech do podzemí. Bylo to několik desítek metrů. Když už sem byl skoro dole, přede mnou byl vstup do nějaké místnosti. Jakoby nějaká komnata. Vešel sem dovnitř a viděl plno mučidel. Bylo mi jasné, že ta místnost ve které sem, byla hladomorna.
Teprve teď sem zaslechl jiný zvuk. Někdo jakoby v té místnosti mlátil řetězi a okovy. Hned potom následoval ten podivný skřehot. Nikoho sem neviděl, ale zahlédl sem na zemi mříže. Kouknu se do nich a vidím polooblečeného krvavého člověka, který je připoutaný velkými řetězi, mlátí s nima a volá o pomoc. V tu chvíli sem málem omdlel.


12. ledna 2006
Jan Brejníku 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Můj nejlepší kamarád
Osnova:
Představení – úvod
Celkový vzhled
Vlasy
Oci
Nos
Pusa
Tvář
Charakteristické vlastnosti
Časté oblečení
Kamarádství
Můj nejlepší kamarád se jmenuje Ondra a je 11 let starý.
Ondra je vyší postavy a také je trošku silnější, než jiní hoši z naší třídy.
Jeho vlasy jsou krátké a mají zvláštní hnědožlutou barvu.
Má modrozelené oči trochu zapadlé pod čelem. Mezi očimá je vidět mírně špičatý nos. Pod nosem se mu směje pusa, která je výrazná a také malinko vystouplá.
Vedle pusy má spíše červené tváře a pod pusou středně dlouhá brada. Ta už je ale méně červená.
Ondra se většinou směje, má dobrou náladu a z ničeho není moc smutný. Nikomu nic nevyčítá a s nikým nemá žádné velké spory a s kamaradama se nehádá. Snaží se mluvit spisovně.
Jeho časté oblečení je mikina modré nebo světlejší barvy. Naopak zase rád nosí světlé kalhoty. Na jeho oblečení bývá někdy i menší logo.
Ondra je kamarádivý, protože se snaží s každým vyjít. Nenadává někomu, když udělá chybu a také rád někomu pomůže.


Můj pokoj

Bydlím v domě s rodiči a sestrou. Mám svůj vlastní pokoj, hned vedle ložnice mámy a táty. Trávím tam hodně času, píšu tady úkoly, hraju na počítači a spím tu.

Můj pokoj je vymalován oranžovou barvou a na zemi leží hnědý koberec který jsem vybíral se svým tátou. Uprostřed mého pokoje je psací stůl s počítačem a okolo něj dvě okna kterými vidím do zahrady. Na levé straně od dveří se nachází stěna sestavěná ze skříní a prostorem kde je televize. Naproti televizi mám gauč který se dá rozložit na velkou postel, z které perfektně vidím na televizi.

V mém pokoji má každá věc své místo. Ve skřínkách nad televizí mám uložené oblečení a pod nimi jsou poličky kde mám své oblíbené knihy. V šuplíkách u stolu mám uložené učení a ve speciální skřínce vedle stolu mám hry. V celém pokoji mám na zdech spoustu obrázků a fotek aut a zvířat.

Celý pokoj má obdélníkový tvar a je v něm dostatek světla. Je sice docela malý, oproti jiným pokojům, ale je útulný a kvůli své velikosti se snadno uklízí.


Petr Kačena 1. E
5. 11. 03

1 písemná slohová práce
 (VYPRAVOVÁNÍ)

Osnova:
1) Úvod
2) Stať
3) Závěr

Tak asi před dvěma lety jsme si naplánovali cestu do Německa. Když říkám naplánovali, myslím tím mě a mého bratra.
Bylo to ke konci října a náš vlak odjížděl kolem páté hodiny z Hlavního nádraží. Směřoval do Děčína, jelikož jsme se však již první večer chtěli dostat do Drážďan, museli jsme později přestupovat. Avšak nepředbíhejme.
Nastoupili jsme, ve vlaku vyhledali prázdné „kupé“ a jeli. Nic zvláštního se po cestě nedělo. Opakující se zvuky vlaku, jako by každého ukolébávaly ke spánku. Snad jen tu větu od paní vedle si nadosmrti zapamatuji (jejich rozhovor byl opravdu zajímavý): „Tak jsem jednou měla chuť na řízky, no a..., udělala jsem si řízky, hm.“
Po příjezdu do Děčína jsme si koupili lístky. Řeknu Vám, že 400 korun za jeden není pro Čecha něco příznivého, ale co jsme mohli dělat.
Nastoupili jsme a posadili se do příjemných sedadel německého vlaku. Po chvilce následovala první pasová kontrola, nejdříve od Němců a pak přišli i Češi. Proběhlo to bez problémů.
Následovala docela zábavná cesta až do našeho cíle. To byl Dresden-Neustadt. Avšak lístky jsme měli zakoupené jen o zastávku před.
Já jsem dělal že spím a bratr si četl. Samozřejmě za zatáhlými záclonkami. Jako že vůbec nevíme, že čekáme na nádraží (čekal tam asi deset minut). Po rozjezdu jsme vylekaně vyběhli ke dveřím a čekali na příchod pana průvodčího, které mu jsem se všechno o tom jak jsme si ničeho nevšimli snažili napovídat. Sežral to i s navijákem.
V Drážďanech jsme pobyli tři dny. Velice se mi líbila místí atmosféra a řekl jsem si, že bych tam chtěl jednou studovat. O cestě nazpět možná příště.


Recenze filmu Spy Game

Film Spy Game byl natočen v koprodukci USA a Velké Británie v roce 2001, ale samotný děj se odehrává o deset let dříve. Nathan Muir, kterého hraje Robert Redford, je agentem CIA a přichází naposledy do práce. Právě když si balí svoje věci, dozvídá se, že jeho přítel a spolupracovník Tom Bishop (v podání Pitta) byl zajat Číňany a hrozí mu poprava. Protože za několik dní mají americká a čínská vláda jednat o důležitém obchodu, CIA ve snaze nezpůsobit mezinárodní problém dává od Bishopa ruce pryč. Svolá však poradu, aby zjistila, proč byl Bishop vlastně chycen. Průběh porady, během které se Muir snaží vymyslet způsob, jak Bishopa osvobodit bez vědomí CIA, je prokládán krátkými epizodami, ve kterých se Muir vrací do dřívějších akcí, které prováděl společně s Bishopem. Nakonec je Bishop osvobozen a film končí.

Díky tomu, že hlavní děj filmu je protkán nejrůznějšími epizodami, které se věnují nejrůznějším událostem z akcí CIA, se divák nenudí, protože nikdy neví, co bude následovat. Zároveň je hlavní děj přirozeným spojovacím prvkem spolu jinak nesouvisejících kapitol, ve kterých se objeví Východní Německo během studené války, Blízký Východ a jiné. Ve všech těchto epizodách sledujeme Muira, který zaučuje nováčka Bishopa. Je zde velmi reálně zobrazena pozice agentů v terénu, kteří zabíjejí a neví proč, chrání a neví koho a jejich jediným cílem je splnit úkol a přežít.

Najdou se ale i nedostatky. Těžko můžeme uvěřit tomu, že by Muir zařídil nelegální povel k akci na záchranu Bishopa, nehledě k tomu, že na to potřeboval své celoživotní úspory. V tomto bodě nedokázal film zapřít svůj americký původ a stejně jako většina ostatních končí dobře. Stejně tak je zde až nerealisticky zobrazené vedení CIA, které si tak trochu dělá, co chce. To je však jen moje domněnka, neboť „nefilmové“ CIA neznám.

Celkově se jedná o povedený film, ve kterém není agent nesmrtelným superhrdinou, ale zranitelnou loutkou vyšších mocností. V tomto snímku si přijdou na své jak milovníci akčních filmů, tak také milovníci zajímající se o agenty studené války.


Slohová práce školní
Jana Kubů
16. ledna 2007

Žijí mezi námi
Lidé nejsou ani nikdy nebyli ve svých názorech a stylech života jednotní.
Proto vznikají stále nové a nové skupiny a to jen proto, aby oponovali jiným skupinám, z jejichž názory se neztotožňují. Rozhodla jsem se zaměřit trochu blíž na punk-rockové nadšence.
Mají svůj svět plný drsné hudby a alkoholu, který v kombinaci s již zmiňovanou hudbou dokáže pozměnit jinak slušné a „normální“ lidi, v tlupu „drsňáků“, kteří ničí a rozbíjejí, co jim přijde do cesty. Je to jakási uzavřená skupina, která má svůj styl a názory na život, které se mnohdy neslučují se zákonem ani společenskými konvencemi.
Většina lidí se jich bojí. Upřímně, kdybych potkala bandu kluků s řetězy, těžkými botami, černým oblečením s lebkami a dalšími hrůzostrašnými výjevy a samozřejmě s nagelovanými vlasy tak, aby uprostřed stály, určitě bych se jim velkým obloukem vyhla. Ale i přesto chodím na punk-rockové koncerty Visacího zámku, což je velmi oblíbená skupina těchto lidí, a užívám si tu drsnou rockovou náladu a atmosféru, která mě svým způsobem fascinuje a naplňuje.
Nesouhlasím se všemi jejich názory, ale zároveň vím, že jsou to lidé jako my všichni. Jsou to lidé, kteří každé ráno vstávají do školy nebo do práce, stejně jako já i kdokoli jiný. Nemyslím si, že punk je jen názor, je to i určitý životní postoj, potřeba vymanit se ze stereotypu všedního dne, kterou čas od času pociťuje každý.
Ovšem je to i život, který s sebou přináší mnoho negativ. Například, kdo dostane lepší práci? Punkový „šílenec“ nebo slušně vypadající mladík s vlasy nakrátko ostříhanými, který nijak nevyčnívá z davu a neprovokuje svým vzhledem… I v otázce partnerské mají tito lidé velmi vyhraněný styl. Zkrátka myslím si, že punkový styl plně vystihují dvě známá a pravdivá přísloví: „Šaty dělají člověka“ a „Alkohol je metla lidstva (a „pankáčů“ zvláště).“

Osnova:
I. Úvod
II. Stať – 1) život plný drsné hudby a alkoholu
 2) charakteristika punkového stylu
 3) jsou to lidé jako my
III. Závěr


3.11. 2005
Tomáš Postránecký
1.písemná práce
Historie skautingu
(Referát)

Vážení posluchači a posluchačky, dovolte mi, abych vám nastínil něco z historie skautingu, které je celosvětovým hnutím. Budu se snažit z této obsáhlé problematiky nastínit něco málo z jeho české historie a abychom pochopili jeho celosvětovost, “odskočíme“ si pro některá data i do zahraničí.
O skautingu se dá mluvit až na přelomu 19. a 20. století i když se ti, kteří se zasloužili o jeho založení narodili mnohdy už o padesát let dříve. Zdalipak víte, kdo je považován za hlavního iniciátora potažmo zakladatele tohoto hnutí? Nebyl sám, podobný nápad měli totiž ve stejné době hned dva pánové. V letech 1902 až 1908. Jedním z nich byl, vámi jistě známí, R. Baden-Powell a druhým E.T. Seton. První ze jmenovaných se zasloužil o rozvoj skautingu v Anglii a druhý v USA. Nesmíme také zapomenout na Baden-Powellovu manželku Olave, protože ta se významně zasloužila o rozvoj junáctví pro dívky.
A nyní se vážení posluchači a posluchačky dostáváme k tomu, jak skauting nebo chceteli junáctví proniklo i do našich končin. Jestlipak víte, kdo má na tom největší zásluhu? Ano kdo jiný než A.B. Svojsík. Neměl to však jednoduché, musel se potýkat hned s několika problémy. Musel přeložit literaturu, kterou napsali zakladatelé skautingu v Anglii a v U.S.A. A navíc musel adaptovat skauting na naše poměry. Musel také nadchnout pro junáctví českou mládež. Aby mohl “rozjet“ skauting u nás naplno.
Jednou z hlavních akcí během skautského roku je skautský tábor. První skauti v našich končinách to neměli vůbec jednoduché, museli se potýkat jak s nedostatkem peněz, tak se špatnou dopravou. Například první tábor pod vedením Svojsíka. Skauti si museli vážení posluchači věřte nevěřte vše na tábor dopravit pomocí vozíků dvoukoláků a také na vlastních zádech. Cesta jim trvala nesrovnatelně déle než teď, kdy nasedneme do vlaku, auta nebo autobusu. A věci nám v některých případech dopraví dokonce auta. Ale teď zpět k naší historii.
Skauting neměl u nás během celého 20. století rozhodně na růžích ustláno. První česká junácká organizace u nás, byla založena v roce 1914 a nesla název „Junák – Český skaut“. Po celou první republiku a až do 2. války se junáctví u nás jakž takž dařilo. Avšak nacisté udělali u nás se skautingem v našich končinách rychlý proces. Nejdříve ho zakázali a poté zabavili jeho majetek. Rána za ranou stíhala české skauty a tou další byla smrt A.B. Svojsíka na streptokokovou nákazu v roce 1938. Ale ihned po válce se podařilo skauting za přispění mnoha lidí u nás obnovit. I když pouze krátce na dobu necelých dvou let, kdy byl v roce 1948 zakázán totalitním komunistickým režimem. A členové skautů přešli do tolik nenáviděných pionýrských oddílů. Toto se vážení posluchači a posluchačky považuje za druhou skautskou likvidaci. Tou první bylo zakázání junáka a veškerých činností s ním související v roce 1940 nacisty. Avšak v roce 1968 svitla všem českým junákům naděje. Byl totiž uvolněn tvrdý totalitní režim u nás a podařilo se obnovit Junáka. <nedokončeno>


Úvaha – K čemu mi ta škola vlastně je

Na tuto otázku jsem se zatím nesnažil odpovídat ani sám sobě ani nikomu jinému. Zatím jí beru jako povinnost a zaměřuji se spíše na soukromou výuku jazyků a na sport v němž vinikám, protože to je právě to, čím bych chtěl v budoucnu {ž|b}ít. Popravdě mě vůbec nepřitahuje studium na vysoké škole a následná práce s titulem. Zatím se tomu snažím ze všech sil vyhnout. Škola je pro mne spíše takovou zárukou, kdyby se to nepovedlo, abych měl na čem stavět a nemuzel se, jako již spousta “ztrostokatných” sportovců co vsadili všechno na jednu kartu, stát popelářem, ochrankou nebo podobným nevábným zaměstna pracovníkem do konce života.

Jenže cesta, po které se již brzy chystám jít a za každou cenu z ní nesejít vede přes učení ačkoli studium pojaté úplně jinak než jsou všichni v mém okolí zvyklí.

Asi před rokem jsem dostal svou životní šanci. Takovou, kterou prostě dostane člověk jednou {za|zo} život nebo vůbec nikdy. Šanci, kterou když nevyužiju tak si to budu nejen já, ale celá moje rodina vyčítat. Zni to jako že jsem pod tlakem, ale ve sportu jsem pod tlakem každý zápas a ke svému údivu jsem nedávno zjistil, že nejlepší výkony podávám právě je-li na mě naléháno takže mi souč{a|o}sná trochu nátlaková situace vyhovuje.

Na tuto školu jsem nastoupil z páté třídy a ani nevím jestli to bylo z mé vůle, nebo z vůle rodičů. Spíš to tak vyplynulo n{a|o}jevo, že se nikdo na nic neptal. A kdybych se měl rozhodovat úplně sám nejspíš bych sem šel také. S dosavadní výukou jsem spokojený s malými výhradami a to že ke studiu moc nepřistupuji zodpovědně.


Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: 1) Má každý svůj svět?

2) Jak utéct?

3) Realita není nudná.

4) Můj názor.

Je otázkou jestli člověk dokáže žít bez vlastních snů. Každý z nás má své sny. Ať už reálné nebo ne. Někteří je měli jen v útlém věku, někteří je mají do teď. Dnešní realita je krutá,. Násilí ve světě nemá konce, a proto spousta lidí utíká do svých vlastních snů, aby se ukryli před krutostí.

Každý má vlastní způsob, jak se schovat. Dospívající mají hry, hudbu, filmy a dospělí lidé mají své koníčky a záliby. Teď před Vánocemi je to nejhorší. Všichni shání dárky, aby uspokojili své nejmilovanější. A při tomto shonu se snaží doma ukrýt do vlastního světa před tvrdou realitou. Každodenní stres nás k tomu nutí.

Nemyslím si, že realita je nudná. Reálný svět má své plus, ale i své mínus, které je v převaze. Realitu člověk nepozná z tepla domova, musí ven mezi lidi. Záleží na tom, jak se dokážeme s dnešním světem srovnat.

Každý má možnost, si realitu přetvořit podle svého. Ale stále mezi námi budou snílci, kteří před realitou, ač dobrou, budou nadále utíkat do vlastních světů. Obdivuji ty, kteří neutíkají.


Bylo nebylo

„Katko, ty zase spíš!“ Katka se probrala, nevěděla co se děje. Jen se ale pořádně rozkoukala, uvědomila si, že usnula při hodině češtiny. Profesorka byla poměrně agresivní, nebylo to poprvé, co se Katce při hodině stalo něco takového. Ale proč zrovna o češtině? „Zopakuj mi, co právě řikal Honza, prosím?“ Katka nevěděla, jestli to profesorka myslí vážně a nebo ji chce jen před celou třídou pořádně ponížit. Pak si ale uvědomila, že by měla poslechnout, byla to přece její matka. Zamyslela se, co to vykládá? Jak by tohle mohla být její matka? Ale vždyť... Nebylo jí jasné, jestli se jí to jen zdálo a nebo jestli to náhodou není pravda.
Celý příběh začal tím, že si ji profesorka o jedné velké přestávce nechala přivolat do kabinetu. Chtěla jí říct prý něco velmi důležitého. Katka šla bez odmlouvání, věděla, že to nic tak hrozného být nemůže, protože nic neprovedla. Tedy alespoň si to myslela. Začala něco tušit, až když uviděla profesorčin neobvyklý výraz ve tváři. Dosud znala jen ten neúprosný, který byl její noční můrou. Jejich rozhovor začala Katka. „ Co jste potřebovala, paní profesorko?“ řekla Katka rozklepaným hlasem. V profesorčině tváři se objevil jakýsi křečovitý výraz. Asi soucit, pomyslela si Katka. „ Víš, Katko, chtěla jsem ti to říct už dávno, ale až teď si myslím že je ten pravý čas říct ti jednu věc, která ti asi změní život.“ Katka se na ni vyděšeně podívala. Chtěla něco říct, ale profesorka se nenechala přerušit a pokračovala dál ve svém proslovu. „Když si byla malá, byla si ta nejkrásnější holčička pod sluncem, všichni tě měli moc rádi a byla si zkrátka miláčkem všech.“ Katka nemohla uvěřit vlastním uším. Co to říká? Jak mohla profesorka vědět, jaká byla, když byla malá? „ Co se děje? Co mi tím naznačujete?“ Katce vyhrkly slzy do očí. Nevěděla proč, ale nejraději by teď honem rychle utekla pryč. „ Jsem tvoje matka.“ Z profesorky to vypadlo tak rychle, že to Katce došlo až po minutě.
Nemohla to být pravda, má přece svoje rodiče. Má je ráda a rozhodně by je nevyměnila za postrach celé školy! Bylo to hrozné. Nevěděla čemu má věřit. Sobě, nebo svojí profesorce? Nebo se jí to jen zdálo? Najednou jí pohled zabloudil kamsi na profesorčin krk. Asi měla vidiny, ale její krk a krk profesorky zdobil naprosto stejný řetízek! Ona ho měla odmala, ale kde k němu přišla profesorka?


17. prosince 2008
Anežka Ferencová
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: 1. nudná realita, nebo nudní realisté
2. vybereme si sami
3. každý má svoje
4. abstraktní umělcův pohled
5. prostředí, kde je jiný svět
6. každý má raději barevnější realitu

Je realita opravdu nudná? Jsou nudní ti, kdo žijí reálně, nebo je nudná realita, kterou žijeme?
Je těžké najít hranici mezi těmito dvěmi rovinami. Záleží na každé osobnosti, co si vybere. Samozřejmě naši volbu ovlivňuje zaměření a prostředí, ve kterém žijeme, každého z nás. Když se podíváme na populaci, myslíte si, že každý žije tu nudnou realitu, kterou vidíme bez přetvářky den co den?
Hledáme sami sebe a svůj svět. Myslím si, že nikdo nestojí o to zažívat to samé, co ostatní. Snažíme si ukrást něco, co nikomu jinému neukážeme a kam ho nepustíme.
Abstraktní vnímání skutečnosti se asi týká umělců. Myslíte si, že kdyby umělci nebyli mírně „vyšinutí“, vznikaly by všechny ty krásy kolem nás? Kde se ale mohli inspirovat! V té šedé všední realitě určitě ne. Mohli si vytvářet svůj svět, ve kterém žili a tvořili. Jen málokdy do něj nechali proniknout někoho cizího.
Dnes je nám poskytováno spoustu možností, kde se odloučit od skutečnosti. Dokonce ve velkých skupinách se můžeme dostat do jiného světa. Díky různým pořádaným party, house a hudbě, která pohlcuje, si můžeme vzít i prostředky podporující vybarvení si mysli. Asi na tom není nic špatného. Naopak se domnívám, že je to pokrok ve vývoji. Dnes se vyrábí a nabízí všelijaké produkty. Třeba žehlička, která vaří kávu, tak proč nenabídnout prostředí, v němž zažijete nový svět?
Je to určitý druh povyražení, ale to neznamená, že vzít si omamnou látku a poslouchat hudbu, která vás „hodí do nálady“ či do jiné existence, je špatné. Inspiruje to k mnohým věcem a počinům, díky nimž je nudná realita o něco barevnější. A tu barvu vyhledává každý jedinec. Nebo vy snad ne?


1.11.2006
ŠAMŠOVÁ Veronika, 2.C
1. písemná slohová práce
Fotografujeme lidi
(Referát)

Osnova:
I. Úvod – vizuální deník
II. 1) pozadí a jeho možnosti
2) Umocnění snímku pomocí rekvizit
3) Mnoho ovlivňujících faktorů
III. Závěr – nepsaná pravidla

Milí spolužáci, dovolte mi, abych vás naučila něco nového o fotografování. Každý z vás určitě vlastní nějaký typ fotoaparátu, ať už to je nový „digitál“ nebo starší přístroj do kterého se vkládají filmy. Dnes vás seznámím s fotografováním lidí.
Zdá se, že fotografování osob je častější, než fotografování jiných subjektů. V současné době je možné na film zaznamenat celý lidský život od okamžiku narození a vytvořit tak vizuální deník, velmi cenný pro budoucnost. Na fotografii můžeme zachytit nemluvňata, větší děti i starší osoby, a to buď ve skupinách nebo individuálně. Můžeme fotografovat jak v ateliérech, tak i ve volné přírodě
Možná nevíte, že klíčovým prvkem při vytváření snímků lidské postavy bývá pozadí. Přesto mu fotografové mnohdy nevěnují dost velkou pozornost a výsledný snímek tak pokazí nežádoucími prvky. V podmínkách ateliéru je možno pozadí libovolně měnit, od bílé či černé plochy k účelově zhotoveným a pečlivě vypracovaným pozadím. Při fotografování osob v jejich domově, na pracovišti nebo venku je nutné využít již existující prostředí.* V úvahu bychom měli vzít i to, kde bude fotografovaný stát si sedět a současně věnovat pozornost vzdálenosti přístroje a úhlu záběru. Mezi oblíbená pozadí patří například kulturní památky – hrady, zámky, památné budovy a sochy, panoramata hor, horizont vodní hladiny i přírodní scenerie.
Dále bych vás chtěla upozornit na předměty kolem fotografovaných osob. V pořizování snímků je nazýváme rekvizitami. Rekvizity jsou položkami, které mohou umocnit kompozici snímků nebo podávat výpověď o fotografované osobě, například vykreslením informace o jejím koníčku či povolání. Vhodně zvolené rekvizity mohou zdokonalit celý obrázek. Ve své nejjednodušší podobě mohou představovat doplněk oblečení nebo předmět, který fotografovaná osoba drží vruce. (klobouk, kladivo, květinu...). rekvizitami se mohou stát i předměty samotného pozadí, před než člověka umístíme. V roli fotografa budeme vždy pátrat po stávajících rekvizitách v konkrétních situacích a budeme se je snažit do kompozice začlenit, jako bychom je do snímku sami vnesli Při fotografování dětí jsou nejčastějšími rekvizitami hračky, na svatbách se pak doplňkem může stát i svatební kytice. Volbě rekvizit nejsou kladeny žádné meze.
Vytvoření zdařilého záběru lidí závisí na mnoha faktorech. Jedním z nich je stanoviště, ze kterého fotografujeme. Mezi další faktory může patřit osvětlení či kombinace barev.
Nyní se vám pokusím shrnout informace, které jsme se dozvěděli. Pro fotografování, a tím pádem i zdařilé snímky, je nutné držet se několika nepsaných pravidel. Ať už mezi ně patří správná kompozice snímku, doplňky a rekvizity, osvětlení či přihlédnutí k pozadí. Volba všech těchto faktorů by neměla vést ke splynutí osoby a okolního prostředí a tím i ke snížení pozornosti prohlížejícího, což je mnohdy velkou chybou amatérských fotografů.
Doufám, že jste se naučili něco nového o technice fotografování. Snad byl můj referát dostatečně srozumitelný. Máte na závěr nějaké dotazy? Možná se ještě někdy uvidíme při další přednášce. Děkuji za pozornost.

* Klíčovou roli při tvorbě pozadí hraje správné uspořádání.


3. listopadu 2005
Lucie Šrámková
1.písemní práce
Svatý Václav
(referát)

Vážené dámy, vážení pánové, milé děti!
Cílem mého referátu je říci vám o životě svatého Václava. Je to osoba, která patří mezi nejdůležitější naší historie, proto byste ji měli znát ze základní školy, tudíž předpokládám, že vám nebudu sdělovat nic nového, ale doufám, že se nebudete nudit a nebudete litovat času, který jste strávili posloucháním mé práce.
Václav pochází z rodu Přemyslovců, což byl nejstarší rod na našem trůně. Narodil se jako prvorozený syn Drahomíry a Vratislava kolem roku 895 v době, kdy zemřel jeho děda, kníže Bořivoj. Václavovy výchovy se ujala jeho babička Ludmila, učila ho v křesťanství a staroslověnské literatuře. Po Ludmilině výchově poslal Václava jeho otec na hradiště Budeč, kde ho kněz jménem Učeň učil v latinské a slovanské literatuře. Václav byl velmi vzdělaný a za své vlády šířil křesťanskou kulturu po celém knížectví. Ovšem jestli bylo dobře, že byl Václav hodně křesťansky založen, to ať posoudí každý z vás sám. Pro panovníka, který vládl ve středověku, nebyly soucit a dobročinnost vlastnosti, které by mu ulehčily tíhu moci a vlády, co myslíte? Po Vratislavově smrti se vlády ujala Drahomíra. Důvodem byla Václavova nedospělost, ale podle antropologicko-lékařského výzkumu byl v té době již dávno plnoletý, takže důvod musel být jiný. Pamatujete si, co udělala Drahomíra své tchýni Ludmile? Ano, nechala ji zavraždit na Tetíně, byla uškrcena šátkem. Tím zhoršila svůj vztah k Václavovi. Roku 922 k nám vpadla německá vojska pod vedením Jindřicha I. Ptáčníka. Drahomíra se mu podrobila, a tím ztratila podporu domácí šlechty a roku 924 byla svržena. Vlády se konečně ujal Václav a vyhnal Drahomíru na Budeč, ovšem za rok se s ní usmířil a povolal ji zpět do Prahy. Naše země byla neustále obléhána německými vojsky, proto Václav platil Jindřichovi I. Ptáčníkovi mírovou daň (500 hřiven stříbra a 120 volů). Roku 929 k nám opět vpadli Němci, Václav se však spřátelil s Jindřichem, a tím zajistil mír a klid pro české knížectví. Víte, kdo a proč založil rotundu sv. Víta, předchůdkyni dnešní katedrály? Byl to Václav. Dostal totiž na upevnění přátelství od Jindřicha vzácnou relikvii – rámě antického mučedníka sv.Víta. Pro její uložení nechal vybudovat na Pražském hradě rotundu sv.Víta.
Václav měl mladšího bratra Boleslava. Boleslav byl opak Václava. Byl to cílevědomý a schopný vojevůdce, který se nebál řešit konflikty vojenskou silou, Václav řešil vše mírovou cestou. V předvečer svátku svatých mučedníků Kosmy a Damiána pozval Boleslav Václava do Staré Boleslavi na hostinu. Václav pozvání přijal, netušil však, že ho tam chce jeho bratr zavraždit, aby se zmocnil trůnu. Vražda měla být provedena na hostině, atentátníci však nenašli odvahu zabít knížete, tak to nechali na další den ráno, kdy půjde Václav do kostela na mši. Knězi bylo poručeno, aby před vstupem knížete do kostela zavřel dveře, protože uvnitř by mu mohli pomoci jeho družiníci.
Když se Václav blížil ke kostelu, kněz zavřel dveře a ze svého úkrytu se vynořil Boleslav s mečem v ruce. Napadl Václava, ten však jeho útok odrazil a srazil bratra k zemi, v ruce držel jeho meč a mohl ho zabít, to ale neudělal, vrátil meč bratrovi, tím si spečetil svůj osud. Boleslav zavolal své vojáky a ti Václava ubodali. Bylo 28. září 929 (to však není jisté, mohlo to býti i 935). Vlády se ujal Boleslav. Tři roky po vraždě nechal převézt Václavovo tělo do Prahy a uložit ho do svatovítské rotundy.
Tím začíná kult sv. Václava. Na konci 10. století dokončil biskup Vojtěch kanonizaci sv. Václava. Víte, že na uctění svatého Václava pojmenoval Karel IV. českou korunu Svatováclavskou? Další prvky úcty jsou: zobrazování sv. Václava na mince, postavení jeho sochy na Václavské náměstí, budování kostelů jemu zasvěcených, uctívání dne jeho vraždy jako státní svátek. Jeho lebka je uložena ve svatovítském pokladu.
Doufám, že jste se o sv.Václavovi, který je uctíván jako patron české země, dozvěděli něco, co jste ještě nevěděli. Děkuji vám za pozornost.


14. ledna 2009
Lucie Frýdlová
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nevěř, že člověk může získat štěstí neštěstím druhého

Osnova: 1. Úvod
2. Závist
3. Štěstí
4. Nepřející lidé
5. JÁ, JÁ, JÁ
6. Štěstí nezískáme neštěstím
7. Krádež
8. Závěr

Každý je osobnost sama o sobě a přemýšlí jinak. Máme také rozdílný vzhled a povahu. Lidé mohou být: flegmatici, cholerici, melancholici či sangvinici, kteří maj z těchto čtyř temperamentů snad nejveselejší povahu.
Proč si někdo myslí, že může získat štěstí neště-stím druhého?
Řekla bych, že s tímto problémem je spojena nepěkná lidská vlastnost, kterou je závist. Ta provází lidstvo snad od nepaměti.
Štěstí je pode mě velice složitá věc, a každý ho vnímá uplně jinak, a vidí v jiném světle. Malý chlapeček má radost z nového autíčka. Jeho maminka je šťastná za to, že je celá rodina zdravá a mají z čeho žít.
Proč se stale nachází takoví lidé, kteří jim štěstí (snad) závidí a chtěli by ho pouze pro sebe? Není snad krádež trestným činem? To se těžko vysvětluje lidem, kteří jsou nenávistní, nepřející a nezajímá je nikdo jiný než oni sami.
Doufejme, že těchto lidí je na světě minimum a pokud jsou, tak jen někde o samotě, kde nemůžou nikomu přát nic zlého.
Většinou s nimi totiž ani není lehké vyjít. Je to jen samé JÁ, JÁ, JÁ, JÁ...
Štěstí nikdy nemůžeme získat neštěstím druhého. Možná si to zpočátku myslí, ale pokud jsou to alespoň trochu hodní a spravedliví lidé, tak zjistí, že by je hryzalo jejich vlastní svědomí. A to si moc lidí “na triko“ nevezme.
Ani již zmiňovanou krádeží si člověk nepomůže. Možná by měl dotyčný chvíli radost nebo užitek z takto získané věci, ale s jakým pocitem? Většina lidí by se styděla sama za sebe. I když jsou mezi námi i vyjímky.
Všichni by na sebe měli bejt co nejhodnější a přát si hezké věci a ne si závidět. Asi je to nivní myšlenka, ale lidstvu by to rozhodně prospělo, tak proč to nezkusit?


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

Americká próza 1. poloviny 20. století

 Próza ve Spojených státech amerických prošla velkým rozvojem hlavně v první polovině 20. století. Díky tomuto rozkvětu si tak mohla americká literatura „připsat“ první velký vrchol svého umění. V minulosti sice byli dobří autoři (např. E. A. Poe), ale jednalo se pouze o jednotlivce, a tak nepřipadalo označení „vrchol“ v úvahu.
 Významný podíl na úspěších americké literatury měla hlavně próza, díky které se o tomto žánru, a vůbec celé americké literatuře dozvěděl celý svět.
 Mezi nejvýznamnější autory patřil tzv. čtyřlístek am. spisovatelů, který se počítá do ztracené generace. DO tohoto čtyřlístku patřili Ernest Hemingway se svými díly Stařec a moře a Sbohem armádo; William Faulkner a jeho Absolone, Absolone; dále Francis Scott Fitzgerald s románem velký Gatsby a nakonec John Steinbeck a dílo O myších a lidech – tito autoři jsou považováni za nejlepší produkty am. literatury. Jejich autorské styly se sice liší, ale i přes tyto rozdíly v psaní budí nemalý respekt i v Evropě. Americká próza je oproti světu odvážnější i --- – může se zdat až provokativní,; je čtivá, dynamická a působivá na čtenáře většinou překvapivým vyvrcholením a úžasnou zápletkou, která přiměje čtenáře k různým pocitům. Ačkoli v minulosti am. literatura pokulhávala, byl možná proto její výkvět větší, překvapivější a hlavně pro mnohé potěšujíci, což zapříčinilo její další rozvoj a větší zájem o ni.


27. listopadu 2008
Skálová Lea P1b

První písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Stalo se to jedné noci

Osnova: 1. malá Viviane
2. nezdravý strach
3. uvěznění
4. pokus o útěk
5. happyend se nekoná

Jednoho chladného podzimního rána se narodila malá holčička. Její maminka bohužel zemřela při porodu a tak děvčátko zůstalo samo s otcem. Jako památku na svou ženu, otec pojmenoval holčičku Viviane.
Viviane rostla každým dnem rychleji a rychleji a s každým uplynulým rokem se o ní tatínek bál víc.
„Ach moje malá holčička roste jako z vody. Připadá mi, že každým dnem stárne rychleji. Moc se o ní bojím. Nevěřím nikomu kdo na ni pohlédne. Nechci jí držet doma, ale nic jiného mi nezbývá. Tak moc se o ní bojím, že bych jí nejradši držel pod zámkem až do konce života... Zanedlouho bude Viviane 18 a to jí už budou mé příkazy ukradené.“
„Tati no tak nemáš důvod mi nevěřit, jsem už skoro dospělá! Jen jednu noc přespím u té kamarádky, zítra se ti zase v pořádku vrátím.“
„Tak a dost! Říkám ti, že budeš doma!“ Jeho chladný hlas se rozléhal po celém domě, takhle Vivian svého otce neznala. Byl zlý, a z jeho očí čišila krutost.
Kutálela se po schodech, až rána o tvrdou chladnou zem jí probrala. Všude byla tma, samota a odporné ticho, které jí hlavou burcovalo víc, než kdyby stála přímo vedle obrovského řvoucího reproduktoru. Ta bolest, ta ukrutná bolest uvnitř jejího těla. Ani modřiny, ani rozražená hlava jí nebolely tak moc, jako jí nalevo v její hrudi bolelo srdce. Člověk, kterého milovala nadevše, tohle Viviane udělal. Jako zvíře zavřená ve sklepě vlastního domova. Zima se jí zadírala až do morku kostí. Nikdo neslyšel její křik, marně se snažila dostat ven. Najednou se otevřely dveře, tenký paprsek světla vklouzl do male prohnilé místnůstky. „Drahoušku můj přinesl jsem ti tvé oblíbené jídlo. Ukaž ošetřím ti ty rány.“ Viviane nevěděla co má dělat, jeho přítomnost jí naháněla husí kůži. „Co mám sakra dělat. Zbít ho? Pořád je to můj táta a hlavně má obrovskou sílu. Mám z něj takový strach.“
„Ale no tak broučku, celá se třeseš. Přinesu ti deku, a vůbec, celé to tady dole tobě přizpůsobíme. Do školy už jsem volal, že přerušuješ studium kvůli náhlé cestě do ciziny.“
Odešel. Jako černý dým se táhla jeho vůně celou místností, ta vůně, kterou Viviane dříve tak milovala, jí teď přinášela ty největší muka.
„Co budu dělat? Teď už se po mě nikdo shánět nebude, možná pár přátel, ale těm nakecá stejně to same co škole.“
Byl to neuvěřitelně svazující pocit. Sama seděla ve sklepě bez jediného paprsku světla a naděje. Věděla, že se o ní otec přehnaně bojí, ale nikdy by nevěřila, že to zajde tak daleko. Viviane usnula. Vyčerpaná strachem a pláčem byla vděčná, že spí.
„Vivianko přinesl jsem ti jídlo a deku.“ „Dotkly se mě jeho ruce, byly tak chladné a velké, odporný dotek. Dal mi polštář pod hlavu a přikryl mě dekou. Předstírala jsem spánek.“
„Je to tak dávno, co mě tu zavřel. Snažila jsem se zapisovat dny, ale někdy jsem byla úplně mimo i několik dní. Přesto myslím, že jsem tu něco přes dva roky. Hodně se to tu změnilo, vypadá to tady jako můj dětský pokoj. Ale dnes v noci to chystám. Ano, dnes uteču.“
Opět vešel so sklepa se svým medovým hlasem, ale Viviane neviděl. Stála za dveřmi s tlukoucím srdcem a v tom „PRÁSK“. Vší silou ho přes hlavu přetáhla židlí. Už už chytala za kliku od dveří, drapl ji za nohu a stáhl zpět. Nožem ji 16-krát bodl do jejího krásného těla, a poté i sám sobě vzal život se slovy: „Jen takhle budeš navždy v bezpečí.“
Dvě bledá těla leží v tmavém dětském pokoji bez oken, ruku v ruce a sláskyplným výrazem ve tváři.


Rožánek Adam I. C
13. března 2004

2. slohová práce
Můj oblíbený literární hrdina
(Charakteristika)

Osnova: Úvod – Seznámení a první dojmy z Harryho
stať - jak jsem ho poznával
Závěr – Můj názor

S touto osobou jsem se stetkal již při četbě mojich 5 nejoblíbenějších knih. Jsou to knihy, které mě upoutaly, protože hlavní hrdina Harry Potter v nich vystupoval úžasným způsobem. Jeho autorka J. K. Rowlingová ho vybavila vlastnostmi v celku výbornými. A jako každý má i svoje chyby. Má mnoho kamarádů, avšak jako skoro každý má také mnoho nepřátel.
Vystupuje velmi mile na to že je tak známý. Nechová se vůbec arogantně, jako jiní jeho bohatí spolužáci. Neopovrhuje chudými, a to dokazuje že jeho nejlepší přítel je vcelku chudý. Je sympatický příjemný a má pochopení pro ostatní. Dokáže naslouchat a občas i poradit, ale většinou by potřeboval poradit on sám. Hledá pochopení u lidí, jako je Brumbál či Black, protože ho dost jeho spolužáků nechápe. Jako každý nemůže umět všechno, a tak mu některé věci nejdou, zejména předměty, jako lektvary, anebo jasnovidectví. Na druhou stranu je nejlepší ve škole ve famfrfále. Hraje za Nebelvírský tým. Často si profesoři těchto předmětů si myslí, že je namyšlený. Anebo ho naopak litují. Často mu vychází věci, které dělá unáhleně nebo bez rozmyslu. I když se snaží být nenápadná každý ho zná a ví co dělá.
Je vysoký, těžko přehlédnutelný. Je hubený s vyzáblíma rukama i nohama. Má uhelně černé vlasy, jež mu nešli nikdy učesat. Za černými kulatými brýlemi má schované hnědé hluboké a těžko čitelné hnědé oči. Na čele pod ofinou zkrývá jizvu ve tvaru blesku. Má malé uši i nos. Růžo lící tváře a vruce vcelku kostnaté má pořád hůlku.
Nosí černý hábit nebo normální džíny a tričko, které zdědil po svém vypaseném bratránkovi.
Ve světě pro nás normální je neznámí a nevýrazný. Ale ve světě jeho života, což je kouzelnický život. Myslím, že mě upoutal svým vystupováním a svéráznými názory. Je to pohodář ale dokáže být i neklidný.