Poláková, Markéta, V. B, 07/08

3. října
Vypravování reprodukce textu

reprodukce = převyprávení vlastním (slovy (např: přečtu si knihu a její obsah zdelím ostatním)

Příhoda z prazdnin
osnova
a) petrovy se to stalo.
b) Tomáš jí vypraví.
c) stalo se že do rybníka spadl.
d) Tomáš ho doplavat ke břehu.
e) Ano zaslouží si pochvalu vytáhl ho.

Z pohádky smese dovědeli
Petr sem přišel asi poprvé a neuměl plavat. Chytil jsem ho za vlasi a chtěl jsem se s ním dostat kebřehu. Bral jsem to jako samoždřejmost. To jenom všichni mi až do dneška připomínají že jsem mu zachránil život.


1.11.2006
Václav Soukup, 2.C
1. písemná slohová práce
Austrálie
(referát)

Osnova:
I. Úvod – obecné poučení o tématu
II. 1) Nejzákladnější údaje
2) Zajímavosti = rekordy
3) Životní podmínky
III. Závěr – shrnutí

Hlavní údaje o Austrálii
Austrálie je Australský svaz založen v roce 1901. Dříve byla Austrálie kolonií Velké Británií a v čele stojí britská královna, ale v Austrálii stojí australský guvernér. K Austrálii také Oceánie, což je souostroví, které se dělí na Polynesii, Mikronesii a Melonesii. Rozloha Austrálie je 7,7 milionů kilometrů čtverečních a s Oceánií činní rozloha 8,9 milionů kilometrů čtverečních. Počet obyvatel v samotné Austrálii činní 18,5 milionů obyvatel a dohromady s Oceánií je to 31 milionů obyvatel. * je konstituční monarchií. Austrálie se dělí na šest svazů (federací): Queensland      (jeho jakoby hlavní město) Brisbane, Nový Jižní Wales    Sydney, Victoria Melbourne, Tasmánie        ---, Jižní Austrálie  Adelaide a západní Austrálie    Perth. A dále se Austrálie ještě dělí na dvě teritoria: Severní teritorium     Darwin a druhé teritorium Canberru, to je hlavní město Austrálie, ale není největší, poněvač největší město je Sydney, zde se také odehrávaly letní olympijské hry v roce dva tisíce.
Zajímavosti = rekordy týkající se Austrálie. V Austrálii je největší korálový útes na Světě, přes dva tisíce kilometrů. Největší počet ovcí na Světě, ty jsou využívány hlavně na vlnu, ale také i na maso. Dále Australie je šestý největší stát na Světě, ale má nejmenší osídlení jako kontinent. Také je sde veliký vývoz telecího a hovězího masa, vlny, železné rudy a bauxitu. Dále se zde nachází největší monolit Světa, skála z jednoho kusu kamene a jeho název je Ayersova skála. Další rekordy, ale už jen Australské: je nejvyšší bod Mon Kosciusko, nejnižší bod proláklina Eyersova jezera, to je také největší jezero, nejdelší řeka Murray a dále nejlidnatější město Sydney.
životní podmínky. Zde je Indoaustralská deska, pevninský štít, horniny pocházející z Pangei. V prvohorách a druhohorách probíhalo Kaledonské a Hercinské vrásnění a ve třetihorách byla jižní část Austrálie vyzdvižena a rozlámaná, oddělení Islandu. Ve čtvrtohorách se pak vytvoří ostrovy Nová Guinea a Tasmánie. Povrch je zde velice suchý, je zde hodně pouští, Velká písečná, Gibsonova a Velká Viktoriina poušť. Nachází se zde také horský systém Mac Dow-vellovo a Musagraveovo pohoří.
Podnebí je zde tropické a subtropické, ale také i mírný podnebný pás.
Vodstvo je hodně bezodtokové, nevyvinutá říční doprava a nejvíce řek je na jihovýchodě Austrálie.
Obyvatelstvo je dožívá střední délky života (75-80 let), malá hustota zalidnění. (90% obyvatel žije na 20% plochy.
Hospodářství je velice vyspělé, vyrábí se zde mnoho výrobků, pro které jsou velké poptávky po celém Světě. Vyváží se hodně rozpracovaných a polozpracovaných výrobků do ciziny, jelikož výrobny v Austrálii jsou příliš daleko od těžby.
Zemědělství je také docela na dobré úrovni, ale je zde nedostatek orné půdy, jelikož ji vypásají ovce. Pěstuje se zde ve velké míře pšenice, dále ječmen, subtropické ovoce, tabák, vinná réva a další plodiny. Dále tu je chov dobytka a rybolov.
Z tohoto referátu jsme se dozvěděli základní údaje o přírodních podmínkách, obyvatelstvu, vodstvu, vzniku Austrálie, zemědělství, základních údají Austrálie, například rozlohu a o rekordech Austrálie.


Recenze k filmu Sophiina volba a hereckému výkonu Meryl Steep

„Sophiina volba“... Dílo světové literatury 20. století plné lásky a vášně, utrpení a nenávisti. Každý z nás o tomto díle jistě slyšel a několik ho také přečetlo. Je ale jistě více lidí, kteří si raději pustí zfilmovanou verzi, než otevře šestseti stránkovou knihu.

Film byl natočen v roce 1992. Hlavní roli, Sophii, obsadila úžasná herečka Meryl Streep. Nutno říci, že svou roli sehrála naprosto výborně. Lze se dohadovat o tom, že to byl jeden z jejích nejlepších výkonů vůbec. Každý, kdo samotnou knihu četl, si mohl Sophii takto nějak představovat – pod tváří ztrhanou nenávistí, utrpením a bolestí se skrývala nádherná Polka s blonďatými vlasy, světlou pletí a rudými rty. Ideální symbol ženskosti s vášnivým duchem v těle, pro muže magnet.

Největším oříškem pro Meryl Streepovou byla pravděpodobně nutnost hrát špatnou angličtinou (ona sama je rodilá Američanka), protože z příběhu víme, že Sophie je Polka mluvící anglicky. Pro nás ne-herce není těžké zahrát naučený jazyk. Plynulost je problém jeden a výslovnost s přízvukem druhý. Představme si ale, že budeme hrát jako naučený jazyk svoji vlastní rodnou řeč, kdy známe i veškeré nespisovné fráze, slova a jako každý ovládáme naprosto bravurně svůj přízvuk (který si během řeči vlastně ani neuvědomujeme). Nebude vůbec jednoduché mluvit vlastním rodným jazykem jako cizím a naučeným! Meryl Streepová s tím zprvu měla problémy (na internetu se dají dohledat vystřižené kousky filmů, kdy Streepová mluví krásnou americkou angličtinou a vůbec jí nedojde, že má mluvit s evropským a cizineckým přízvukem), ale nakonec se s tím vyrovnala skutečně úžasně. Ten, kdo by tuto herečku neznal, by neřekl, že je Američankou.

co se scén týče, ráda bych se zastavila nad jednou, kdy je Sophie se svými dvěma dětmi převážena nákladním vlakem do koncentračního tábora Osvětimi. Vlastně – dvěma dětmi a dalšími tisíci Poláků a Židů. Síla okamžiku selekce, kdy Sophie dostane na vybranou poslat jedno dítě do plynu a druhé do tábora pro děti na převychování, je ničemu nevyrovnatelná! V dnešní době není těžké zachytit kamerou dobrý materiální obraz (nádraží, vyděšení lidé, později pak Osvětim), vše se dá upravit počítačově, jako spíše duchovní efekt dané situace, náladu (v tomto případě strach, zmatek), atmosféru a obrovskou černou díru, když většina byla poslána doleva do plynu a ostatní doprava pro jiné „účely“. Zde si všichni členové štábního týmu zaslouží nejen můj obdiv.

Co se týče závěru, nebylo by lepšího konce, než vytvořit pozici dvou mrtvých, milujících se partnerů, kteří vzájemně leží v objetí. Krásné nastínění pocitu, jako by se nikdy nechtěli pustit, ukončil dojemně neuvěřitelný příběh Sophie Zawistovske.


Můj pokoj

Já dnes popisuji svůj pokoj. Já mám malý pokoj, když vejdete do dveří po straně uvidíte nástenku s fotkami. Pod nastěnkou je skřínka s šuplíky a vedle je psací stůl, na něm je počítač, který je stříbrný na stole mám pascí potřeby po sraně stolu je postel nad postelý mám police s knihami. nNa konci postele navazují skříne také s policemi tam mám třeba sbírku sošek psů. Naproti postele mám skříně v jedné mám školní potřeby třeba penaly. A v druhé oblečení a kabelky<.>

Můj pokoj se mi líbý.


Odborná úvaha
(školní písemná slohová práce)

Můžete volit buď mezi úvahou populárně-naučnou s publicistickými prvky, nebo úvahou s prvky výkladovými (na pomezí textu populárně-naučného a vědeckého). Své pojetí uveďte níže k vybranému tématu.
 Témata:
Jak se bránit manipulativním postupům masmédií
O třč. osobnostech (či dokonce celebritách) v našem showbyznysu
Možnosti mého budoucího uplatnění ve zvoleném vědním oboru
Dopady konzumace alkoholu na pubescentní vývoj jedince

Číslo vybraného tématu: 4
Druh úvahy: populárně naučná s publicistickými prvky

 V dnešní době je mezi pubescenty bráno jako samozřejmost, že si s kamarády zajdou na „pivko.“ Pokud se člověk vydá ve večerních hodinách do centra Prahy, není problém tam najít skupinku podnapilých jedinců, kterým na první pohled 18 ještě rohoun nebylo. Má alkohol negativní vliv na rozvoj jejich osobnosti? A co jejich mozek? Existuje něco jako „přiměřené pití alkoholu?“ A měl by se člověk poprvé setkat s alkoholem skutečně až po 18. narozeninách? Na tyto otázky neexistuje jedna správná odpověď. Každého názor je jistě trochu jiný a zde napíšu ten svůj.
 Většina dospělých lidí se jistě domnívá, že alkohol kazí charakter mladistvých. Já si ale myslím, že pro mladé je to „pivko“ spíše záminka pro to, aby spolu mohli strávit nějaký ten čas a dobře se pobavit. Zábavy s kamarády by tedy měla mít na jejich osobnosti spíše kladný vliv.
 Co se týče neblahých dopadů na mozek jako takový, je známo, že jeden panák, sklenice vína, nebo půllitr piva zničí v mozku zhruba sto tisíc neuronů. Toto číslo působí opravdu hrozivě, ale v porovnání s celkovým množstvím neuronů (cca 40´000´000´000´000) až tak alarmující není.
 Jak rozvoj osobnosti, tak rozvoj mozku se točí kolem jedné veledůležité podmínky. Alkohol se musí pít přiměřeně. V jednom časopise jsem vyčetl zajímavý názor: „Přiměřené pití alkoholu neexistuje. Člověk je buď abstinent, nebo alkoholik.“ Tento výrok podporuje příběh jednoho šedesátiletého muže z Ostravy, který si celý život téměř bez výjimek dával každý večer jedno pivo a nikdy více. V této době leží v ostravské nemocnici s těžkou cirhózou jater. Podle mě ale existuje značný prostor mezi alkoholikem a abstinentem, který vyplňují všichni, kteří nepotřebují pro normální fungování nějaké to promile, ale zároveň se nebojí jednou za čas si nějakou tu skleničku dát. Udržet si tuto rozumnou hranici je ale právě pro pubescenty dost obtížné, protože nemají úplnou sebekontrolu a s přibývající hladinkou ji ztrácí ještě více.
 Tento problém by měli vyřešit rodiče. Se synem/s dcerou by si měli sednout a rozumně si o jejich pití alkoholu popovídat, popř. mu/jí předat svoje vlastní zkušenosti. Pokud se svým potomkem budou jednat rozumně a klidně mu dovolí si za rodiné večeře objednat pivo, bude to brát za něco normálního a až se někam pubescent dostane bez rodičů, nebude se řídit známým pravidlem zakázaného chleba největší krajíc. Dá si pár piv, dobře se pobaví s kamarády a nebude mít žádnou potřebu vypít vše co teče a čekat, co se bude dít.
 Nejdůležitější tedy je, aby člověk pil alkohol přiměřeně, čemuž by ho už od puberty měli vést rodiče. Pokud pubescent tuto podmínku dodrží, má alkohol na rozvoj osobnosti spíše pozitivní vliv a na mozek jako takový jsou negativní dopady do značné míry zanedbatelné. Proto nevidím jediný důvod si k alkoholu poprvé přičichnout až v osmnácti.


Slohová práce školní

Čermáková Michaela 14. ledna 2008
2. A

Téma: Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí
Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) úspěchy
 b) neúspěchy
 III. Závěr:

Čas letí přímo jako voda a než se nadějeme je tu začátek nového roku. Toto období se pro mě již tradičně stává obdobím takzvané rekapitulace, kdy sčítám, odčítám, násobím i dělím všelijaké mé úspěchy a neúspěchy. Vždy je pro mě velmi těžké říct, jestli bylo víc úspěchů nebo naopak neúspěchů, protože jak už to tak na tom světě chodí „jednou jsi dole, jednou nahoře“. A v tom mém životě to platí dvojnásobně. Na mém pomyslném nebi se počasí střídá neustále. Někdy je jasno, někdy oblačno a jsou i chvilky kdy mám pocit, že je úplně zataženo a nečeká mě nic jiného než bouřka.
Musim se přiznat, že dřív jsem k sobě byla hodně kritická a jen málo věcí jsem považovala za svůj úspěch. Postupem času jsem však zjistila, že člověk se musí trochu chválit a být spokojený sám se sebou, aby mohl být šťastný. Jsou však úspěchy, které pro mě mají větší cenu, neboť mě stály hodně úsilí a námahy. Mezi úspěchy, kterých si cením nejvíc patří zejména ty, které udělají radost mému okolí. Není totiž hezčí odměny za úspěch než rozzářené tváře mých blízkých.
Samozřejmě nejsem bez chyb a potkávám se i s řadou neúspěchů. Asi jako pro každého z nás i pro mě je neúspěch velkým zklamáním. Někdy ho pociťuji i jako svoje selhání či prohru. Naštěstí se vždycky rychle vzpamatuji, protože si myslím, že nejlepším lékem na neúspěch je úspěch. Pokud by vás zajímalo, jaký byl největší neúspěch mého života, tak se domnívám, že žádný takový ještě nenastal. Myslím si, že na životní neúspěch mám času dost…
Každý rok je pro mě velkým zážitkem s řadou úspěchů a samozřejmě i neúspěchů. Každý rok je naprosto odlišný. Jediné co mají společné je mé už léta stejné předsevzetí, které zní: „Kéž by můj nový rok byl ještě úspěšnější než ten předchozí a vyvarovala bych se co nejvíce tíživým neúspěchům.“ Jestli se mi toto předsevzetí plní je otázkou… Ale sama za sebe si myslím, že každý je tak úspěšný nebo neúspěšný, jak se cítí.


Kalevala
Myslím, že tento epos o stvoření světa (nebo aspoň o jeho části). Je psán ve verších a obsahuje zastaralá slova. Kniha se dělí do jednotlivých run.
Z knihy by se dalo poznat, že je z finského prostředí. Je zde několik hlavních postav, mezi nimy například V., kovář,... Myslím, že hlavní postavy znázorňují přírodní živly a zastávají funkci bohů.
Myslím, že v některých částech je příběh podobný křesťanskému stvoření světa.
Například jak V. žádá o sázení stromů.
Kniha se mi líbí, ale nečte se mi příliš dobře díky archaismům a zastaralým slovům.


Korán – interpretace

Korán je největší a jistě nejznámější literární dílo islámské kultury. Je rozdělen na dvě hlavní části – na popisnou část oblasti kolébky islámu, ale také na cesty a putování Muhammeda za rozšířením nově vznikajícím náboženstvím, a na sůry. Sůry jsou vpodstatě zveršované vidiny proroka.
První část je chronologická a pro čtenáře jistě zajímavá, protože všechny informace odpovídají jak historicky, tak zeměpisně. Dalo byse říci, že tato část byla svižná a zábavná.
Sůry, jak se říká zveršovaným vidinám, přikázáním a slov božích, jsou vlastně to nejpodstatnější na Koránu. Kompozice zde už je rámcová a zveršováním už je jazyk pomalý a na můj vkus celkem kostrbatý. Tato část je již pro vyspělé čtenáře a pro část lidí, kteří v tom vidí nejen literární dílo, ale i směr jejich života.
Knížka se z první poloviny čte rychle, ale od druhé poloviny, abyste porozuměli sůram musíte výrazně zpomalit a číst důkladně každé slovo. Ale na druhou stranu po přečtení knížky již si nebudete myslet, že islám je kruté náboženství, ale vlastně skoro stejné, až na malé odchylky, jako například křesťanství. Vždy totiž záleží jak si to kdo vyloží.


18. prosince 2008
Ellen Withersová
P1b

1 písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Byl to jen sen

Osnova:
1. Úvod
Probuzení, opití, usnutí
2. Děj
Probuzení do jiného světa, útěk, smrt
3. Závěr
Návrat zpět

Otevřu oči a rozhlédnu se po svém malém pronajatém pokoji, po těch 4 stěnách, které na mě zle shlížejí, po rozlitém víně a prázdných lahvích na zemi.
Žaludek mám někde na dně oceánu a hlava mě bolí jak střep, zavřu tedy oči a propadám se znovu do klidného bezesného spánku.
Když mě vyruší ostré a pronikavé zaklepání na dveře:
„Pane Thomsone.“
„Co se děje?“ odpovím přes zavřené dveře své bytné Mary.
„Jdu vám vyměnit povlečení pane Thomsone.“
Znovu se rozhlédnu po nepořádku v pokoji.
„Dnes ne Mary, je mi nějak zle, myslím, že mám asi chřipku.“
„Ale to bude jen na chvíli, myslím, že už to opravdu potřebujete.“ Odvětí mi neodbytně přes dveře. Posadím se, ale hlava se mi zamotá a skromný obsah žaludku jde ven. Ještě stihnu odvětit, že je mi OPRAVDU špatně a slyším jak si povzdechla a schází chodbou dolů ze schodů. Dozvracel jsem a bylo mi o něco lépe, jdu do koupelny, prohrábnu strniště na bradě a natočím si skleničku vody, kterou do sebe rychle naleju. Podívám se z okna, řekl bych, že je tak dvanáct, možná jedenáct, hodím na sebe tedy nějaké oblečení a proplížím se ven na ulici.
S posledními penězi co jsem měl jsem obešel snd všechny bary ve městě. Cestou z toho posledního, který měl otevřeno snad nejdéle ze všech jsem někde zabloudil, ale v hlavě jsem měl tolik alkoholu, že mi to bylo jedno. Zalezl jsem do nějaké šedé uličky, opřel se o zeď baráku a celý se poddal únavě.
Ráno mě paprsky slunce probudily, zvedl jsem se tedy ze země a rozhlédl se kolem sebe. Zpočátku vše normální, tak co by také mělo být jinak, ale když jsem zaostřil svůj pohled opilce, uvědomil jsem si, že něco není v pořádku. Neslyšel jsem žádný hluk, žádná auta, žádná zvířata, lidi, nic. Baráky byly zarostlé a slunce se odráželo od kapek rosy na zeleni, která byla všude kolem.
Nechápavě jsem vyšel do ulic, ale nikde nikdo nebyl, všechny baráky, obchody, autobusové zastávky, auta, dětská hřiště – všechno prázdné. Zašel jsem tedy do prvního baru, na který jsem narazil a nalil si panáka skotské. Seděl jsem tam a přemýšlel – nevěděl jsem, jestli se mám radovat nebo jsem smutný. Nechápal jsem co se děje byl jsem prázdný jako vše kolem mě, všechny emoce se ze mě vytratily nebyl jsem schopný ničeho.
Nalil jsem si ještě pár sklenek a vydal se opět do ulic, začínalo se již stmívat a já nevěděl co mám dělat. Byl jsem nula bez lidí a byl jsem nula s nimi. Byl jsem vlastně úplně mrtvý a zároveň plně živý. V prázdném obchodě jsem si vzal láhev whiskey a dál se procházel. Byla už noc a nikde nikdo.
Když v tom jsem uslyšel lidský, i když spíš nelidský, skřek, rozhléd jsem se a uviděl tmavou postavu běžící ke mě. Zaradoval jsem se, že nejsem sám a zamával na ni svou láhví. A všiml jsem si, že neběží sám, postupně se k ní přidalo několik dalších, byl jsem radostí bez sebe, běžel jsem jim naproti, když jsem si všiml, že se jim oči lesknou šílenstvím a vypadají… vůbec ne přátelsky. Rychle jsem se otočil a běžel pryč. Zaběhl jsem ke starým skladištím v naději, že se jim zde ztratím. Utíkal jsem co mi nohy stačily, slyšel jsem jak na sebe ty bytosti pokřikují. Schoval jsem se za staré bedny a čekal. Přiběhly do haly, ve které jsem se schovával a začaly ji prohledávat. Modlil jsem se, aby mě nenašly. Skrz bedny jsem je viděl, měli kůži pokrytou puchýři, ohnutá záda, žádné vlasy a dlouhé špinavé nehty, ale ty oči, měli šílené světlé oči. Pozoroval jsem je když v tom se jeden z nich (nevěděl jsem jestli je to žena či muž) ocitl přímo přede mnou, slyšel jsem jak dýchá a jak nasává vzduch a čichá.
„Tohle je můj konec.“ Pomyslel jsem si, když jsem se s tou bytostí střetl očima. Musel mě cítit, ale nic nedělal jen tam stál a koukal na mě těma očima – teď jsem je viděl pořádně, odrážel se v nich smutek, úzkost, strach a šílenství.
Začal jsem couvat do zadu, krůček po krůčku, on nic nedělal jen stál a zíral. Zrychlil jsem své kroky, když v tom zaúpěl. Všichni se otočily a on ukázal na místo mého úkrytu. Otočil jsem se a utíkal. Utíkal jsem co nejrychleji jsem mohl, slyšel jsem je běžet za mnou. A věděl jsem, že když mě chytí bude to můj konec.
Když v tom jsem začal padat, nic jsem neviděl ani neslyšel, snad až na vítr u ucha. Jen jsem padal stále níž a níž. Cítil jsem lehkost vzduchu mezi prsty a uvědomil jsem si, že je asi dobře, že teď umřu. Nepatřil jsem do tohoto světa, nepatřil jsem ani do toho předchozího. Smířil jsem se se svým koncem a jen čekal až dopadnu.
Nemusel jsem čekat dlouho, cítil jsem tvrdý náraz a srdce jako by mi vylétlo až na měsíc, cítil jsem tupou bolest, cítil jsem jak se mi všechny kosti v těle lámou, jak se orgány zpřeházely. A věděl jsem, že je konec a nemusím se již bát, radovat, nemusím platit za nájem ani utíkat šíleným bytostem. Nemusím nic.

Uslyšel jsem ostré pronikavé zaklepání, otevřel jsem oči.
„Pane Thomsone.“
Rozhlédl jsem se, byl jsem ve svém pokoji, na zemi rozlitá vína a láhve rozbité. A ty 4 stěny zíraly na mě 4 stěny mého pokoje. Usmál jsem se a byl jsem rád, byl jsem šťastný…
„Ne Mary nechci vyměnit povlečení, je mi dnes nějak zle“
„Ale jak jste věděl, že…“
Slyšel jsem jak se zarazila a něco si mumlajíc odchází chodbou ze schodů a poté dolů.
„Dup, Dup, Dup… jako by každýmu schodu dávala jasně najevo, že znovu schází Ona, Mary, moje bytná.


Irena Ambrožová, 1. E
5. listopadu

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova:
1) úvod – most a vzpomínání
2) stať – a) klášter pro psychicky narušené a drogově závislé
b) jeptiška vypráví o životě
c) vzpomínka na dvě věci
d) most a matka
e) rozpomenutí se na všechno
3) závěr – jsem tam, kde jsem byla

Ani nevím, jak dlouho už tu stojím, ale moje duše je plná rozporuplných pocitů o životě a smrti. Ruce se mi klepou zimou, ačkoliv je ještě teplý letní večer. Slunce už zachází a loučí se se mnou doruda obarvenou oblohou, přes kterou jako beránek občas přeběhne bílý mráček. Z přemýšlení mě může vyrušit jen mírný vánek, který si pohrává se spadaným listím. Stojím na starém opuštěném mostě, ze kterého jsem prý před několika týdny skočila. Probudila jsem se až ve zdejší nemocnici, ale ze svého předešlého života si nepamatuji skoro nic. Zdá se mi to divné, nikdy jsem neměla žádné sebevražedné sklony. Proto tu teď stojím, na tom mostě, který je pro normální lidi spojkou mezi dvěmi částmi města, ale pro mě osudovou spojkou mezi životem a smrtí, a marně se snažím vzpomínat.
Poprvé po té nehodě jsem se vzbudila v nějaké budově uprostřed lesů a protože jsem měla celý bílý pokoj, tak jsem se domnívala, že jsem v nemocnici. Ale brzy jsem poznala, že tato budova nemá s nemocnicí nic společného. Ležela jsem v klášteře, kde se léčí psychopati a drogově závislí. Místo zdravotních sester a doktorů se o nás starají jeptišky. Trochu mi vadí, že mě považují za blázna, protože jsem udělala něco, na co si ani nepamatuju. Ale jinak se mi v klášteře líbí a doufám, že tady ještě nějaký čas zůstanu. Vyhovuje mi, že jsem bezpečně vzdálená od dění všedního života a líbí se mi, že můžu o všem přemýšlet a nikdo mě neruší. Často sedím několik hodin před oknem a pozoruji ptáky, jak bezstarostně krouží a plachtí po obloze. Docela bych se k nim i připojila a vznášela bych se mezi nimi stejně volná a bezstarostná.
Jednou, to už byla skoro noc, za mnou přišla stará jeptiška, která měla můj pokoj a ještě vedlejší dva na starosti. Nejprve jsem si myslela, že mi jde sdělit, abych už zhasla a šla spát. Jeptiška mi však přišla povědět něco o mé minulosti. Vyprávěla mi, že jsem se narodila na západním pobřeží Irska. Můj otec byl voják a zemřel v jedné bitvě v první světové válce. Tenkrát mi bylo pět měsíců, takže si na něj nepamatuju. Chvilku mě vychovávala matka, ale ta zemřela při požáru, který zastihl náš dům. A tak jsem vyrůstala v dětském domově, že kterého jsem se pokusila několikrát utéct.
Jeptiška odešla a zanechala mě v mých zmatených myšlenkách. Její vyprávění mi docela pomohlo. Ne, že bych si vzpomněla na celý svůj dosavadní život, ale v mé mysli vytanuly dvě vzpomínky. Pamatuji si jenom, jak mi nějaká žena zpívá ukolébavku a v uších mi zněl její příjemný hlas. Nevím ale, co si mám představit pod druhou vzpomínkou. Snažila jsem se rozluštit, co znamená ten bílý záblesk a svištění vzduchu kolem uší, ale pokaždé mě z toho jenom rozbolela hlava.
Zatím co tu nehybně stojím opřená o zábradlí, tak už slunce dávno zašlo za krásný obzor. Dýchá na mě chladný vzduch noci. „Ty jsi tu zase?“ ozval se něčí hlas za mými zády. Prudce jsem se otočila, nečekala jsem v tuto noční dobu a na tomto místě nějakou návštěvu. Za mnou stála vysoká štíhlá žena zahalená do bílého pláště. Měla přikrytou i pravou polovinu obličeje. „Kdo jste?“ promluvila jsem proti své vůli. Ani nevím, proč jsem tu otázku vyřkla, v tu chvíli už mi bylo jasné, že je to moje matka. Žena ke mně přistoupila o krok blíž a shrnula si roušku z obličeje. Polekaně jsem před ní ucouvla o tři kroky. Pravou část obličeje měla zjizvenou a popálenou, nejspíš neviděla na jedno oko.
V tu chvíli se mi před očima objevil bílý záblesk. Na všechno jsem si vzpomněla. Byla má to má matka a to ona mě před tím shodila z mostu, aby se mi pomstila za ty popáleniny, které má, protože se mě pokusila zachránit z hořícího domu. Před očima se mi objevil další bílý záblesk.
Když jsem se probudila, ležela jsem asi v nějaké nemocnici, všechno bylo bílé. Ta jeptiška, co u mě seděla, tvrdila, že jsem skočila z mostu. To je divné, nepamatuji si, že bych měla nějaké sebevražedné sklony. Popravdě řečeno, nepamatuji si vůbec nic. Večer se zkusím vyplížit z pokoje a jít na ten most. Třeba si tam na něco vzpomenu......


Tatíček, Matyáš, V. B, 07/08
18. října

Vyprávění o mé bouli a obroském monoklu
Jednou jsem skákal na posteli a mamka mě napomenula že nemám skákat. Dělal jsem jako že nic a skákal dál. Zakopl jsem a spadl na čelo. Hrozně jsem brečel a měl jem obroského monokla a strašně velkou bouli. Musel jsem mít zavřené oko a dávat si na čelo led. Špatně jsem spal a boule mě stále stejně bolela.
Celí týden mě trápila až další týden mě se boule zahojila.
Od té doby už rači neskáču na posteli aby mě už nepotkala podobná nehoda.


Bendová, V. B, 07/08
18. října
Vypravování
O prázdninách na pláži
Jednou o prázdninách jsme byli na pláži, to mi bylo 6 let. Já jsem ještě neuměla plavat, ale voda mne lákala abych šla do moře. Ale já jsem neodolala a tak jsem rychle vběhla do moře aby mne maminka neviděla. Maminka mne viděla, a volala na mě aby jsem nechodila do hloubky. Ale já jsem pořád šla a šla a najednou jsem zjistila že tam už nedošáhnu a najednou jsem se začala topit, a tak jsem volala tátu aby mne šel zachránit. a hnet co mě táta zaslechl hnet skočil do vody, a rychle mne dotáhnul na břech. A potom jsem slíbila rodičům že už nebudu chodit do hloubky.


Školník

Kdo by byl řekl, že student může už u vchodu do školy zažívat každý den dobrodružství? Jde o to, jak co nejlépe a bez újmy proklouznout tomu mrzutému pánovi, kterému se říká školník. Studentík musí vykouknout za roh a ujistit se, že tam nikdo není, potom se šupky hupky a hlavně opatrně ztratit na schodech, a ve třídě poté ještě následuje maskování nepřezutých nohou strategickým umístěním batohu.

Tak to bychom měli. Přeci se na ty dvě hodiny nebude přezouvat.

Někteří ale nejsou správní dobrodruzi a nechají se lapit. „Kam jdeš? Vrať se a mazej si pro papuče! Co si o sobě myslíte, drzouni?“, zazní hřmotným hlasem.

To potom nastupuje tak „náročný proces“, jakým je, jít ke skříňce, vyštrachat klíče, vyzout si botky, nazout pantofle a náležitě bouchnout dvířky, protože to školník nemá rád.

Občas se zdá, že největší zálibou tohoto pozoruhodného pána je vtrhnout do třídy během vyučování, neříct ani slovo a přibližně minutu, za tichého úžasu učitele, skenovat prostor pod lavicemi, aby objevil narušitele. Někdy beze slova odejde, ale jindy, jak jinak, následuje řev.

Školník je zkrátka nepostradatelnou postavičkou každé školy. I když z něj mají všichni spíš legraci, než respekt, který se snaží si vytvořit, mají ho také všichni svým způsobem rádi. Vždyť má vlastně jen starost o udržení čistoty prostor vzdělávacího kolotoče a zdraví našich nohou.


Slohová práce školní
René Šebl
16. ledna 2007

Kniha – přítel člověka?
Knihy si můžeme rozdělit na poučné, zábavné a náboženské. Každá ze tří skupin se dělí do dalších mnoha podskupin.
Já osobně dávám přednost sci-fi knížkám, které mi sice nedají informace, které bych potřeboval do školy nebo kamkoli jinam. Knížka pro mě nepředstavuje mého nejlepšího přítele, protože se mu nemůžu svěřit s novinkama a čekat, že mi odpoví. Na to máme jiné přátele. Knížku považuji za dobré odreagování. Při dobré knížce, která mě zaujme svou dynamičností a příběhem, se dokážu přenést do onoho světa. Neexistují žádné problémy kolem. Ale příliš snít v příbězích z knížky může být i na školu, protože přechod do reality je občas tvrdší.
Na druhou stranu knihy poučné ty mají opačný princip a úkol. Poučné knihy nám mají poradit, když si s něčím nevíme rady a zkusit řešit naše problémy nějakou dobrou informací či radou. Tyto knížky pro mě nejsou nikterak zábavné, ale jsou nezbytné k našemu každodennímu životu. Je to jeden z našich hlavních zdrojů na získání informací, ať už to jsou učebnice nebo encyklopedie.
Náboženské knihy nemají poučovat ani pobavit lidi. Jsou to jakési pravidla a nařízení, které jsou pro různá náboženství jiná. Podle mého názoru takového knihy mají lidem vnutit toto náboženství.
Na konec je třeba říct, že knihy a to, co je v nich napsáno, byly vždy důvodem pro války ve středověku, byly i platidlem. Jsou pro nás zdrojem informací o dávných kultůrách a o jejich smýšlení. Bez nich by jsme hodně nevěděli a nikdy nebudeme vědět, pokud zaniknou.

Osnova:
 Úvod
 Stať: 1) zábavné knihy
 2) poučné knihy
 3) náboženské knihy
 Závěr


Martin Krumeš 1. E
5. 11. 2003

1. písemná práce

Vzpomínka
(vypravování)

Osnova:
1. představení
2. oslava narozenin
3. "nehoda" – moje chyba
4. po nehodě
5. přiznání a soud
6. znovu po 30 letech.

Vzpomínka
Je mi 75 let a již 30 let mě trápí stále ta stejná věc: Vzpomínka! Snažím se zapomenout, ale denně mi to probíhá v hlavě.
Bylo to právě před 30 lety, když jsem ještě dělal u jedné soukromé společnosti. Byl to docela normální den, kdyby můj nadřízený neslavil padesátiny.
Tak hned po práci se „rozjela“ velká oslava se vším, co k ní patří: hromady jídla, pití a hlavně velká zábava. Odcházel jsem skoro jako poslední, mohlo být asi tak 23,00 hodin (takže již byla tma) a i přesto, že jsem měl v sobě nějaký ten alkohol, jsem usedl za volant. Jak jsem tak jel, začínal se mě pomalu zmocňovat mikrospánek.
Jednou, když jsem se zrovna probíral z mikrospánku, jsem otevřel oči, ale jediné, co jsem viděl, byla tak dvacetiletá dívka s napřaženou rukou a velice vystrašeným obličejem. Stačila ještě vykřiknout, ale bylo pozdě. Auto jedoucí 80 kilometrovou rychlostí jsem neubrzdil, a tak nadcházel čelní náraz. Ihned jsem zastavil a šel se na ní podívat. Byla mrtvá! Nebo aspoň nevydávala žádné známky života. Šel jsem k nejbližší telefonní budce a zavolal záchranku, pak jsem zbaběle ujel. Celou noc jsem nemohl spát, a tak jsem se šel projít na čerstvý vzduch. Bylo to hrozné, stále jsem si promítal obličej té dívky před sebou.
Nakonec jsem usnul tvrdým spánkem. Ráno mě probudilo rádio a zprávy. Říkali: „Včera v noci neznámý řidič přejel a usmrtil dvacetiletou dívku, policie pátrá po viníkovi, ale zatím bez úspěchů.“ A už mi nedalo a šel jsem se na polici přiznat. Nejdříve mi nevěřili, ale pak jsem jim situaci podrobně vylíčil s už jim to došlo. „Vrahu! To si pěkně odsedíš!“ vykřikl jeden z nich. Já jen přikývl hlavou a v tu chvíli se mě chopili strážníci.
Soud netrval dlouho, byl jsem odsouzen na 40 let nepodmíněně za vraždu a řízení pod vlivem alkoholu. Měl jsem štěstí, kdybych se nepřiznal, tak bych dostal nejmíň 60.
Dnes mě pustili z vězení. Byl jsem "hodný", a proto už o 10 let dříve. Vyzáblý a opuštěný se pomalu vzdaluji od zdech věznice.
Ve vězení má člověk hodně času přemýšlet, a proto jsem hned věděl, že první místo kam půjdu po 30 letech bude hrob té dívky.
Když se tak dívám na tu fotku na náhrobku, vybavují se mi všechny moje "noční můry", které mě děsily ve snech po celých 30 let a budou až do té doby než na nějakém takovém náhrobku nebude moje fotka.


„A teď si povíme něco o Pascalově zákoně...“ Adéla pohlédne na tabuli, potom kolem sebe, usměje se. Nikdo totiž nedává pozor.
Vláďa si hraje na svém z narozenin – novém mobilu. Michal má hlavu na lavici a vypadá že spí. Markéta asi po paté (tuto hodinu) aplikuje lesk na rty. Vše jako obvykle, pomyslí Adéla a podívá se na sešit před sebou. Na stránce jsou asi dvě věty týkající se fyziky, jinak je vše pokryté srdíčky. Uprostřed každého soustředěně – namalovaného tvaru je jméno Jirka.
<obrázek: srdíčko a v něm je napsáno “Jirka”>
Adéla dodává další a další. Najednou se ozve tiché brnění, je to mobil který má Adéla v kapse. Pohlédne na něj a zjistí že jí volá Jirka! Ano, ten Jirka o kterém se Adéle zdá každá noc! Ten, před kterým se červená! Prostě Jirka.
Adéla tomu nemůže uvěřit (proč by jí volal?!) ale nakonec zmáčkne zelené tlačítko na mobilu, skloní se aby nebyla vidět a promluví.
„Příjem, tady Adéla!“
Ozve se jeho hlas: „Ahoj Adélo, tady Jirka.“
Výraz Adély vypovídá vše.
„A proč mi voláš?“
Je slyšet tichý smích, ticho...
„Přemýšlím o něčem celý den, nemůžu to dát z hlavy. Potřeboval bych se tě na něco důležitého zeptat. Jenom ty mi na tu mojí otázku můžeš dát odpověd. Jen ty.“
Adéla nedýchá, oněmněná úžasem.
„Co takhle sraz za 3 minuty, před třídou kde já mám teď matiku – číslo osm...“
Jako by se teprve teď Adéla probudila: „Jirko, ale já mám hodinu – fyziky!“
„No, já taky!“ směje se Jirka.
„Hmm, tak jo.“ dovoluje Adéla.
„Tak za 3 minuty, čau, lásko!“
Mobil se vypne, Adéla je jako z kamene. Nechápe co se teď právě stalo. Ale za pár sekund už mává rukou nad hlavou.
„...a proto se vylévá plná sklenice vody když do ní hodíte kus ledu. Ano, Adélo, potřebujete něco?“
„Mohla bych prosím na WC?“
Pan profesor Hanzelka váhá: „A opravdu potřebujete? Můžu se na Vás spolehnout? Herečka Adéla přichází na pódium: „Prosím, asi to nevydržím, potřebuji rychle!“
„Běžte, běžte, já se omlouvám...“
Ze zadu třídy se ozve Honza: „Hlavně ať se nepočůrá!“
Adéla vychází ze třídy a když zavírá dveře, pořád je slyšet smích: spolužáků.
Po tříminutovém dobrodružství zahrnujícím mnoho profesorů kteří se ptali co dělá venku z hodiny, Adéla je na místě. Jirka tam již stojí, hledí na Adélu s úsměvem na tváři.
Adéla nemá slov, jen otevírá a zavírá pusu.
„Čau Adélo.“
„Mmm...tedy, ahoj...“
„Přemýšlel jsem o tom hrozně dlouho.“
„Mmm...“
„A nakonec jsem si řekl, že se tě prostě musím zeptat, nemůžu to jen tak nechat osudu.“
„Jasně.“
„Můžu se tě teda zeptat?“
„Jo!“

„Nevíš co je dneska k obědu?“

KONEC
Adéla → Marie T.
Jirka → nějaký starší student, nejlépe ze sexty nebo ze septimy ... (jen na poslední scénu)

Místa:
Třída, chodby

Lidé
Adéla, Jirka, Pan Profesor Hanzelka (a jiní Profesoři) a třída ve které je Adéla v první scéně

Kostýmy:
Každo-denní oblečení, kromě jedné scény (Adéla na chodbě → jako kdyby měla zbraň a byla tajná agentka)

<obrázek: mobilní telefon: na displeji se ukazuje, že volá Jirka; druhý obrázek: sešit pokreslený srdíčky a jménem “Jirka”>


Milan Věrtelář 2. G
15. října 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Dovoz ojetin vzrostl>

Dovoz ojetin: Vše staré nemusí být špatné
Podle mě je na jednu stranu správné že dovoz ojetin vzrostl, ale na stranu druhou to má i své nevýhody (zase více znečištěné ovzduší). Je zcela překvapivé, že nejvíce dovežených vozů je značky Ford, která svými modely nemá co nabídnout ačkoliv s příchodem SUV od Fordu se její situace zlepšila s Volkwagenem a na třetím místě je domácí automobilka Škoda Auto, která už patří pod VW což byl krok správným směrem. To, že je Škodovka už na 3. místě v počtu ojetých dovežených vozů, ale není na druhou stranu tak nepochopitelné, protože ceny nových vozů Škody Auto v poslední době rapidně klesly, tak si spousta lidí v zahraničí koupí raději levnou Škodovku, aby jí po několika letech mohl prodat za stále slušné peníze. Pozitivum dovozu jsou zejména nižší cena u vybraných modelů, ale tak taky když se sem z větší části dovážejí vozy staré 6 – 10 let tak některé modely už se ani nevyrábí. Podle grafu je patrné, že mezi lety 2005 – 2006 zažil dovoz ojetých aut největší boom, což mě celkem udivilo, protože jsem si myslel, že počet dověžených ojetin spíše klesá, ale jak vidno, tak právě naopak. V České republice z cela převládá prodej ojetých vozů nad prodejem vozů nových. Tak ono se není co divit, když lidé nemají peníze na nová auta a nevydělávají si tolik jako např. v sousedním Německu. Z těchto důvodů si raději koupí auto z bazaru než-li z autosalonu, ještě navíc, když i cena ojetin v posledních měsících klesla o 7 až 8 % a Škodovky o celých 15 %. My sami máme jedno auto z bazaru a druhé kupované jako nové a zatím se s ani jedním nic nestalo, takže i to svědčí o tom, že se v bazarech neprodávají jen nespolehlivá auta, ale i kvalitní a zachovalá. Ovšem ne vždy můžete mít stěstí při výběru…


7. ledna
Tůma Ondřej
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Planeta Země II.
Osnova: I. Píše se rok 2459
II. a) Jako vejce
b) Na povrchu Země
c) Ponaučení
III. Zase jindy

Píše se rok 2459 a je tomu už 285 let, co se lidská populace kvůli nadměrnému znečištění a obsahu methanu v atmosféře na planetě Zemi I musela přemístit na sto tisíc světelných let vzdálenou planetu vhodnou pro život a byla nazvána Planeta Země II.
Tato planeta, která byla nalezena průzkumnými sondami, již v roce 2108 upoutá při pohledu z vesmíru na první pohled, neboť je šišatá jako vejce a má svislou osu. To způsobuje, že roční období se není jinak než na Zemi I a obyvatelná část je jen na pomyslném rovníku, protože dále k pólům teplota rapidně klesá a u pólů dosahuje až teploty -383°C, protože hvězda, která ohřívá Zemi II, je také v pohybu, tudíž se světlo a teplo k pólům nedostane.
Na povrchu Země II to z prvu vypadá jako na Zemi I. Potoky, rybníky, řeky, traviny, louky, zvířata jen vzdáleně připomínají předešlá zvířata, ale stromy dosahují rozměrů maximálně dvou metrů a může za to velké procento helia v ovzduší. Helium také způsobuje vysoký hlas, jak to známe z pouťových balónků historie 21. století planety Země I.
Nová generace lidí se ponaučila a nyní se k přírodě chová slušně. Dopomohly k tomu i nové technologie, kterými lidstvo dosáhlo 1,5% splodin celosvětově.
Mohl bych vám tu vyprávět jak jsou lidé na své druhé planetě šťastní, že člověk dnes lítá díky antigravitačním zákonům tak jako se před čtyřmi sty lety jezdilo na kole. Jak se umíme teleportovat z místa na místo u cestovní kanceláře Teleport Fischer atd., ale to si povíme zase jindy.


27. listopadu 2008
Tereza Dubitská
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma:
Byl to jen sen

Osnova:
1.Úvod – procitnutí v lese
2. Zápletka – Poznání krásné dívky
3. Konec – Probuzení

Byla noc... temná a chladná a já tam stál. Stál jsem uprostřed hustého lesa a nevěděl jsem, co zde dělám. Díval jsem se kolem sebe, otáčel jsem se z jedné strany na druhou a hledal alespoň cestu, která by mě někam dovedla. Zkoušel jsem si vzpomenout, co se stalo. Nevěděl jsem v tu chvíli vůbec nic.
A tak jsem vykročil. Šel jsem tím tmavým lesem, neviděl jsem si ani na špičku nosu a přemýšlel jsem, proč jsem tady. Ušel jsem pár metrů, zastavil se a uslyšel jsem praskání větví. Zafoukal studený vánek, v dáli zahoukala sova a mně přeběhl mráz po zádech. Bál jsem se. Zavolal jsem: „Je tu někdo?“ Nikdo se neozval. Se strachem jsem tedy šel dál. Bloudil jsem. Začal jsem zrychlovat. Běžel jsem. Byl jsem už beznadějný. Zastavil jsem se a vydýchával.
A pak se to stalo. Ta krásná zářící bytost přede mnou jen tiše stála a já najednou cítil teplo u srdce, klid a radost. Srdce mi bilo jako zvon a já jsem stál a díval se. Byla to dívka. S krásnými rudými rty a modrýma očima. Byla oblečená celá v bílých dlouhých šatech. Nechápal jsem, kde se tu octla, proč tu takhle stojíme a koukáme na sebe, ale bylo mi dobře. Ona nic neříkala, já taky ne, ale bylo to krásné. Pokusil jsem se ze sebe vytrousit alespoň větu, slůvko, hlásku, ale něco mi bránilo, nešlo to. Najednou mě chytla za ruku. Celý jsem se vzrušením chvěl. Přál jsem si, aby řekla alespoň slovo. Chtěl jsem slyšet její hlas. Určitě je příjemný, jemný a něžný. Uklidnilo by mě to. Ale ona nic neřekla. Netušil jsem, čeho zamýšlí, ale užíval jsem si ten jemný dotek její ruky. Najednou se obličejem začala přibližovat k mému. Dýchal jsem neskutečně rychle. A najednou jsem cítil její rty na mých. Bylo to úžasné. Něžné. Myslel jsem, že se mi zastaví srdce. Ale najednou mi pustila ruku. Přál jsem si, aby tu zůstala, byla se mnou věčnost. Ale ona se jen pousmála, otočila se a pomalu odešla. Její kroky nebyly ani slyšet. Běžel jsem za ní, chtěl jsem ji chytit, ale ona už tam nebyla. Pocítil jsem prázdno, ale i radost. Teď už mi bylo jedno, kde jsem. Pouze jsem stál a v paměti si opakoval ten její úsměv, její oči, rty a tu jemnou malou ruku...
Najednou však slyším někoho volat. Připomíná mi to hlas mé matky. Volá: „Vstávej, jdeš do školy.“ A já se probouzím z toho překrásného, avšak divného snu. Nikdy na něj nezapomenu.


12. ledna 2006
Daniel Komrska 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Pokoj, kde se cítím dobře
Osnova
1) Úvod
a) Okolí pokoje, poloha v bytě
2) Stať
a) Celkový vzhled
b) Věci v pokoji
c) co v pokoji dělám
3) Závěr
a) Jak se mi pokoj líbí

Můj pokoj
Můj pokoj se nachází v Miškovicích v ulici Bendlova 158 v pátém patře. Nachází se v zadní části bytu, vedle obývacího pokoje a vedle chodby.
Můj pokoj není moc velký. Mám ho společně s rodiči, kteří tam mají dvě postele. Na stěnách má bílé tapety, je tam jeden radiátor, jedno okno, z kterého vidíme do okolí.
V pokoji mám hodně věcí. Mám tam postel s psacím stolem a se skříňkou na oblečení, jednu skříň, kde mají rodiče věci, dvě knihovny, ve kterých sice nemám knížky, ale hračky, dvě manželské postele, kde spí rodiče a tři lampy. Na poličkách mám modely aut, které sbírám, lego stavebnice, které rád stavím, plišáky, knížky a učení. V pokoji mám dveře které vedou do chodby, mamka tam má prkno na žehlení a prádelní koš a taťka tašku do práce.
V pokoji si píšu úkoly, cvičím, spím, hraju si různé hry, stavím lego a lepím modely letadel (které mě velmi baví). Pokoj si uklízím jednou za čtrnáct dní, kdy si utřu prach a vyluxuji. V pokoji si čtu knížky nebo časopisi a poslouchám hudbu.
Celý pokoj se mi velmi líbí. Je bohužel trochu menší, ale to mi vůbec nevadí. Trávím tam většinu svého volného času a moc mě to tam baví. Je z okna vidět do okolí a vidím i na svou bývalou školu.


12. prosince 2008
Netušilová M.
P3b

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho také nemusel najít.

Osnova: 1. Kdy použít smysl pro humor
2. a) bezvýchodné situace bez humoru
b) Smysl pro humor nebo škodolibost?
c) má pekelná situace
3. význam věty: „Nikdy neztrácej smysl pro humor.“

Nikdy neztrácej smysl pro humor... Tolikrát už jsem si opakovala tuto větu. Jenže je těžké se jí řídit v tu chvíli, kdy máme určitý problém. Ten, kdo třeba ztratí někoho blízkého, ať už přítele, příbuzného nebo třeba milované zvíře, smysl pro humor zrovna zřejmě nevyznává.
Vzpomínám si na mnoho svých situací, kdy by bylo na místě si říci: „Nikdy neztrácej smysl pro humor“, ale myslím, že ani v jedné, mi v ten moment neproběhla hlavou tahle myšlenka. Člověk je z těchto situací akorát nervózní, protivný na ostatní a jediné, co ho v tu chvíli zajímá, je jak problém vyřešit a ihned.
Ovšem znám osoby, které vtip využívají vždy a všude. Podle mě je to hodně pozitivní, ale když toho není příliš. Všeho moc škodí, ne? Většinou se však všichni nejvíce smějí cizímu neštěstí, nebo snad svému? Určitě ne. To už je pak škodolibost, která je čím dál, tím víc ve společnosti oblíbená.
Řeknu vám tedy příklad jedné své pekelné situace, kdy by se tahle věta o ztrátě humoru „sakramentsky“ hodila. Naše sídliště je už dlouhou dobu v rekonstrukci. Ze začátku jsem si říkala: „Super, bude to tu vypadat hezky“. Ale postupem času se akorát rozčiluju. Práce jim vůbec neubíhá, hlavně, že se baví. To, že tím vším obtěžují nájemníky bytů, jim je ukradené. Ale proč by je to vlastně mělo zajímat? Dostanou za to zaplaceno tak nebo tak. A někdy se rozčílím více než je zdrávo, jako když jsem jednou upadla u vchodu do nezaschlého betonu. V tu chvíli se ve mně všechno vařilo a nadávala jsem na všechny kolem. Ale teď si říkám, není to banální a vlastně i vtipná situace? Proti problémům, co mají například děti v chudých zemích, kde si humoru asi moc neužívají, je to nic.
A tak mě hodně situací naučilo, že s humorem jde všechno na tomhle světě, který nám rozhodně nic neulehčuje, mnohem lépe. A právě proto, má tato věta: „Nikdy neztrácej smysl pro humor“, tak velkou hodnotu.


Jan Lintymer
Třída: VIII. B
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny
RON WEASLY
Ron Weasly měl povahu hodně přátelskou. Ke svým nejlepší kamarádům k Harrymu Potterovi a Hermioně G. měl velice přátelský vztah a měl oně velký strach a také měl strach o svoji mladší sestru Jeany. Ron, Harry i Hermiona se kamarádily se starším mužem Hagridem. Který dával Ronovi spoustu skušeností. Choval i zvířecího miláčka krysu jménem Prašivka.
Ron se snažil ve všem vyniknout, ale byl moc horlivý. Snažil se být nejlepší a perfektní jako byl jeho nejlepší kamarád Harry. Pokaždé když se o to pokusil tak mu úspěch něco překazilo, byl to buď strach z pavouků ale i se tmy i různých tajemných věcích. Překazily mu to občas i soupeři se kterými bojoval.
Aby vyniknul udělal i to co v čarodějnickém zákoně není umožněno. Ovšem odvážný ale hlavně strachuplný více než (jeka) jeho kamarádi. Byl spíše kladnou postavou ale měl určitě záporné vlastnosti. Tohoto chlapce jsem si vybral protože je mi sympatický svou odhodlaností.


Slohová práce školní

Procházková Iveta
2. A								14. ledna 2008

Téma: Problém, který mě zaujal
EUTANAZIE
Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) „továrna na smrt“
 b) odpůrci eutanazie
 c) zastánci eutanazie
 d) proč a jak eutanazii uzákonit
 III. Závěr

V současné době se v médiích často hovoří o tzv. smrti na požádání neboli eutanazii. Eutanazie tu byla, je a bude, ale vše se dostalo na veřejnost až díky společnostem typu švýcarské Dignitas a jí podobným.
Tyto společnosti jsou mnohými odpůrci pojmenovávány jako „továrny na smrt“. Není se čemu divit, když nejsou upraveny a hlídány zákonem. Jsou nelegální a od svých zákazníků si za dobrovolnou smrt účtují celkem slušné peníze. Např. již zmíněná švýcarská společnost Dignitas je nyní vyšetřována. Na její existenci se přišlo i díky jednomu Čechovi, který se rozhodl využít jejích služeb a své rodině o tom nic neřekl. Ta se po něm začala shánět a uvědomila policii. Vyšetřováním zatím mimo jiné vyšlo najevo, že společnost sídlila v menším klidném městě, v budově, která na první pohled vypadá jako obytný rodinný dům. Jen na zvonku místo jmen stojí nápis Dignitas.
Mezi odpůrce eutanazie patří většinou křesťané, starší lidé a další z těch, kteří razí teorii
o tom, že život byl člověku dán a on nemá právo si ho brát. Tito lidé jsou často i proti potratům a zřejmě si neuvědomují, jaké to je pro znásilněnou ženu, která v sobě nosí a poté vychovává vlastně cizí dítě počaté násilím. Ale samozřejmě se mezi odpůrci najdou i tací, kteří jsou ochotni v takovýchto případech udělat výjimku a ukázat sovu lidskost.
Naopak existuje i mnoho zastánců eutanazie. Podle nich i těžce nemocný člověk má právo rozhodnout o svém životě. Ovšem něco jiného je, pokud postižený člověk jen bezmocně leží a není schopen žádného rozhodování. Tady i zastánci tápou a uvědomují si velkou zneužitelnost eutanazie, pokud by ono důležité rozhodnutí bylo svěřeno rodině, zvláště pokud by ji čekalo dědictví. Ze známých osobností mezi zastánce patří např. Jiří Paroubek, který veřejně líčil, jakou pomalou smrtí umíral jeho příbuzný. Patří sem i další politici, ale je paradoxní, že nakazují lidem používat pásy v automobilech, jenže někteří lidé si nepřipoutáním také mohou volit svůj osud. Je přece každého věc, zda chce riskovat nebo se připoutá, zda chce žít nebo zvolí eutanazii. Každý by měl mít svobodnou volbu, je to jeho rozhodnutí a popřípadě jeho problém.
Já osobně si myslím, že by se měla eutanazie zlegalizovat. I kdyby se neuzákonila, bude probíhat stále, proto by bylo lepší mít ji pod kontrolou a dovolit trpícím lidem, aby zemřeli důstojně, aby nemuseli své rozhodnutí skrývat a aby nemuseli podnikat náročné cesty do „továren na smrt“, které většinou sídlí v zahraničí. Eutanazii by neměli provádět lékaři, kteří mají naprosto opačný úkol, ale odborně vyškolení pracovníci, kteří by rozuměli i psychice člověka a svůj úkol by vykonali u nemocného doma, aby mohl být se svou rodinou a nemusel se stresovat cestováním. Zákon by však musel mít přísná pravidla, což by možná vedlo k poklesu zájmu o eutanazii, což ale není jeho cílem. Jeho cílem však není ani opak.
Eutanazie je celosvětový problém a je třeba ho řešit a to nejen u nás. V některých zemích je již povolena, z evropských zemí do nich patří např. Nizozemsko.


Téma: Realita je nudná, dejte mi jiný svět!

Osnova: 1) Film jakožto únik do jiného světa

2) Historie, druhy, žánry

3) Kladná a záporná energie

4) Síla příběhy a následné ovlivnění

V dnešní době plné stereotypů, kdy ráno vstanete, s nechutí dorazíte do školy či do zaměstnání a v pozdních odpoledních hodinách opět překročíte práh domovních dveří, je skoro nepředstavitelné trávit všední den jinak. Možným východiskem ze změti nudných povinností je film. Ano, čtete správně, neboť film je ten nejlepší způsob, jak z nudné reality rázem proniknout do světa plného fantazie a zcela odlišného než je váš vlastní. Stále mi nevěříte? Položte si tedy otázku, kde jinde můžete vybouřit své emoce na plné pecky, vyjádřit své sympatie k hlavnímu hrdinovi nebo oplakat gigantickou gorilu, jejíž život byl zpečetěn pět minut před koncem, než před televizní obrazovkou či v přeplněném kinosále.

Pokud bychom chtěli datovat vznik filmové produkce, museli bychom se v čase přesunout zhruba o sedm desítek let zpátky. Za tu dobu se kinematografie neuvěřitelně posunula kupředu a já si dovoluji říci, že se v dnešním světě stala nepostradatelnou součástí lidského kulturního vzdělání. Napomáhají tomu také různé druhy a žánry filmu. Vezměte si takový dokument, který je pro někoho pouhou ztrátou času, někomu však pomůže objasnit plno nevyslovených otázek. Záleží jen na člověku, jaký žánr si pro svou potřebu vybere.

Vraťme se zpět k pointě tohoto textu. Na začátku úvahy jsem zmínila film v kontextu s neomezenou dávnou nové reality. Nyní k tomu připojím i jistou dávku energie, ať už negativní nebo pozitivní. S každou se divák po skončení filmu určitě setká. Alespoň já takové stanovisko zastávám, ale jelikož by to mohlo být sporné tvrzení, jsem ochotna svůj postoj zdůvodnit. Minulý týden jsem odcházela z kina zhrzená, neboť film, na který jsem byla dlouho zvědavá, mě absolutně nezaujal. Na druhou stranu snímek, který jsem shlédla více méně z donucení mě oslovil natolik, že jsem při odchodu z kinosálu div neskákala nadčením.

V tomto se právě skrývá individualita každého z nás, která buď dovolí nebo zakáže dotyčnému proniknout do hloubky filmového příběhu. Někdo se dokáže ztotožnit s hlavní postavou natolik, že si druhý den vyrábí stejný černý oblek, jiný si zas užívá netradiční zámořský humor, díky kterému na chvíli zapomíná na své osobní problémy. Film je tedy neutrální brána do světa plného nových zkušeností, zajímavostí, pravd i lží, a v dnešní době i nejlepším únikem před nudnými, všedními událostmi.


27. listopadu 2008
Šnáblová Petra
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: 1) stalo se to jedné noci

Osnova:
I. Oslava zakončení šk. roku
II.
1) Petrovo divné chování
2) Petrův kolaps
3) strach o Petra
III. šťastný konec

Zdá se mi, že to bylo nedávno, ale od toho osudného dne už uplynulo mnoho času. Byl konec školního roku a byl to poslední rok na základní škole. Rozhodli jsme se, že to oslavíme. Oslava se konala u Vojty doma. Ten si všechno krásně nachystal, připravil výzdobu a občerstvení
Bylo něco kolem půl osmé a před domem se začali scházet první hosté. Mezi nimi byl i Petr. Věčně veselý a vysmátý chlapec přikráčel podivnou chůzí a vypadal velmi sklesle. Když Vojta přivítal hosty do domu, nabídl všem občerstvení. Všichni si brali, jen Petr ne. Když se ho Vojta zeptal, jestli je vše v pořádku, odpověděl: „Ano, nic mi není.“
Najednou byla už noc a všichni se na oslavě skvěle bavili, jen Petr seděl nehybně na sedačce. Anička ho vytáhla, aby si s ní šel zatančit. Nejprve se zdálo být vše v pořádku, až do chvíle, kdy se Petrovi podlomila kolena a následně padal k zemi. Všichni se ho hned snažili probrat. Nereagoval. Něco zcela jistě nebylo v pořádku. Spolužáci ihned zavolali sanitku, která ho následně odvezla do nemocnice. Tím skvělá nálada na Vojtově oslavě opadla. Všichni se báli.
Celou noc seděli společně na pohovce a doufali, že bude vše v pořádku. Brzy ráno v tom hrobovém tichu zaznělo pípání telefonu. Vojta ho šel zvednout a ostatní se shlukli kolem něj. Telefonát byl z nemocnice přímo od lékaře, který jim následovně oznámil, že Petrův stav je velmi vážný a kritický. Všichni se báli čím dál víc. Někteří už přemýšleli o tom, co by se stalo, kdyby umřel, pro některé tato myšlenka byla zcela nepřípustná. Někteří se báli hodně, někteří míň a pár jedinců mělo i slzy v očích. Časně z rána zazněl telefon podruhé. V tom všichni strnuli. V hlavách měli hrozivé myšlenky, co jim lékař oznámí nyní.
Opět to byl Vojta, kdo zvedl telefon. Ostatní už ale zůstali sedět, chytli se za ruce a dívali se, jak bude Vojta reagovat. Ze začátku vypadal velmi zděšeně, ale pak se usmál, obrátil se k ostatním a pronesl větu: „Petr je v pořádku, za týden ho z nemocnice pustí.“ Než větu stihl doříct, ostatným už se vykouzlil úsměv na tvářích. Dopadlo to dobře, Petr měl štěstí. A teď? Teď už na tuhle dávnou noc vzpomínáme s úsměvem.


Z BOHATÉ PRINCEZNY OBYČEJNÁ A POSLUŠNÁ DCERA

Stalo se to kdysi dávno. Byla jsem mladá a nikdy jsem si tuto skutečnost nepřipouštěla. Jenže stalo se to a i přes všechno, co se dělo kolem, jsme z toho s maminkou vyvázly...

Bylo mi asi 16 let. Nic mi nechybělo. Rodiče si mě rozmazlovali, doteď jim to vyčítám. Měla jsem všechno, na co jen jsem si vzpomněla a přeci mi to bylo málo. Chtěla jsem víc. Penězi jsem byla přímo zkažená. Nepřipadala jsem si nijak odlišná, jen jsem měla vše o čem si ostatní mohli nechat jen zdát...

Začalo to na začátku třeťáku. Nikterak jsem nevnímala situaci a žila jsem dále svůj „život rozmazlené princezny ze zámku“. Naši se rozváděli a já se jim do toho raději nepletla. Proč taky? Naivně jsem si totiž myslela, že mám svůj život. Byla jsem zamilovaná a nic mi nechybělo. Možná ta rodinná pohoda, kdo ví. Moc času jsem doma netrávila. Rodinnou společnost jsem raději nevyhledávala, byla jsem se svými rádoby přáteli a bylo mi fajn.

Situace začala pomalu houstnout a na mamince bylo vidět, že je unavená a utrápená. Svěřila jsem se kamarádce, která místo toho, aby mi podala pomocnou ruku, se ke mne otočila zády. Podle jejích slov nechtěla řešit takovéhle „malichernosti“. Bylo mi do breku. Do toho mě přítel zaskočil s rozchodem. Neřešila jsem to – byla jsem na pokraji sil. Ve škole jsem se zhoršila. Začala jsem všechno flákat a potulovat se kdesi po nocích – peněz jsem měla dost, jen abych doma nemusela poslouchat ty hrůznosti, které si byli schopni naši vyměnit!

Otec byl bohatý, matka se jen přiživovala, ale nesmíme jí zazlívat to, že nejprve hospodařila se svým platem a pak čerpala z rodinného účtu. Otec mi tenkrát ani nedal vybrat střední školu. Chtěl mít pokoj, a tak mi zaplatil soukromé gymnázium. Blížilo se rozvodové řízení a já byla čím dál tím víc psychicky na dně. Mrzelo mě, že to takhle dopadlo, ale nicméně to nebylo moje rozhodnutí. Neměla jsem s tím co dočinění. Školu jsem tentokráte už úplně vynechávala. Nebavilo mě chodit mezi ty snoby, kteří neměli v hlavě nic jiného než peníze, peníze a peníze.

Těsně před rozvodem se naši dozvěděli, že školu vůbec nenavštěvuji, hádali se kvůli tomu ještě víc. Když se rozvedli, táta se odstěhoval a vše, co jsme doposud měli a v čem jsme žili, nám ponechal a zmizel.

Když se matka dozvěděla, že ve škole jsem naposledy byla bůhví kdy a že by měla zaplatit školné, málem jí vstaly vlasy hrůzou na hlavě. Psychicky to neunesla... Nemluvily jsme spolu dlouhou dobu, doma jsme se jen míjely. Měla starostí až nad hlavu – nevěděla kam dřív skočit, co dřív zařídit a hlavně, co dřív zaplatit. Cítila jsem se hrozně... Najednou se ve mně cosi probudilo a já se rozhodla, že všechno změním. Zařídila jsem si školu, už ne soukromou, ale naopak státní. Změnila jsem se a s omluvou přilezla za mamkou. Celkově jsem si musela zvykat na nový režim všeho kolem mne a také jsem si začala uvědomovat, že život není jen o penězích. S maminkou jsme žily sice v přepychu, ale skromně. Donutily nás k tomu okolnosti. Začaly jsme žít nový, pro mě lepší, život. Otce jsem doteď neviděla. Nechybí mi. Jen nechápu, že nechybím já jemu. Maminka je pro mě všechno a až v takovéhle situaci si člověk uvědomí, jak moc jsou pro něj důležití ti nejbližší – ti, kteří vás milují. Klobouk dolů před mojí maminkou.

Život bez peněz je sice jiný, ale dá se to přežít. Peníze nejsou všechno. Jen se s nimi musí naučit člověk hospodařit! Jsem ráda, že to takhle dopadlo. Na škole jsem se seznámila s prima spolužáky, kteří mě jen tak v bryndě nenechají a dokonce jsem se i nanovo zamilovala... Snad to bude ten pravý!


Živé fotografie

Mladý a nadějný fotograf Jonathan Fix bydlel v centru australského nejznámějšího města Sydney. Žil v malém bytečku se svou manželkou Marry. Johnatan pracoval v redakci místních novin a Marry byla na mateřské dovolené. Jejich příjem nebyl příliš vysoký.

Jak šel čas, novinám ve kterých Johny pracoval se přestalo dařit, měl méně pracovních příležitostí a vše nasvědčovalo tomu, že si bude muset najít nové místo. Marry chtěla svému manželovi pomoc. A tak, i přes všechen strach a stud, zavolala svým rodičům do Spojených států. Odešla z domova v 18 letech a od rodičů se chtěla odstěhovat co nejdál – což se jí podařilo. 15 let nebyli v kontaktu, ale Mary sebrala odvahu a vytočila číslo. Telefon dlouho vyzvání, ale pak zvedne sluchátko na druhém konci světa její movitá matka. Když se Mary představila, položila jí telefon. Zkoušela to vícekrát, ale marně. Rodiče zřejmě nepřenesli přes srdce, že se<in> jim dcera provdala do Austrálie.

Johny s Marry cítil a rozhodl se jí pomoci. Sám ale nevěděl jak. Chtěl jí zprostředkovat setkání s rodiči, ale to by znamenalo odletět do Bostonu.

Johny chtěl sehnat své manželce peníze na letenku. Z všeho toho přemyšlení a vymýšlení Johny usnul v křesle.

Druhého rána se probudil zpocený a vyděšený z prožitého snu. Viděl v něm jak ráno spokojeně vstává a vyráží do práce. Na parkovišti před domem na něj čekal kolega Tim se služebním vozidlem. Měli společně jet do blízkého města Wollongong fotit místní faunu. Cesta trvala necelých 50 km. Tim řídil a Johnatan se kochal krásami přírody a v ruce třímal fotoaparát. Cestu jim náhle zkřížila záchranná služba, která jako o život jela za mužem, který ležel na blízké silnici, zřejmě infarkt. Byl to starý pán, který nejspíš podlehl vysokým teplotám a díky číslu na zádech jsme usoudili, že běžel nějaký závod. Tim zpomalil auto a Johny párkrát cvaknul fotoaparátem.

Nehoda se stala na 150. kilometru na dálnici ze Sydney.

Před Wollongong už byl klid. Johny nafotil, co potřeboval a vrátili se domů. Příštího dne nechal fotografie vyvolat a s hrůzou ho praštila do očí zvláštní věc. Ten muž, kterého Johny vyfotil, měl na zádech číslo 150, nehoda se stala na 150. kilometru a čas vyvolání fotografií byl 15 h 10 min.

Se vzpomínkami na zvláštní sen Johny běžel po schodech dolů do temné komory, aby se přesvědčil, že ve skutečnosti žádné takové fotografie neexistují. Zděšeně hleděl na šňůru s fotografiemi, které se sušily v místnosti. Prohlédl si je a sundal je ze šňůry, že je ukáže manželce.

Když přišel do pokoje Marry zrovna s úsměvem na rtech položila telefon a říká: „Mluvila jsem s mámou a chce mě vidět, koupila mi letenku na zítra ráno, mám si ji vyzvednout na letišti“. Johny měl radost, že se vyřešil problém s jejími rodiči, ale stále byl zděšený z těch „živých fotografií“.

Marry zbrkle začala pobíhat po bytě a balila si věci. Říká: „Zvládneš to tu s malou miláčku?“ Johny suveréně odpověděl: „To víš, že ano – jen mi řekni, kterým letadlem letíš a já zavolám Timovi, aby tě hodil na letiště“. Marry hledala papírek s poznámkami od své matky a říká: „Je to let QS 150 z letiště ve Wollongong, žzítra ve 3 hodiny ráno.“

Johny myslel, že dostane infarkt stejně jako ten muž z jeho snu. „Nikam nepojedeš“, vykřikl. Marry si vyslechla jeho příběh. Oba manželé nikdy pověrčiví nebyli, ale podivná shoda čísel je oba děsila a nedokázali pochopit, kde se v komoře vzali fotografie z jeho snu.

Marry tedy příštího rána do Ameriky neodletěla a matce se omluvila. Její let žádnou poruchu neměl, jak by se zdálo podle scénářů amerických akčních filmů. O několik týdnů později zavolala Mary opět její matka a tentokrát chtěla přijet do Austrálie ona. Chtěla vidět svojí vnučku a manžela své dcery. Návštěva byla velice příjemná, Mary si s maminkou vyjasnila všechny předchozí nejasnosti a vesele si popovídali. Marryin tatínek byl zase nadšený z Johnatanova povolání a říká: „máte báječné povolání Johny, já sbírám u nás v Bostonu všechna vydání časopisu Thunderbolt, je to jeden z nejlepších u nás, chcete se podívat, vzal jsem si jich pár na cestu do letadla.“

Johny netušil, že ho čeká další šok. Na poslední dvoustraně viděl fotografie ze svého snu, na které už skoro zapoměl.

Vzal si číslo na redaktora časopisu a zavolal mu. Byl velmi potěšen, že mluví s majitelem fotografií, které jim někdo poslal až z Austrálie. Johny řekl, že netuší, jak se dostali až do Bostonu. On ani jeho žena je tam neposlali.

Sled událostí přinesl manželům Fixovým mnohá překvapení, ale hlavně pan Morse – redaktor časopisu Thunderbolt poslal Johnymu honorář za skvělé fotografie. Bylo to 150 tisíc dolarů.

Jak se zdá podivné cifry byly pro Fixovy šťastnými nikoli nešťastnými, jak se zprvu zdálo.


Postava je muž. Muž je prohnutý a srandovního vzrůstu. Obličej oválného tvaru. Vlasy má splihlé. Obočí má evidentně tenké. Pohled do leva (z našeho pohledu). Jeho úsměv vypadá jako by chtěl něco říct.
Jeho levá ruka je zvednutá do úrovně krku se zvednutým ukazováčkem a pravá ruka je svěšená. Na sobě má košili se sakem. Kalhoty má kratší než obvykle. Má dlouhé boty.


Ostrov

Jared si setřel prach z očí. Naskytl se mu nevídaný pohled, Jjelikož jeho zrak nebyl zcela v pořádku, byl schopen rozeznat pouze mihotající se červené tečky. Co mu ovšem neucházelo byl křik zraněných. Volání o pomoc, která nepřicházela. Jared byl v šoku. Srdce mu div nevyskočilo z hrudníku. Dostával křeče a pálilo ho v ústech. Nevěděl co se stalo, ale chtěl se probudit z této noční můry. Doplazil se k vodě a vypláchl si oči, které ho boleli jako kdyby mu do nich bodali tisíce malých jehliček. Konečně viděl jasně. Všude samé trosky. Jared konečně pochopil co se stalo. Letadlo, které směřovalo z Nového Zélandu do San Franciska své destinace už nikdy nedosáhne. Stál tam nehnutě a nedokázal nic udělat. Viděl spoustu mrtvých těl v moři, které místo krásně modré barvy bylo růžové. Smrt v troskách muselo shledat minimálně 200 lidí. Spatřil jak na rozhžhaveném písku se snaží matka beznadějně oživit svou dceru, jejíž tělo nejevilo sebemenší známky života. Pouze hrudník se prohýbal pod maminčinou snahou přivésti ji k životu. Vše bylo beznadějné. Na kraji džungle, která zasahovala na dříve jistě panenskou pláž, nyní pokrytou černým popelem z a ohořelého kusy těl. Pod největší palmou se pomalu začli shlukovat ti, co přežili tuto tragédii. Jared napočítal dva tucty lidí. Dva tucty lidí, kteří byli vybráni, aby bojovali o své životy. Trup letadla i jeho zbylé části pozvolna dohořívali a křik ustanul. Nikdo nechápal, jak mohl přežít takové neštěstí. ,ale neodvážil Ve vodě se vznášela mrtvá těla těch, kteří stíhli nafouknout jejich své záchrané vesty a jako žlutá pláštěnka zakrývali hladinu oceánu. Jared se pomalu začal přibližovat ke skupince pod palmami. Jejich nešťastné obličeje zakryty rudou krví mu nedávali jedinou naději na spolupráci. Alespoň ne v tomto okamžiku. Proto si pouze přisedl a mlčel. Všichni se společně dívali směrem k moři. Nikdo nepřemýšlel co bude zítra nebo za týden.

Jared, který zjevně jako jediný absolvoval vojenský výcvik, začal uvažovat. Bylo mu jasné, že bez pitné vody nevydrží v těchto podmínkách ani den. Teplota kolem 35°C a velká vlhkost. Pomalu se kulhal k troskám letadla a shromažďoval vše co by se mohlo hodit. Sedačky, vozíky s občerstvéením, léky, vesty. Slunce sklouzávalo za obzor. Jared začal jednat rychle. Posbíral co nejdříve možno<in> nejvíce dříví a založil signální oheň. Posbíral dříví, kterého bylo všude dostatek a zapalovačem, který našel u jednoho nešťastníka zapálil oheň. Oheň, nejdůležitější Pomalu přicházeli další ztroskotanci a pustili se spolu do řeči. Jednalo se o ruz skutečně pestrou směsici lidí. Od lékařky, která letěla navštívit svého syna, přes právníka, architekta, učitele a vojáka Jareda. Ten se snažil všechny uklidnit a chopil se rozdávání úkolů. Nejprve si postavili z nafukovacích člunů provizorní přístřešek, aby přečkali noc. Ráno si jen znovu přiblížili připomenuli tragédii pohledem na trosky. Vše viděli jasněji a hrozivěji. První dva úkoly byli jasné, najít zdroj pitné vody a zahrabat mrtvé. Vodu nebylo těžké najít. Stačilo jít par set metrů do džungle. Tam se rozprostíralo krásné jezírko s křišťálově čistou vodou. Zahrabávat mrtvé se však nikomu nechtělo. Jenny oponovala a hulákala na Jareda: „JAK MÁME ZAHRABAT MRTVÉ? VIDÍŠ TU SNAD NĚJAKÝ LOPATY?“ Jared se ji snažil uklidnit, ale marně. Nikdo se nepochopitelně nestrachoval o svůj život. Byla tu skupina lidí, kterým byl osud lhostejný. Stalo se to, před čím nebylo úniku. O mrtvá těla se postarali červi. Ti se ovšem nedokázali postarat o nemoci, které se v takto malém společenství šířili velmi rychle. Umírali jeden po druhém. V křečích, v bolestech jako jejich kolegové, kteří našli smrt hned prvního dne. Byla to daň za jejich lhostejnost. Jako poslední skonal Jared.


Neznámý, V. B, ZŠ Burešova
23. 10. 2007
Slohová práce
Vymyšlená (popletená) pohádka

Tři zlobyvá prasata
hrají tam Franta, Ivana a Lucie
1den y
Bylo jedno 3 prasata a byly hodně zlobyví. Jednoho raníčka vyloupili hotel. Ivana říká: hele proč sme vyloupili ten hotel. chrooo, chrooo, chroo. Franta řikal Ivaně: no aby jsme měli na stravu i Lucka blá blá blá.

2 den
dnes je pondělí řikala Iva a všichi kromě Ivany vykulili oči co co cože no je pondělí já du spát jak to že deš spát máme viloupit poštu co dnes poštu tak dem na to. Nasadilisi masku a šli: Tak a máme hotovo.

3 den
dnes deme vyloupit školu a Ivana Co tam ukradneme f no tabuli, záchody, umivadla atd. Jo ták jo ták Zase si nandamé čepice. Tak máme to za sebou.

4 poslední den
A co deme viloupid dnes řiká Lůca no dnes ani nevim. Já vím dnes treba hrad ne hrad no tak tak jo Ale co co ale no hele rači toho nech adi spát snáma nejdeš a proč protože di spát ti řikám ne jo ne jo tak jo nazdar chroo chroo chroo.


6.3.

Dneska jsem šel já, Adam, Adam, mamka a Albi na bowling do Mercury. 1. hru vyhrál Adam, 2. byl Adam, 3. byla mamka, já 4. a Albi 5.

2. hru vyhrál zase Adam, 2. Mamka, 3. Adam, já zase 4. a Ab Albi zese 5. Poslední hru Adam nehrál. Vyhrála

3. hru vyhrála mamka, 2. Šimon. 3. já a 4. Albi. Na bowlin Potom ke mě ještě šel Ab Albi. Hráli jsme basket a fotbal. Moc sem si to užil.

12.3.

Dneska jsem šel já a Adamk Adamovi. Jezdili jsme ne kola a na skatu. Potom jsme hráli schovku. Ve 3 hodiny odplende jsem jel se na Adamovo zápas. Hráli proti Olešníku. Bohužel prahráli 3:1. a možná s{e|i} jeden hráč z Olešníka zlomil nohu. Prázdniny byli SUPER!!!


Kuchařová Barbora, 1. C
23. února 2004

2. slohová práce
Moje přítelkyně
(Charakteristika)

Osnova:
Úvod – kde jsme se seznámili a jak na mne Edita působila
Stať – 1) vzdělání, vnější projevy
2) nadání a schopnosti
3) problémy s krásou, přátelé
Závěr – vztah k charakterizované osobě

První seznámení před vchodem do budovy, vypadalo přívětivě. Vysoká dívka štíhlé postavy, s dlouhými kaštanově hnědými vlasy, se na každého mile usmívala svýma zelenýma očima, jenž se třpytila jako ranní rosa, jakoby pobízela ke zdvořilosti a úctě.
Jako 16-ti letá slečna právě zdárně absolvovala základní školu a nyní její ambice směřovaly k úspěšnému složení přijímacích zkoušek na gymnázium. Edita vystupovala jako dívka z dobré rodiny, jenž nemá problémy se slušným vychováním. Častokrát mluvívala jako vznešená dáma, chodívajev oděna ve společenských šatech, které pouze podtrhovaly její přirozenou krásu a šarm. Její upřímnost a kritika jen poukazovaly na její schopnost rozeznat dobré od zlého. Možná právě proto, si o ní někteří přátelé mysleli, že je to jen rozmazlený a pyšný sobec.
Jakožto osoba všeobecně nadaná, navštěvovala Edita se mnou kurzy tance, kde jsme se také seznámili, ale mimo jiné studovala jazyky, řídíce se heslem kolik umíš jazyků, tolikrát jsi člověkem, třikrát týdně absolvovala hodiny aerobiku a navíc se stihla věnovat i jejím zálibám, mezi něž patří i literární tvorba, jezdectví a nakupování. Právě prostřednictvím tohoto posledního koníčka, tudíž nakupováním, byl její zevnějšek bezchybný.
Přesto, že Edita vypadala jako krásná bohyně a při pohledu na ní se každému zamotal jazyk a nebyl schopen takřka promluvit, nebyla dívkou, za níž se chlapci hrnuli. Člověk by si pomyslel, že tato dívka musí mít vše, co chce. Avšak opak je pravdou. Možná díky její kráse a bezchybnosti neměla Edita dostatek přátel a nápadníků. Chlapci domnívajev se, že taková to dívka o ně neprojeví zájem, otáčeli se k ní zády a žádného nenapadlo osmělit se. A přátelé? Ty se o ni většinou zajímali jen kvůli penězům. Nikdo z nich si nevšimnul její vnitřní krásy. Přehlíželi její dobrosrdečnost a obětavost. Proto se Edita stala také osobou uzavřenou. Její strach před chamtivými lidmi jí ubíral na optimismu.
Edita se stala mým vzorem, poněvadž je to dívka vyrovnaná a láskyplná. Neohlížeje se na ostatní působí na mne, navzdory svému bohatství, skromně a bezostyšně.


Zeravice 18. července 2010

Čau Adame,

dojeli jsme špatně vlak mel 10 min. spoždění.

Bydlím na pokoji z dvěma klukama ale šachy vůbec hrát neumí. Včera jsme měli šachoví turnaj skoncil sem 8 osmej a potom jsme jelyi mna koupaliště. jJe to tam moc hezký.

Uš se teším až te zase uvidím.

Adam


12. ledna 2006
Jaroslav Šustek, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Pokoj, kde se cítím dobře
Osnova mého pokoje
1. poloha pokoje
2. podlaha, stěny, koberec v pokoji, okno
3. a) skříně, postel a stůl
b) akvárium, klec křečka
c) sedačka, křesla
4. květiny, ozdoby
5. závěr
Můj pokoj
Můj pokoj je v našem bytě v Letňanech. Je to jeden z pokojů, je malý a dříve to byla ložnice rodičů.
Podlaha pokoje je žlutá s černými proužky. Je stará a jsou na ní škrábnutí a praskliny. Stěny pokoje jsou bílé. Naposledy jsme je vymalovávali před dvěma lety v létě. Koberec je asi rok nebo dva starý. Je modrý s barevnými hyeroglify. Je velmi hezký a je příjemný na nohy. Jelikož je téměř nový, tak ještě dlouho vydrží.
Skříně má pokoj většinou dřevěné a jsou stejného typu a dřevěné. Skříň na oblečení je prostorná a má různé poličky, do kterých s vejde hodně věcí. Postel mám spojenou se stolem tak, že nahoře je postel a dole pod ní stůl.
Akvárium je prostorné, proto v něm máme hodně rybek. Nad akváriem je polička se světlem.
V pokoji je u stolu veliké křeslo. Je kožené a černé. Je tam také menší kožené nové křeslo.
Květin mám v pokoji hodně a některé jsou vysoké. V pokoji je spousta ozdob jako jsou umělé květiny, vázy atd….
V pokoji se mi líbí, protože je takový prostý a strávým v něm mnoho času.


Kristýna Žáčková 2. G
15. října 2008

1. slohová práce
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Beznaděj v Naději>

Naděje je organizace, která pomáhá bezdomovcům. Tato záležitost nemůže být pro žádnou organizaci výnosná a tak je jedině na státu, zda a v jaké míře svým potřebným pomůže.
Mnoho lidí si myslí, že se bezdomovci do této situace dostali sami, což je z části pravda, ale musíme vzít v úvahu, že bez cizí pomoci nemají šanci svůj problém vyřešit. V článku je uvedeno, že ministerstvo granty snížilo. Jako nejspíš všichni ostatní s rozhodnutím nesouhlasím. Uvedená výše grantů je naprosto nepřiměřená nákladům a práci s těmito lidmi a ani neodpovídá počtu bezdomovců v Praze. Rozhodně by stát mohl investovat peníze radši do takovýchto zásadních problémů, než do podobných projektů jako je např. stavba olympijského stadionu, která mi přijde zbytečná, neboť to našemu státu nijak neprospěje. Alespoň by mohli lépe podpořit projekt Centra sociálních služeb Praha, jež se snaží pro bezdomovce najít práci. Když se podívám na rozdíl mezi grantem pro Prahu a Jihočeský kraj, dosti mě to zaráží. V Jihočeském kraji je mnohem méně bezdomovců a přesto dostal o sto mil. méně.
Domnívám se, že by měla být vyvolána veřejná diskuze a ministerstvo by mělo být donuceno, aby svůj názor přehodnotilo.


Jak to vidím já

V posledním jednom či dvoum měsících se v Evropě strhla velká hysterie vycházející z onemocnění ptačí chřipky. Já zde nevidím až takové nebezpečí z nákazy, spíš mě ohromuje ten povyk, co se kolem toho rozpoutal.

Nejprve celá Evropa s úzkostí sleduje rozšiřování viru H5N1, který je nebezpečný člověku a který se šíří stále více na západ. Několikrát za den všechny země hlásí, že dnes se u nich nalezl již druhý uhynulý pták na tento vir, ale že téhož dne na silnici zemřelo 12 lidí při automobilových haváriích, to nikoho nezajímá. Mám takový pocit, že je to snad poprvé v dějinách lidstva, co člověk věnuje větší pozornost zástupcům živočišné říše, než sobě samému. Snad nikdy se naši krásní opeřenci nemohli pyšnit takovým zájmem, jaký se jim dostává v těchto chvílích. I když je otázkou, jestli by se neměli lépe bez tohoto zájmu. Zvláště, když někteří lidé, kteří evidentně nejsou duševně zcela zdrávi, se zaměřují na jejich likvidování a kruté vybíjení. Samozřejmě určité obavy z nemoci, na kterou není účinný lék, jsou na místě, ale čeho je moc, toho je příliš. Bůhví, kolik případů ptačí chřipky již bylo po celém světě, ale uhynulé labutě si dříve nikdo ani nevšiml. Teď se i k maličkému spícímu vrabčákovi sjede celý tým chemiků a biologů oblečených do žlutých kombinéz, takže to spíše vypadá, že jedou k atomovému výbuchu.

Ale co mě zaskočilo snad ještě víc bylo, že prvotní davové šílenství a strach vystřídalo davové vtipkování a vysmívání se. Teď, když se situace kolem chřipky trochu uklidnila, ani ve zpravodajství nepatří většina prostoru opeřencům, jsou všichni nanejvýš stateční. Během tří dnů jsem nezávisle na sobě zaslechla poznámky typu: „Hele, támhle sedí ptačí chřipka.“ (na zábradlí seděl holub), či „tady mám vajíčko od ptačí chřipky“. Z těchto poznámek jsem pochopila, že když se o něčem nemluví ve dne v noci, v podstatě již není čeho se bát. Naopak! Jak jsme mohli být tak naivní, když jsme měli jen náznak obavy z mrtvých labutí. Vždyť vlastně o nic nešlo. A tak se život vrátil téměř do běžných kolejí. Tedy až na malou drobnost. Ptákům se od této doby neříká ptáci, ale ptačí chřipka.


osnova:

1. úvod – balení věci, cesta

2. popis příběhu (průběh prázdnin)

3. závěr cesta zpět domů

Moje Jarní prázdniny

V nedéli 14. února mně a maminku tatínek odvezl na letiště.

Odtud jsme autobusem vyrazily směr Karlovy Vary. Poblíž Karlových, Varů má můj švagr a sestra chalupu.

Je to v malebném údolí řeky Teplé. Dorazili jme tam k večeru. P Druhý den mě a mym neteřím začaly hezké prázdniny. Děda a Adam nám udělali na řece kluziště<.>

Také jsme si postavili dvě iglů. Nanosili jme kupy sněhu a do nich jsme vydlalali jeskyně.

Prázdniny rychle ubíhaly, každý den jsme bruslili nebo se koulovali. Večery jsme trávili vymíšlením strašidelných pŕíbéhů o vlkodlacích, čarodějích, vílách a jiných pohádkovích potvorách.

Ke konci prázdnin jsem začala trochu kašlat a tak jsme se domů vrátily uź v pátek 19. února.

Já budu ráda když pojedu zase nikdy jindy.


Tomáš Dvořák, 1. C
23. února 2004

2. slohová práce

Můj přítel

Osnova: I. Kdo to je?
II. a) Jak asi vypadá?
b) Jaký je povahou
III. Co pro mě znamená.

Byl to první člověk, kterého jsem spatřil ve svém životě a je pro mě velmi důležitý. Je to totiž shodou okolností můj táta.
Když jsem ho spatřil, tak nevím, co jsem si o něm myslel, protože jsem byl přece jenom nemluvně, které ještě moc nemyslelo. Ale postupem času jsem ho poznával víc a víc. Teď už vím, že je vyšší postavy, ale i širší postavy. Má černé krátké vlasy hozené dozadu jako v 70. letech, jako v Pomádě. Oči má pronikavě modré a když se do nich dívám, tak se v nich protíná přísnost a milost. Když je o víkendech línější, tak mu na bradě a po tvářích narostou vousy, ale hned v pondělí jsou zase pryč, protože je to pán podnikatel a musí být oholen. Jeho brada je výrazná a jeho obočí velmi tmavé a když se zamračí, tak jde z něj strach. Nejraději nosí kalhoty až nad pupíkem, asi proto aby mu nebyl vidět tolik pupek a k tomu nosí lehké plandavé triko. V zimě k tomu přidá svetr nebo parádní mikinu a volnou sportovní bundu. Když má jednání, tak si z domova vyjde v kalhotech, bílé košili, elegantní kravatě a to vše skrývá pod černým kabátem a to si vždycky říkám, jakej je to fešák.
Táta je velmi náladový, když je s přáteli, tak je velmi zábavný, tolerantní, ale když mu v práci něco nevyjde, nebo je v autě a čeká v koloně, tak to radši dělám, že tam nejsem. Když dělá nějakou práci na naší stavbě, tak je moc pečlivý a poctivý, chce aby bylo vše na svém místě. Dbá velice na přesnosti, jak při práci s metrem tak i kdy mám přijít domů. Zatím se mi ho nepodařilo přesvědčit, že už jsem velký kluk a mužu přijít večer trochu později, on má svoji hlavu. Sice nerad říká: „To když já byl stejně starej jako ty....“, ale nějak se mu to nevede a říká to čím dál tím častěji. Na mámu je vždy milý, no vlastně parkrát už taky vybouch, ale mi to máme v rodině. Někdy je přísný, ale to je jen když něco udělám špatně nebo jsem drzej. Relaxuje prací na stavbě, což já někdy blbě schytám a i když tam nechci bejt, tak pracuji s ním. Do práce chodí velmi brzo ráno a přichází večer, a to vždy přijde otázka: „Co bylo dneska ve škole?“ No a to už vím, že nebude šťastnej. Tak mu pustim nějakou vážnou hudbu nebo komedii v televizi a doufám, že se nebude tolik zlobit. O víkendech se snaží i sportovat, hrajeme spolu squash nebo bowling, ale tenisem taky nepohrdne. Líbí se mi na něm, že si umí udělat ze sebe srandu a když něco řeknu, tak vše nebere vážně. O je taky pěknej puberťák, snad větší než já a to je co říct.
V mým životě sehrál a hraje velkou roli, protože si myslím, že jsem trochu po něm. Dokázal už hodně věcí třeba v práci, v rodině nebo mě umí taky dokonale naštvat. Udělal pro mě už taky hodně a proto si ho moc vážim.


5. prosince 2008
Jelínková Anna
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Byl to jen sen

Osnova: 1) Jaké jsou sny
2) Noční můra
3) Návrat

Hmm. Spát je krása nesmírná. Zážitek povznesený mezi první nejlepší. A sny ty teprve. Obrazy vytvářené naším záludným podvědomím. Podvědomím které si s námi hraje stejně jako kočka s myší. Jsou krásné jako kvetoucí sakury, jsou i sladké jako ten nejlepší med, jsou uchvacující jako vánoční stromek na Staromáku (a kolikrát i podobně přeplácané jako celé náměstí) a jsou plné našich nejtajnějších a nejtoužebnějších přání. Ano to všechno sny jsou. Ale sny bohužel (Nebo bohu dík?) nejsou jen příjemné. Můžou být i děsivé jako tma když jsme bývali maličcí, mrazí nás z nich víc než když stojíte nazí na severním pólu (Srandovní, že? Ale zkuste si to představit!) a mnohem děsivější než Noční můra z Elmstreet (o to víc, čím nesmyslnější je). Přesně po takovém zážitku jsme vždy, zas a znova rádi za každé nové ráno. Ve snech se vracíme k dávno zapomenutým událostem. Připomínáme si příjemné chvilky. Neustále myslíme na důležité věci, které nás trápí. Prožíváme znovu celý den. Touláme se spletitým nekonečným bludištěm naší fantazie. Či snad nás sem tam upozorní co by se mohlo dít. Dokáží nás trápit celé dny, dokonce měsíce a nezáleží na tom jestli jsou dobré nebo špatné.
Hm, ale počkat, co to je? Zelená. Zelená je krásná. Taková živá a svěží. Ale začíná se rozdělovat na proužky. Ne, proužky to nejsou. Jsou to nudle. Zelené nudle. Vypadají jako seschlá tráva na podzim. Jsou opravdu velké a jak voní. Jsou divoké a krouží všude kolem. Ňami, --- nudli se vším všudy. Nejspíš už slintám. To je snad sen, tolik nudlí. Krásných, voňavých, úžasných dokonalých a jenom mích. Tak si dám. Ale co ta? Zvedne se prudce vítr. Vypadá to na dramatickou fujavici a navíc se na mě napleskly všechny ty boží nudle. Jsou těžké jako okovy, lepkavé a slizké jako ropucha a dusí mne. Už nemůžu dýchat.
Uf byl to jen sen. Přesnější by bylo říci noční můra. Zadušená nudlemi! A přitom to vypadalo tak nadějně! Kdybych neusnula! Tak je vidíte. Sny! Co teprv mozek který je způsobuje. Beztak je to jen šedý slizký had zkroucený do velikosti grepu. Mozek dokáže vytvořit naprosto dokonalé šalebné představy, které se zdají být natolik realistické až máte často pocit, že „to“ není žádná fikce, ale drsná realita (Ahoj lidi v Bohnicích!). Mozek je záludný kamarád. (Kam na to chodí?)


Klára Majerová 2. G
13. října 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Když neskočím pod vlak, železnice nám zkrachuje>

I za smrt se musí platit
Autorka úsměvného článku Když neskočím pod vlak, železnice nám zkrachuje se zabývá zajímavým tématem, které podává s ironickým nadhledem, ale podle mne některá fakta příliš zobecňuje a problémy ukazuje pouze povrchově, proto bych se k článku Mirky Spáčilové chtěla vyjádřit.
Je sice smutné, že chudá vdova nemá finanční prostředky na zaplacení nákladů za zpoždění vlaku, ale byl to její manžel, kterého si vzala, doufejme, dobrovolně. Nic to ale nemění na faktu, že zpoždění vlaku, které může trvat i půl dne, komplikuje plány mnoha cestujících i ochudí dráhy, které jsou v tom tentokrát nevinně. Je ale pravda, že vdova nemůže za to, tedy pokud důvodem sebevraždy nebyla právě ona, že měla tak „bezohledného“ manžela, který si dovolil skočit pod vlak na hlavním železničním tahu a ještě k tomu ve „špičce“. To je potom trochu drahá „sranda“. Z těchto indicií vyvozuji neochvějný fakt, že i při sebevraždě se musí myslet. Sebevrah si neuvědomuje důsledky svého zoufalého činu a stává se bezohledným. Nevidí, nebo nechce vidět, že ohrozí desítky až stovky cestujících, vyvolá dopravní problémy, přivede truchlící pozůstalé do nezáviděníhodné situace – platit nemalou částku a největší obětí je strojvedoucí, který měl bohužel tu smůlu a los osudu padl právě na něj. Nikdo z nás by nechtěl do smrtí vídat děsivý obrázek. Pocit viny je někdy silnější než zdravý rozum.
Nemyslím si, že údaje o zdražování jízdného a klesajícím počtu sebevražd spolu přímo souvisejí. Ironický a trochu zjednodušený pohled redaktorky nechce vidět hlavní příčiny zdražování. Vždyť současné dráhy „zdědily“ obrovský těžko modernizovatelný moloch v podobě zastaralých železnic a velké „modré armády“ z velké části ne příliš kvalifikovaných železničářů. Naproti tomu zmenšující se počet sebevražd je podle mne zapříčiněn pokrokově se rozvíjející medicínou, zlepšující se životní úrovní a dobrými výsledky našich psychologů a psychiatrů.
Možná by ale nebyl špatný nápad do psychologických poraden a psychiatrických zařízení umístit takový „ceník sebevražd“, každý by si to hned rozmyslel, nebo by nejdříve nakrmil tlusté prasátko. Je to poněkud morbidní, ale možná by to podle vzoru Českých drah zabralo.


Vlasta Vytisková, 1. C
4. 11.

1. písemná práce
Kdo jinému jámu kopá sám do ní padá
(Vypravování)

Osnova:
1) Úvod: Probuzení
2) Stať: a) Škola
b) Alice mě štve
c) Zelená hlava
3) Závěr: Dobře ji tak

“Crrr“ probudila jsem se s drnčivým řevem budíku u ucha. Rychle jsem k němu natáhla ruku, abych ten ohlušující rámus zastavila. Je pondělí a já zas musím do školy. Ach jo, jak já nerada vztávám. S námahou jsem se dopotácela do koupelny, abych vymyla ospalky z očí. Oblékla jsem se a pak jsem se jako každé ráno pokusila učesat, ale to nebylo nic jednoduchého. Moje neposedná kudrnatá hříva se nedala jen tak zkrotit. Naštvaně jsem odhodila hřeben do poličky, cestou ke dveřím rychle popadla jablko ke svačině a spěšně vyšla z domu.
Bylo krásné ráno. Vlál vlahý vánek a ptáci vesele zpívali. Tuto idilu mi však zcela kazilo pomyšlení na školu. Ne, že bych snad měla nějaké problémy s učením nebo tak podobně, tady šlo o Alici. Kdo to je? Na první pohled kráska s dlouhými rovnými vlasy. Uvnitř je však skrz na skrz prolezlá nafoukaností a lhostejností k lidským citům. Ona mě vůbec nemá ráda. Vždy si dokáže najít něco, co by na mě mohla zkritizovat. Úplně ji vidím, jak jde po chodbě s tou svojí tlupou kluků, a když mě míjí, prohodí něco jako: „Co to má zase na sobě?“ no a já rudá až za ušima uteču do třídy. Ty její věčné narážky mě doháněly k šílenství. Když jsem vcházela do školy, zrovna jsem si říkala: „Tak co si na mě dneska asi vymyslí?“
Začalo vyučování a já jsem se Alici zatím úspěšně vyhýbala, a tak jsem v klidu přečkala češtinu, matematiku i dějepis. Pak ovšem přišel tělocvik. Když jsme se v šatně převlékali, Alice zrovna říká hloučku svých obdivovatelek: „Zítra jdu ke kadeřníkovi, chci se nechat obarvit.“ Pak rozebírala jakou barvu by bylo nejlépe zvolit. „Co takhle zlatavou, nebo radši zrzavou?,“ zamyšleně hloubala. „Co si myslíš ty?“ prohodila směrem ke mně, „no vlastně promin, ty nevíš co to kadeřník je. Já zapomněla na to roští, co máš na hlavě místo vlasů.“ Následoval opět výbuch smíchu a já jsem se co nejrychleji vzdálila. V duchu jsem si říkala: „Nevšímej si jí, však ono se jí to jednou vymstí!“ Zbytek dne utekl jako voda.
A už tu bylo zase ráno, budík a každodenní rutina. Do školy jsem přišla jen tak tak se zvoněním. Pak to zas vše pokračovalo normálně, ale přece jen tu bylo něco divného. Už byla poslední hodina a Alice mi ještě nic neřekla. Dokonce se chovala nečekaně nenápadně a tiše. O kadeřníkovi nic neříkala. Měli jsme zrovna francouzštinu a učitel jí řekl, aby si sundala šátek co má na hlavě. Jen pomalu natáhla ruce vzhůru a sundala ho. „Che, Che, ona má úplně zelenou hlavu,“ smála se celá třída. Alice s brekem utekla z hodiny.
Když jsem šla domů uvědomila jsem si, že je mi jí líto, ale pak jsem si řekla: „Dobře jí tak. Kdo jinému jámu kopá sám do ní padá!


7. března 2006
Kateřina Hudecová, 3.E
2. písemná práce
Stalo se...
(fejeton)

Tak jsem se nedávno dočetla, že u nás existuje celkem deset druhů sov. No, za normálních okolností by mě tahle informace nechala chladnou, jenže...
Stalo se, že tuhle večer jsem se už asi dvě hodiny převalovala zleva doprava a pořád ne a ne usnout. A právě v tomto okamžiku naprostého zoufalství mě napadaly ty nejplodnější nápady. I když jsem si téměř jistá, že se jednou vdám i bez toho, aniž by po mě můj nastávající vyžadoval znát všech deset druhů sov, spaní ne a ne přijít. Bylo asi za deset minut jedna, když jsem si uvědomila, že vlastně jedinou sovu, kterou znám, je sova pálená. A v této chvíli jsem zřejmě usnula. Tím se od této sovy a doby začal odvíjet celý můj sen a normálně jsem si ty další druhy sov vymyslela. Respektive celou ornitologickou řadu.
Všechno to začalo u již zmíněné sovy pálené. Tu máme i u nás v ZOO. Několikrát jsem ji tam byla jako malá s babičkou navštívit, zamávat jí a přes prosklenou bariéru na ni i zaklepat. I když to samozřejmě bylo zakázané. Ale to jsem celá já, zakázané věci dělám už od dětství velmi ráda.
Při zmínce o sově pálené jsem usoudila, že u nás existuje i jiný typ sovy – a to sova opálená. Takovou sovu nevídáme příliš často, ale můžeme se s ní setkat třeba při návratu z dovolené. Ale to jen v případě, že tam žrala dostatek betakarotenu. Druhým typem z této skupiny je sova popálená. To je ta sova, která porušila jedno ze základních pravidel sovího života a to, že létala příliš blízko ke slunci, a zapomněla použít opalovací krém. Dalo by se říct, že tato sova vzniká degenerací sovy opálené.
Když bychom zabrousili trochu do gastronomie, určitě by nám neušly typy sovy připálené, a samozřejmě i horší varianta, čili sova spálená. Tyto sovy však nebyly akademicky nebo degustátorsky příliš doceněné, takže se s nimi bohužel nesetkáme ani ve slovnících, ani na jídelním lístku.
Naopak v poslední době se stává čím dál populárnější sova vypálená neboli --- canabis. Dříve nebyl problém ji zahlédnout poblíž lokalit Lidice nebo Ležáky, ale v poslední době se v důsledku zakládání vlastních marihuanových polí její výskyt mnohonásobně zvýšil.
Do klasifikace sov se dá bezpochyby zařadit i sova zapálená. Taková sova nám sice příliš dlouhou podívanou neposkytne, možná tak pět nebo deset minut, ale bonusem může být to, že na její ohořelé torzo se lze dívat klidně i celé hodiny.
Když bychom se trochu zaměřili na sovy z lékařského hlediska, určitě by stála za zmínku sova dopálená, která by byla asi typickým příkladem pro psychiatra. Tuto sovu můžeme najít v ZOO. Poznáme ji podle toho, že sedí celé dny ve svém skleněném bungalovu, na který jí každou hodinu zaklepe průměrně patnáct až dvacet návštěvníků. Takové sově bohužel nezbývá nic jiného, než se snažit ve svém příbytku nějakým způsobem doklepat, nebo-li dožít.
Předposledním druhem, se kterým se také můžeme setkat téměř denně je sova propálená. Jak už samotný název napovídá, v tomto případě se jedná o sovu, která letěla příliš nízko v blízkosti autobusové zastávky, takže si o ni omylem jeden z potencionálních cestujících típl cigaretu. Hold, asi podcenila situaci.
Závěrem bych se dostala k druhově nevyhraněnému Antonínu Sovovi. O tom bych mohla říct snad jen to, že to byl asi také pěkný ptáček. I když v dnešní době už patří pravděpodobně mezi vyhynulé druhy. Každopádně byl asi první a poslední sovou u nás, která uměla číst a psát, a dokonce vydat i několik básnických sbírek.
No, teď už můžu téměř s jistotou říct, že ze mě asi žádný ornitolog specialista nebude, ale co se stalo v tomto snu mi dalo trochu jiný pohled na ptáky jako takové. Ještě včera jsem se zajímala jen o španělského ptáčka, pečeného vrabce nebo čápa, který mi v budoucnu pravděpodobně přinese nějakého toho potomka. No, a vidíte, co se teď stalo. Dneska jsem se díky tomuto snu probudila jako odborník na slovo vzatý.


ANDREA VAŇKOVÁ
VII. B.
19. 11. 09
1. SLOHOVÁ PRÁCE – POPIS DÍLA

Můj obraz je od Josefa Lady maloval ho v roce 1955 „děti v zimě“ Je mrazivá zima a děti si venku hrají sáňkují, staví sněhuláky a nebo jen tak klouzají. Všichni jsou teple oblečení. O kousek dál jsou chaloupky ze kterých se valí kouř všude je bílí sníh a opadalé stromy. Zima dětem asi nevadí jsou teple oblečení kluci mají holiny a dřeváky děvčata teplé šátky a šály, sukně a přesto zástěri jen jedno děvče má na rukou štěně ostatní mají palčáky. <obrázek – smajlík (úsměv)>.


Osnova:

I. Čekání

II. 1. Výstřel

2. Zastřelený milionář

3. Návšteva

4. Pravda

5. Let do New Yorku

6. Pohřeb

7. Úmrtí Joe Fergussona

8. Telefonát

9. Telefonát č. 2

10. Obavy

11. Čekání

12. 2. výstřel

III. 1. Pohřeb

2. Konec poslání

Nástroj spravedlnosti

Už jen pár minut zbývalo. I můj nepromokavý plášť přestal plnit svou funkci. Čekala jsem ukrytá v křoví až se objeví očekávaný muž. Byl to známý milionář, sympatizant s IRA a člen tajné organizace “Synové Masan Maire„ Thomas O´Connor.

Bylo skoro už půl třetí ráno. Zkontrolovala jsem si svůj (tlumič) Magnum 45 a nasadila tlumič. Po chvíli vyšel O´Connor, šel přesně svojí každovečerní cestou z hospody domů. Když byl tři metry předemnou, vylezla jsem a zavolala: „Thomasi!?“ Nejistě se otočil. „Ani se nehni a dobře mě poslouchej. Co ti říká jméno Synové Masan Maire?“ „O tom jsem nikdy neslyšel!“ „Nelži!!“ „Zkus si vzpomenout, je to tak pět let zpátky. Skupina britských výsadkářů plnila úkol na severu Irska a někdo je zradil. Velitelem té skupiny byl P. M. Winslet, můj syn.“ „Proboha, odkud to všechno víš?“ „Stůj, nebo střelím.“ Bylo slyšet jen svištící střely a O´Connor padl k zemi mrtvý.

V sedm hodin ráno už jsem seděla doma, popíjela čaj a četla v British Times. „Včera, v brzkých ranních hodinách, byl byl v NY zabit známý milionář. T. O´Connor nejspíš šlo o vyřizování účtů mezi mafií.“ Po delší době mi tvář zase rozzářil úsměv. Tak už jen dva!!!“

Zazvonil zvonek. „Mátě přání?“ „Mohl bych mluvit s Kathy Winsletovou?“ „Koho mohu ohlásit?“ „Joe Fergusson.“

Dáš si ještě koláč? „Ne děkuji.“ Já jsem tě vůbec nemohla poznat. To ta tvoje nemoc?“ „Já už mezi lidi raději nechodím. Těď mám trochu jiný problém. Kdybych ti to neřekl, tak v klidu neumřu. Pamatuješ si co se říkalo {a psalo}<in> o smrti tvýého syna? Moc mě to mrzí, ale neřekli a ani jsme nemohli, říct ti pravdu. Tady v tom jsou všechny podrobnosti o tom, jak se to stalo“

„Marthy? Objednej prosím soukromé letadlo, poletíme do NY. Tohleto musíš hlídat jak oko v hlavě“. „Madam, to nemůžu, vzdyť na celnici“ Soukromá letadla nikdy nekontrolujou.„

Ohromný kostel St. Vincent s přilehlým hřbitovem v šedivém habitu rána vypadal hrozivě. Spíš než kostel připomínal hrobku. Zástupy truchlících nebraly konce. Když jsem viděla vše kolem, neubránila jsem se myšlence, kdo asi přijde na můj pohled pohřeb. „Takhle nesmíte přemýšlet madam.“ Děkuji ti Marthy, ale nikdo nemládne a víš co říkali doktoři? Ale ještě musím něco vyřídit

„Madam, Joe Fergusson vcera zemřel. Měl rakovinu plic, zítra má pohřeb.“ „Kde?“ Glamour Rouses kostel St. Vincent. Půjdu tam hlavně kvůli Joeovi a alespoň uvidím pár starých známých. Je pěkně ošklivo. Joe si takovýé počasí nezasloužil. Stejně mi pořád leží v hlavě to, co mi říkal. „U Už víte, kdo je ta třetí osoba? Nevím, ale rozhodně musí znát O´Connera a O´Briana. O´Brian by mi mohl pomoct. Sloužil s mým manželem, než zradil.“

„Prosím O´Brian, hallo? hallo?“ „Přeju příjemný odpoledne. Myslíš, že to co se stalo Thomasovi byla náhoda, vyřizivání účtů mafie?“ „Co chcete, jsem čistý, v ničem nejedu!“ „Ty už si nepamatuješ co se stalo 13. 5. 1985? Ne?, tak vzpomínej. Zase se ozvu!!“ „Počkej, kdo jsi? Co chceš?“

Do začátku večírku chyběly už jen hodiny. Oblékla jsem si svojí nejoblíbenější večerní róbu a sešla se posilnit dolů. Skoro jsem zapomněla na O´Briana, měla bych mu ještě zavolat. „Prosím?“ „Ahoj Brayi, dlouho jsme se neviděli neslyšeli, jak se?“ „Sakra kdo jsi, co po mě chceš, to co se stalo už nikdo nevrátí a krom toho tam neměli vůbec lézt. Dej mi už pokoj!!! Tů Tůů“

„Dneska mi zase volala, neříkal jsi, že s tím něco uděláš? Sakra!! Není vůbec příjemný chodit po městě a pořád se bát, že tě někdo odpráskne.“ „Uklidni se, všechno zkazíš. Jdi raději do svýho pokoje“

Víc jsem nepotřebovala slyšet. Teď aby se mi podařilo dostat se do jeho pokoje. Marthy odvedl skvělou práci. Málem jsem začala pochybovat o tom jestli je bezpečné takového člověka zaměstnávat. Už jsme si na sebe zvykli, mám ho ráda.

 „Můžeš mi vysvětlit jak se o tom mohla dozvědět? Co jsi celou dobu dělala? Tak něco řekni Glene?!!“ „Zalez do postele pod peřinu a vyspi se z toho. A už nikdy neříkej moje jméno!“ „Konečně jsme se potkali O´Briane poznáváš mě?“ „Lady Winsletová!!, že mě to hned nenapadlo.“ „Jsem Ti moc zavázána, že jsi mi prozradil toho třetího. „Sakra! Ne, neblázni nějak se dohodnem. Pomo“ Už nestihl doříct. Dvě rány ukončily jeho život.

Prosím povstaňte, a minutou ticha uctěme památku dcery, matky, babičky Kathy Winstelová<.> Zemřela ve svých nedožitých 67 letech na srdeční příhodu.

Musím to udělat, hlavně kvůli ní. Obětovala tomu zbytek svého života. Sakra, kde je? „Pan, Glenn?“ „Ne“ „Škoda že jste se toho nedožila, Glenn už je taky kam patřil.“ Chybíte nám tady.“


17. prosince 2008
Jana Mánková
V3K

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho taky nemusel najít.

Osnova:
1. Úvod
2. Stále dole
3. „Splachovací“ lidé
4. Srandisté a černý humor
5. Tišší „splachováci“
6. Závěr – neztrácejte smysl pro humor

Neztrácejte smysl pro humor! No, to se snadno řekne, ale těžko dodrží. Copak to jde? Jde to, zanechat si chladnou hlavu při těžkých chvílích? Je možné brát některé situace s nadsázkou či dokonce s humorem?
Znám lidi, kteří se rozčílí kvůli sebemenší hlouposti, všechno si berou k srdci a nedokáží se od svých, byť i malilinkatých, problémů odpoutat. Řeknu-li někomu z nich vtipnou poznámku týkající se jejich osoby, kysele se zatváří a pošlou mě do oněch míst. Ale proč? Říkám jim potom, že každý je jednou dole a jednou nahoře a ode dna se nejlépe odráží. Někdy však ve mě vyvstává pocit, že se ani odrazit nechtějí. Rádi se hrabou ve svých potížích, rozebírají je dopodrobna a to bez jediné kapičky humoru.
Druhou skupinou lidí jsou ti, jak já je nazývám, tzv. „splachovací“ nebo-li „splachováci“. Bývají dosti odolní vůči protivným poznámkám okolí, berou je na lehkou váhu a to, co by se mohlo jejich osoby hlouběji dotknout, prostě a jednoduše „spláchnou“. Zbaví se toho, zapomenou. Obvykle překypují vtipem a to dvojím. „Splachováci“ se totiž dělí na dvě skupiny.
Jedni srší humorem jako prskavky jiskrami. Létá z nich hromada vtipů a srandiček hned při prvním setkání. Někdy jsou poznámky velmi jedovaté a inspirované černým humorem. Teď mě ještě napadá, co vlastně označujeme černý humor? Nevhodné legrácky? Příběhy se smrtí a souvislosti se smrtí? Slogany pohřební služby typu: „Spálíme nejen vaše příbuzné“ možná některé pohorší, ale „splachováky“ pobaví a obvykle je ještě vylepší. Kdo se tomu nezasměje? Kdo odolá bezvadnému vyprávění, při němž se celá sešlost válí s křečemi v břiše pod stolem?
Druzí „splachovací“ lidé vlastní plno vtipu, ale patří mezi tišší typy. Nesrší a nezáří hned při příchodu do místnosti, ale po určité době zjistíte, že se s nimi rozhodně nenudíte. A čím to? Většinou šíří inteligentní humor, lehký anglický, a tón, jímž vám jej přednesou to celé dovrší.
Inu, jsou různé typy lidí i humoru, každý bere život jinak, ale myslíte, že se dá žít bez srandy?! Jistě ne. Tak neztrácejte smysl pro humor! Myslíte, že by se vám jej podařilo znovu najít?