Cizinka

Na továrnu se pomalu snáší tma. Dnes jsem opět nucen opustit kancelář o několik hodin později, než bych měl, a to všechno kvůli té bandě špinavců. Nedá jim to a vytvářejí nové a nové problémy. Stále se dožadují větších mezd a lepších podmínek. Minulý rok jsme se s vedením rozhodli zvýšit plat všem zaměstnancům téměř o pět procent. Na pár týdnů jim to zacpalo huby, ale pak přišli znova, holota líná.

Vylézám na parkoviště, kde už mě očekává můj řidič Pigst. „Tak jak se vám dnes dařilo v práci, pane Flex?“, ptá se a otevírá mi dveře od auta. Podlejzá jako vždycky, pomyslím si a zabručím nesrozumitelnou odpověď.

Moje továrna na součásti vzduchotechnických zařízení se nachází asi 25 kilometrů od města Dredlox, na jehož okraji stojí i moje rezidence. Pigst mě každé ráno odváží do kanceláře a každý večer už poslušně čeká na parkovišti, aby mě mohl odvézt domů. To je velice příjemné, navíc, silnice v této oblasti jsou téměř nepoužívané. Je to chudý region a vlastní auto si tu může pořídit jen málokdo. Veškerou dopravu tu obstarávají nechutné oprýskané autobusy, přeplněné smradlavými zpocenými těly. Jsem rád, že se tomuhle mohu vyhnout. Čemu se ale nedá vyhnout je projíždění skrz město až na jih k mému domu. Devadesát procent Dredloxu tvoří špinavé paneláky, nebo dokonce přístřešky sestavené z plechů ze skládky. Nechápu jak mohou ti lidé takhle žít, ale beru to tak, že jsou prostě jiní, což dávají najevo i svými závistivými pohledy, když projíždíme s Pigstem řidičem přes město.

Dnes je vozovka namrzlá, a tak říkám Pigstovi, aby jel co nejopatrněji. Je to zkušený řidič, navíc zná tuhle trasu tak, že by mohl jet i poslepu. Cestou nikdo z nás nic neříká. Stále musím přemýšlet o těch bastardech, ale v tom moje přemítání přeruší ostrý Pigestův výkřik. Rychle cuknu hlavou a se zděšením sleduji jak se přímo na nás valí ostré světlo. Potom už jen Pigstovo rychlé trhnutí volantem, šílená rána a bolest...

Jmenuju se Ralf Lincoln a v tomhle posranym městě žiju od svýho narození, už šestadvacet let. Slýchal jsem, že Dredlox nebylo vždycky tak příšerný město k žití, ale dnes je to tu k nevydržení. To, co mají zdejší obyvatelé společnýho, je frustrace, namáhavá práce ve fabrikách a mizerná mzda. Většina z nás bydlí v hrozných podmínkách v panelácích nebo chatrčích. Gangy, kriminalita a obchod s drogami se tu rozšířily jako mor a bezpečná už nejsou ani dětská hřiště mezi jednotlivými panelákovými bloky. Polovinu města tvoří obytná oblast, kde se tísní většina místních a druhá polovina, nazývaná průmyslová zóna, je tvořena kouřícími špinavými fabrikami, v kterých mají ti šťastnější z nás možnost pracovat. Ti, kteří neměli tohle štěstí, jsou odsouzeni k žebrotě, nebo jsou živeni pracujícími.

Já pracuju v místní sklárně na okraji města a ze svýho nedostačujícího platu živím ještě matku, která propadla alkoholu poté, co nás opustil otec, když mi byly dva roky. Často se snažím rozpomenout na cokoliv o mém otci, ale nevím o něm nic kromě toho, jaký má jméno a kdy se narodil. Jsem si jistý, že jeho odchod způsobil to, jak tu s matkou žijeme. Kdyby nás tehdy před 24 lety neopustil, měli bychom možnost vypadnout z týhle díry a začít někde úplně nanovo. I přesto, že jsem toho člověka nikdy pořádně neviděl, cítím k němu obrovskou nenávist a vztek. On je zodpovědný za všechny naše problémy a kdybych mohl, chtěl bych ho vidět umírat pomalou smrtí. Dříve jsme se pokoušeli po něm pátrat, ale pravděpodobně už ani nežije v tomhle špinavym městě.

V Dredloxu se každý den opakuje to samé. V 5 hodin vstávám do práce, která mě vyčerpá natolik, že už není čas, chuť ani příležitost rozvíjet nějaký další aktivity. Jsme jak živoucí mrtvoly, roboti a jediný světlý bod mého života je to, že se občas naskytne možnost zajít do baru „U suché dásně“ poblíž sklárny, kde pracuji.

Jednoho dne jsem se rozhodl zaskočit po práci k Dásni. Vstoupil jsem a zasedl ke svému stolu v rohu, ale hned na první pohled je bylo jasné, že dnes se tu děje něco netradičního. U baru totiž stála mladá dívka (už to bylo samo o sobě dost zvláštní, protože do této hospody chodí většinou pouze dělníci ze sklárny), která na sobě měla dlouhé bílé šaty. Působila velice elegantním dojmem a na první pohled bylo jasné že nepochází z obytné dredloxské oblasti, ale z rezidencí, které se nalézají na jihu města. Dívka seděla tiše na baru až se k ní přiklonil fousatý dělník v montérkách a zahlaholil: „Ralfa Lincolna máš támhle v rohu.“ V tu chvíli se dívka otočila a přistoupila k mému stolu. Nedokázal jsem skrývat své překvapení. S lidmi z rezidencí nepřicházíme vůbec do styku (naše pocity k nim by se daly popsat jako něco mezi obdivem a nenávistí), a teď v zaplivanym pajzlu pro dělníky pije krásná holka v bílých šatech, tak o čtyři roky mladší než já a teď navíc stojí u mě u stolu. Dřív než stačím něco vykoktat se zeptá: „máte tu volno?“ Než se zmůžu na přikývnutí, bere do ruky židli a sedá si naproti mně, postaví na stůl dvě minerálky, představí se jako Vanda a začne vykládat: „víte, pane Lincoln, je mi jasné, že vás tahle situace trochu překvapuje a že jste z toho trochu rozrušený. Mě samotné není tohle prostředí moc blízké a za normálních okolností bych se tu vůbec nezdržovala, ale potřebujeme od vás pomoc“. Je vidět, že jí na tom opravdu záleží, ale zároveň je v jejím hlasu slyšet, že to říká s malým odporem a pocitem lehčí nadřazenosti. Jsme na to však od lidí z rezidencí zvyklí. Pokusím se něco říct, ale ona pokračuje: „nepřerušujte mě prosím, je to pro nás velice důležité. Víte Ralfe, je nám naprosto jasné, že vás prostě nebaví takhle žít. Víme, jak je na tom vaše matka, jaké má problémy s alkoholem, jak vás tíží, že ji musíte živit z vašeho skromného platu, jak vás vyčerpává vaše práce. Víme, že vy takhle žít prostě nechcete a nabízíme vám vysvobození z těchto útrap. Dáme možnost vám i vaší matce vymanit se z tohohle průmyslového, smogem zahaleného města. Žádáme po vás malou věc a na oplátku vám dáme možnost bydlet v luxusním domě za městem, o vaší matku bude postaráno do konce života a vás zaměstnáme coby vedoucího v továrně na součásti do vzduchotechnických zařízení nedaleko za městem“. V tu chvíli jsem pocítil, že dnes je den mého života. Nejdříve jsem tomu nevěřil, říkal jsem si, že je to omyl, vtip, shoda jmen, nebo něco podobného, ale byla ve mně jiskra naděje, že všechno tohle je realita, která v blízké době radikálně změní můj život. Horlivě jsem tedy vydechl: „co po mně žádáte? Udělám cokoliv, když mě vymaníte z tohohle života.“ „Jsem ráda, že jste ochoten spolupracovat, Ralfe. Víte, jedná se o tohle: Můj otec, velice bohatý muž, se před pár dny velice těžce naboural v autě při cestě domů z práce. Jeho osobní řidič havárii nepřežil, můj otec teď leží v nemocnici v Mamanu a jeho život visí na vlásku. Při nehodě se mu prorazila ledvina a doktoři byli nuceni mu ji vyjmout. Ale vzhledem k jeho pokročilému věku a dřívějším zdravotním problémům je nemožné, aby žil pouze s jednou ledvinou. Ralfe, vy jste jeho jediná záchrana, darujte mu prosím svojí ledvinu. Jste mladý a takovýto zákrok nemůže nijak ohrozit vaše zdraví.“ Přemýšlel jsem nad tím, proč si vybrala zrovna mě, ale radši jsem se na to neptal, aby si to ještě nerozmyslela. Pořád jsem nemohl uvěřit, jaké mě potkalo štěstí. Daruji ledvinu, zachráním člověku život, ale hlavně budu moct žít se svojí matkou úplně jinak než doposud. Bez váhání jsem tu nabídku přijal...

Když jsem se probudil a doktoři mi popsali moji situaci, bylo mi na blití. Ani ne kvůli tomu, že Pigst zemřel. Byl to jen podlejzák jako většina ostatních. Šlo o má bolavá záda, o mojí nebohou ledvinu a hlavně o to, kde seženu náhradu. Doktoři mi podrobně vysvětlili, jak na tom jsem a taky, jak dlouho mě přístroje udrží při životě a do jaké doby je třeba sehnat náhradu. Problém byl v tom, že ledvinu bylo třeba získat od někoho z příbuzných. Ale od koho, když moji rodiče jsou dávno po smrti, bratra ani sestru nemám a můj syn někde hnije s tou šílenou ženskou. Naštěstí mám ještě svojí Vandu, která mě přišla včera navštívit a s kterou jsme vymysleli plán na záchranu mého života...

V sobotu v deset dopoledne se podle plánu rozezněl zvonek. Seběhl jsem po schodech dolu, kde na mě čekala luxusní limuzína. Důstojně jsem nastoupil a užíval si závistivé a zvědavé pohledy mých sousedů. Jeli jsme asi 150 kilometrů směrem na západ do Mamanu, kde se nacházela velká nemocnice. Řidič mě doprovodil nahoru až do pokoje, kde na lůžku ležel spící muž okolo padesátky, kterému jsem měl ledvinu darovat. Celou dobu mě poléval krásný pocit štěstí. Po všemožných vyšetřeních a přípravách jsem ulehl vedle něj na lůžko a doktor mi vpíchl uspávací injekci...

Otevřel jsem oči a rozhlédl jsme se po okolí. Nacházel jsme se v nemocničním pokoji, což mě nejprve udivilo, ale zakrátko jsem si vzpomněl, kde to jsme a co tu dělám. Necítil jsem žádnou bolest a to, že byl zákrok proveden, mi dokazovala jen jizva ve spodní části zad. Protáhl jsem se a cítil jsem se skvěle. V pokoji nikdo kromě mě a spícího muže nebyl, a tak jsem vstal a prošel se po místnosti. Postel člověka, kterému jsem daroval ledvinu, byla označena jmenovkou FLEX LINCOLN. Pomyslel jsme si, že je to zajímavá shoda jmen, ale pak mi to začalo docházet. Udělalo se mi opravdu nevolno. Rychle jsem zkontroloval spis, ležící na stole vedle muže, kde bylo psáno: Flex Lincoln, nar. 14. června 1954, Dredlox. V tu chvíli bylo už vše jasné. Uvědomil jsem si, proč usiloval zrovna o mojí ledvinu, o ledvinu svého jediného syna. Začal jsem řvát, tekly mi slzy, vrážel jsem pěstmi do spícího těla. Na poličce v rohu místnosti jsem spatřil nůž, který jsem vzal do ruky...

O pár hodin později se nemocnicí prodral výkřik zdravotní sestry, která spařila bezvládné krvavé tělo mladého muže, ležící na zemi transplantačního sálu a vedle v posteli v klidu pochrupujícího asi padesátiletého muže s označením Flex Lincoln.


Elena Nováková 1. C
23. 2. 2004

2. slohová práce
Moje přítelkyně
(charakteristika)

Osnova:
- seznámení
- důvod chování
- energická povaha
- klady a zápory
-

Zavřu oči a hlavou mi okamžitě bleskne dívčí tvář. Plné rty rozšířené do velkého úsměvu a obrovská hnědá kukadla, která rozhodně nepostrádají jiskru. Podle kulaťoučkého obličeje, lemovaného jako uhel černými, vlasy, lze poznat, že ta dívka, která si říká Kristýna, není Češka, dokonce ani Evropanka. Dá se říct, že stejně jak svou netypicky světlou pletí, tak i svou energickou povahou, nezapadá přesně do asijské většiny snědých a křehkých dívek, které je třeba ochraňovat. Naopak. Je to člověk, kterého život naučil pevně se postavit na nohy a nenechat se rozhodit. Za tímto postojem je zřejmě ona událost, kdy se v šesti letech přestěhovala s rodiči sem do Čech. Je sice pravda, že děti snáze přivyknou změnám, ale to nic nemění na tom, že jsou někdy mnohem krutější, než dospělí mohou vůbec domyslet. A tak si ta drobná, okatá dívenka musela vyslechnout hodně nadávek a urážek, než se naučila česky a než obrnila to své pravé a citlivé „já“ před okolním světem. To ovšem neznamená, že by na sebe nechávala dopadnout bič rasisticky myšlených výhružek. Naopak se proti tomu neohroženě staví.
V jednu chvíli milý úsměv a andělsky nevinná tvářička, a pak stačí jediný podnět, jediná záminka a ďábel v jejím těle se probudí. V tomhle stavu je pak schopná vynadat každému bez rozdílu věku, pohlaví nebo vyznání. Někdy si v takových chvílích vedle ní člověk připadá dost nejistě a nejradši by s ní nebyl nijak spojován. A její občas až nemístně upřímná povaha i mě přivádí do horkých situací. Nicméně její povaha jí nedovolí jakkoliv se přetvařovat a tak v ní jde číst jako v otevřené knize. Což není vždy na závadu.
Jakkoliv je její povaha energická a výbušná, je Kristýna velmi citlivý člověk. Vše prožívá naplno, své úspěchy ale i pády, které za ní bolí i její nejbližší.
Přes všechny klady, kterých je určitě víc, má i své mouchy. Je to právě ta její upřímnost, kterou by někoho, kdo ji nezná, mohla ranit. Pak i ta její citlivá duše může mnohé polekat a nakonec i střídání veselých a smutných období je někdy zničující.
Přesto přezevšechno má hodně přátel a kamarádů. Jsou to lidé, kteří vyhledávají akci a nechtějí se nudit, což s ní doopravdy nejde. Opravdových přátel má ale jen pár. To jsou ti, kteří jsou po jejím boku schopni nějakou tu chybičku přehlédnout.


Znečištění ŽP

Letos mám vypracovat seminární práci z chemie. Vybrala jsem si pro ni téma týkající se chemie a životního prostředí. (zaměřená je na znečišťování od velkých podniků). Zatím si shromažďuji různé materiály týkající se Spolany a musím říct, že jsem narazila na ne příliš dobré zprávy, nad kterými se musím chtě – nechtě zamyslet.

Je opravdu nemilé, že naše „krásná malá zemička“ je původcem obrovského zamoření ve Vietnamu. V šedesátých letech dvacátého století se totiž ve Spolaně vyráběl chlorovaný herbicid, jež se dovážel na americké základny do Vietnamu pro výrobu látky zvané Agent Orange. Člověk si tak řekne, co na tom může být špatného, ale já byla celkem šokovaná, když jsem se dále dozvěděla, že vojáci touto vysoce toxickou látkou kropili při válce vietnamské praslesy, ve kterých se ukrývaly komunistické jednotky. Dokonce prý po tomto zásahu opadalo všechno listí, většina přírody byla zničena a dodnes je zamořena. Přijde mi neuvěřitelné, jak si někdo může dovolit poškodit tak rozsáhlá území. Copak si nedokážeme vážit toho, že se nám rodí zdravé děti, že nemáme vážné zdravotní problémy či vůbec že můžeme žít? Snad ani teroristé nezpůsobují takové škody, jako „ta dobrá strana,“ která vše zamoří pro blaho lidstva a mír na<in> zemi (např. válka ve Vietnamu, atomové bomby svržené na Nagasaki a Hirošimu). Asi jim nevadí způsobovat škody, jsou-li od nich dostatečně daleko.

Ale abych neodbíhala s kritikou až za oceán. Myslím si, že my si natropili také pěkné problémy se zamořenými objekty ve Spolaně, které jsou z let kolem roku 1965 plné dioxinů. Podle mého názoru se o tom v širší veřejnosti ví pouze velmi povrchově a podniky se snaží dost věcí utajit. Je ale zřejmé, že okolí Neratovic nemá zrovna zdraví prospěšný vzduch – jen pro představu, dioxiny jsou jedny z nejtoxičtějších||látek vůbec, snižují plodnost, ovlivňují hormonální soust., jsou toxické pro játra, slezinu i kůži, u dětí způsobují vrozené vývojové vady či poruchy nervové soustavy. Je hrozné, když si uvědomím, že původní výrobní haly jsou dnes velmi zchátralé a bezprostředně hrozí únik těchto jedů do ovzduší.

Obávám se, že škody vzniklé v minulosti jen tak nenapravíme, ale myslím, že bychom se z nich měli ponaučit a měli bychom přestat devastovat si prostředí, v kterém žijeme. On se všude chválí technický pokrok a „vyspělá“ společnost, jenže ona zas tak vyspělá není. Samozřejmě máme mnoho kladných vymožeností, proti kterým rozhodně nic nemám. Jsem ráda, že nemusím běhat s kopím po lese, ale že maso mám již vakuově zabalené a stačí si ho ulovit v obchodě, ale na druhou stranu právě ti človíčci s primitivními nástroji nikdy nez{p}<in>ůsobili takové škody, jako dnešní Homo sapiens sapiens (který se obávám, ve všem zrovna dvakrát rozumný není).

Co bych tak řekla závěrem? Rozhodně si myslím, že nad tímto tématem by se měl zamyslet každý, alespoň chvilku. Podle mě to je celkem závažné a zároveň aktuální téma. Nemyslím tím pouze Spolanu a dioxiny. Uvedla jsem ji pouze jako příklad toho, jaké škodlivé látky můžou velké továrny vypouštět. A jedinec tomu zřejmě sám nezabrání, ale múže se podílet na tom, že si nebude znečišťovat své životní prostředí třeba už tím, že papírek od čokolády hodí do koše, nikoli na zem.


Milý Adame!

Srdečně Tě zdravím z roku 2010. Tady tvé mladší já. Doufám, že ještě nemáš děti, které jsi chtěl až ve dvaceti pěti. Také bych byl rád, kdybys poslechl maminku a nezačal jsi kouřit nebo brát drogy. Tak teď pár otázek. Máš už nový počítač a ne ten, který jsi měl před deseti lety? A teď jedna důležitá otázka. Máš nějakou pěknou ženskou? Hraješ ještě pořád fotbal, třeba i za svou milovanou Chelsea? Jestli hraješ fotbal jsi pořád záložník nebo kapitán a opora týmu? Hraješ ještě na počítači Ikariam, který tě v jedenácti letech tak bavil? Tak a teď si zavzpomínáme. Pamatuješ, jak jsme na výročí 80. let školy v tělocvičně běhali a skákali přes lavičky? Jo, to byla sranda! A nebo jak jsme tancovali na Prvním reprezentačním plese naší školy? To byla hodně velká námaha, ale i legrace. A teď k důležitým otázkám. Snad nejsi tlustý, jak jsi být rozhodně nechtěl. Co mamka s taťkou, jak vypadají? Mají pořád ten stejný dům nebo jiný? A co ty bydlíš s nimi ještě nebo ne? Taky by mě dost zajímalo jestli od rodičů stále dostáváš 40,- Kč na týden nebo nic a nebo taky víc? No a to je pomalu konec. Tak se měj dobře užívej si život a hlavně pozdravuj mamku s taťkou.

Čau!


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

 Americký způsob života v 1. polovině 20. století se odvíjel od touhy splnit si tzv. Americký sen. Tento sen je založen na tom, že každý může dosáhnout toho co chce, když si za tím bude pevně stát a udělá pro to vše. Je to způsob života založený na sobectví, sebestřednosti a na touze po slávě a penězích, a proto s objevují i stejní kritici; jsou to spisovatelé, kterým toto „pozlátko“ nic neříká.
 Mezi velké kritiky Amerického snu a obecně kariérismu jsou například William Faulkner, Francis Scott Fitzgerald, Upton Sinclair, Theodor Dreissler, který svůj kritický postoj vložil i do názvu své knihy „Americká tragédie“.
 Abych uvedl jeden konkrétní příklad, rozhodl jsem se na závěr shrnout děj právě tohoto díla: Jedná se o příběh mladého muže, který vyrústal v chudých poměrech. Tento muž si najde dívku, která také pochází z chudých poměrů. Toto děvče s hlavním hrdinou otěhotní, ale mezitím narazí na jinou, která by mohla znamenat jeho další postup do vyší společnosti. Jelikož je pro hl. hrdinu chudá dívka s dítětem přítěž, rozhodne se jí, aby mu nekazila pověst, zabít.


Hořejš, Jáchym, Gymnázium J. Seiferta

Gerald Durrell
Ptáci, zvířata a moji příbuzní

V knížce Ptáci, zvířata a moji příbuzní mě Gerald Durrell (spisovatel a zoolog) zavádí na Korfu, ostrov olivových hájů, k svým prvním přírodovědným krůčkům a do středů své rodiny, které vládne trochu roztržitá, shovívavá maminka, denně překvapovaná nápady svých dětí
- intelektuála Lerryho, popudlivého Leslieho, naivní Margo a především mladého Gerryho (Gerald Durrell), který k zděšení celé rodiny podniká denně dlouhé výpravy po ostrově a zaplňuje dům nesčetnými zvířaty, akvárii a sklenicemi svých úlovků. Dětství na Korfu uprostřed přírody a pohody, přátelství a s mladým vědcem doktorem Stefanidisem a první poznatky podnítily Gerryho zájem o přírodu a zoologii.


Milá Evo,

víš kdo jsem? Já jsem tvoje mladší já, které je o deset let mladší než ty. Doufám, že studuješ tu medicínu, nebo jsi herečka. Mě baví sportovat, tak se ptám, jestli i tebe pořád baví sportovat. Ty určitě ještě tancuješ, alespoň doufám že ano. Jestli ano, zeptám se tě ještě na něco. Tancuješ ještě s Adamem? Už mu to jde určitě lépe. Snad se ještě kamarádíš Evou a Evou (tvoje spolužačky z prvního stupně a dobré kamarádky). Pamatuješ, jak jsme s holkami lezly po stromech v království, nebo jak jsme blbly na hřišti? Byla to zábava. Za chvilku budu dělat zkoušky na gymnázium, tak doufám že vše dobře dopadne a dostanu se tam. Pamatuješ jak jsi chodila na Češtinu k paní učitelce Evě a učila ses napřed? Nebo k paní ředitelce na matiku? To já prožívám teď. A co rodiče? Dostavěl táta už ten dům? A dodělala mamka už vysokou? Mamka teprve nedávno dopsala bakalářskou práci. Pamatuješ jak se s tím trápila? Mám na tebe ještě tolik otázek že by mi snad ani papír nestačil. Dám ti tedy už poslední. Nekouříš? Doufám že jsi s tím nezačala, jestli už jsi začala tak se snaž co nejrychleji přestat, já bych zrovna nechtěla umřít na rakovinu plic. Doufám že se máš dobře.

S pozdravem tvoje mladší já. <img fotografie se čtyřlístky>


Jana Richtrová I. E
26. února

2. písemná práce
Soused
(charakteristika)

Osnova: Úvod: Seznámení
Stať: Zevnějšek
Zdravení
Letáky
Závěr: Naše nervy

S rodinou bydlíme ve druhém patře panelového domu, takže když jdu po schodech, míjím mnoho dveří, které patří jiným rodinám. Všechny je znám dobře, až na jednu starší paní, naší přímou sousedku a jejíž dveře míjím každý den. Jmenuje se Marie Leová.
Marie Leová je, jak jsem již zmínila, starší paní. Přistěhovala se do našeho domu po té, co zemřel pan Leo, její bratr. Nebyla nikdy vdaná a možná pomalu začínám přicházet na to, proč tomu tak je. Za ten půl rok, co je naší sousedkou, jsem ji viděla mnohokrát, ale její chování je pro mě velmi složité. Vždy, když ji vidím, naskakuje mi husí kůže. Spatřím totiž paní při těle s malým vzrůstem, která nosí na hlavě pečlivě učesané, jak otec říká, tři vlasy pěti řadami. Je jí okolo sedmdesáti let, ale přesto se obléká jako o dvacet let mladší. Denně (i teď v zimě) nosí tílko s motivy kytiček nebo motýlků a nebo jinak pestré. Nemá zrovna malé pozadí a přesto se každý den nasouká do těsných džín a nebo do bílých elasťáků. Někdy mi připadá, že snad chce vypadat tlustší, než je. Ale způsob oblékání není úplně to, co ni nahání tu husí kůži.
Ona, paní Leová, je zvláštní člověk hlavně v chování. Pokaždé, když ji vidím, slušně pozdravím, ale ona mi nikdy neodpoví, i když mě zná. Přestalo mě to bavit a jednou ji nepozdravila a to byla velká chyba. Rozkřičela se na celý dům, že jsem nevychované dítě, když nedokážu pozdravit a křičela a křičela... A takovéhle scény jsou u ní na denním pořádku. V Delvitě, kam všichni chodíme nakupovat, jí nikdo neřekne jinak než "ta stará fúrie." Je schopná totiž nadávat i prodavačkám za to, že v únoru nemají lednové číslo časopisu Marianne...
Nevím, zda jí to baví, nebo zda prostě nemá co dělat, ale všichni máme na schránkách cedulku: „Letáky nechceme!“ a ona prostě jde a nastrká všem co nejvíc letáků do schránky. Je to zkrátka zvláštní osobnost, která potřebuje mít okolo sebe pořád neklid a nepořádek, protože opak prostě nemůže snést.
Ale je pravda, že něco pro dům dělá. Jednou týdně vytírá chodbu, ale zrovna v době, kdy se většina sousedů vrací z práce, takže jí její dílo pošlapou a ona opět křičí a křičí. Všem nám už docela šlape po nervech, ale mě drží "nad vodou" skutečnost, že za měsíc se odtamtud stěhujeme až na druhý konec Prahy.