Švehlová Anna
1. E
25. 2.

2. písemná práce
Můj nejlepší přítel
charakteristika

Osnova: 1. úvod – Hokejista tělem i duší
2. popis zevnějšku
3. popis povahových vlastností
4. závěr – nejlepší přítel

Jeho životem je hokej. Třeskot hokejek, záblesky nožů na bruslích, hlas píšťalky. Je to můj nejlepší přítel. Je to člověk, kterého mi každý závidí. Je se mnou, když ho potřebuji a je to spíš můj brácha než jen kamarád.
Jak ho nejlépe vystihnout, když s ním trávíte většinu okamžiků ve svém životě? Připadá mi krásný. Vysoká postava, široká ramena, hnědé vlasy, nagelované do trnitých ostnů připomínajících ježka. Modré oči – hluboké jako studánky v křišťálovém lese. Souměrná ústa a neustále jakýsi nadnesený až bohémský úsměv patnácti letého puberťáka. Jak už sem řekla je vysoký, má vypracovanou postavu a je hubený. Váží méně než já. Jak se mu to daří? Říká, že před každým jídlem si vzpomene na mě a řekne si, že by nepřežil, kdyby vážil víc než já. Prostě kamarád k pohledání. Když ostřížím zrakem rentgenujete jeho postavu opravdu šokujícím zjištěním pro vás bude velikost jeho bot. Ne to nejsou boty, ani lodě, nýbrž zaoceánské parníky. Moje malá nožička by se v nich utopila. Dodává mu to však jakýsi výraz mužnosti nebo spíš výraz vysokého kluka s „Velikou„ nohou.
V životě chce dokázat spoustu věcí. Být architektem, odjet do Ameriky a hlavně hrát hokej. Občas mám pocit, že existují dva. Jeden ten, co mi kupuje lízátka a platí za mne v autobuse a dělá mi brášku. Ten druhý je však cílevědomý, jistý a odvážný kluk a tím se stává právě na ledě. Hokej je jeho život, jeho láska, jeho všechno, a proto jsem mu propadla i já. Dokázal mi s humorem a elegancí sobě vlastní odkrýt i ty nejkrajnější stránky pro mě nepochopitelného sportu. Ale nemyslete si, že je Honza dokonalý. Má spoustu chyb. Ale, jak nad tím přemýšlím, myslím, že by se z nich daly udělat jeho přednosti. Tak například, pokud byste před něj postavili nahou dívku, zrudne a na 90% určitě uteče. Ale naopak můžu se sním převlékat a mít na sobě je podprsenku a tanga kalhotky a Honzu zajímá, co bude dnes k obědu. Často si připadám spíš jako jeho máma. Například, když se kluci oblékali na tělocvik, běhala jsem po šatnách a zjišťovala, kde milý Honzíček zapomněl kalhoty a nebo kam odletěla jeho týden nepraná ponožka. Další jeho „úžasnou„ vlastností je neschopnost psát slohy. V zhledem k tomu, že ve svém životě nepřečetl jedinou knihu, jeho psané výtvory spíš připomínají telegram válečného zajatce píšícího rodině. Pro jeho záchranu jsem proto každou hodinu slohu psala o jednu práci navíc. Nad svou propracovanou jsem strávila hodinu. Nad jeho 5 minut ve škole. A co myslíte? Výsledek. Oba za jedna. Honza ještě k tomu navíc výborná práce. A pak, že existuje spravedlnost. Z toho vyplývá další jeho vlastnost a tou je lenost. Jenže, když jsem mu řekla, že je líný odpověděl: „Ale za to můžeš ty, vždyť mě rozmazluješ.“ Mezi jeho další vlastnosti můžu započítat třeba urážlivost . on si ze mě legraci dělat může, já z něj ne. A co třeba neschopnost souvislého projevu nebo klidné stání na jednom míste?! Pokud má mluvit déle než pět minut na více než jednu osobu, vrazí ruce do kapes, nahodí výraz zoufalého malého králíčka vylézajícího z nory a začne se houpat nebo přešlapovat z nohy na nohu. Tudíž je neposedný a nesoustředěný. A neustále ho bolí kolena a nikdy neví z čeho. Že by to měl z toho přešlapování? Ale má svůj cíl, ví co chce a proto si ho vážím. Dokáže mě rozesmát. Uzavřeli jsme spolu sázku. Pokud vydržím v jeho přítomnosti nesmát se pět minut, vyhraji. Nikdy jsem ještě nevyhrála.
Honza pro mě není jen člověk, který je se mnou. Je to přítel, který je se mnou, i když s ním zrovna nejsem. Vždycky mám pocit, že tu je a dodává mi energii. Mám ho moc ráda – a nepovažuji tuto větu za otřepanou frázi napsanou na cáru papíru. Říkám pomocí ní vše, co můžu říct.


Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: 1. Stereotyp

2. a) Pojem „realita je nudná“

b) Děti

c) Cestování

d) Hry

e) Drogy

3. Vlastní volba

Všichni známe své povinnosti a svůj volný čas. Mnoho lidí je se svým životem určitě spokojeno. Zamysleli jste se ale někdy nad tím, že je to vlastně pořád stejné. Jako nepřetržitý běh kolem domu, kdy stále mýjíte známé a nikdy se neměnící věci, místa a dokonce i lidi. Stereotyp našeho života vám pak přijde docela zřejmý, možná až nesnesitelný. Co s tím ale naděláme? Vždyť i život sám začíná a končí pořád stejně. Lidé se narodí, vyrostou a zemřou, i když ten konec může mít jiný vzhled, výsledek je stejný.

Pojem „realita je nudná“ není zcela pravdivý, pokud v ní myslíme celý svět. A ten nudný rozhodně není. Jsou tu zajímavá místa, zvláštní kultury a neobjevená zvířata. Co je tedy nudné? Odpověď už možná znáte, je to náš život. Či spíše způsob jakým jej žijeme. Ten stále se opakující běh, ve kterém jsme uvízli a ze kterého se jen málokdo dokáže vymanit.

Pokud se podíváme na ty nejmenší ve školkách či v prvních třídách, všimneme si, že jsou nečím zvláštní. Důvodem je, že ještě stále nebyli pořádně zařazeni do běhu společnosti, nebo si to neuvědomují. Ale také ještě pořád mají své sny, kterých se my, jako dospělí, musíme vzdát. Děti si svůj stereotyp ruší vlastní fantazií, i když jsou nereálné, ale možná v tom je ten trik.

Jak ale může uniknout dospělí? Nemůže počítat, že před ním zázračně přistane raketa nebo se z něj stane Superman. Jedním východiskem se poté stává cestování. Kam? To už je víceméně jedno. Nejlepší by asi bylo odcestovat někam do cizí kultury, třeba do Egypta.

Dalším způsobem jsou počítačové hry. Problémem v nich je, že tenká linie mezi koníčkem a závislostí se překročí snadno. Lze ale takovému člověku něco vyčítat? Vždyť jediné, co chce je uniknout z reality a ze svého běžného života. Tento jiný svět je nebezpečný tím, jak snadno vás pohltí. Není něčím, čemu byste se měli vyhýbat, ale na co si dávat pozor.

Teď je zde už jen ten zcela negativní způsob, a tím jsou drogy. Je sice pravda, že taková droga vám zajistí euforii a možná i pomyslnou cestu na měsíc, ale za jakou cenu. Je drahá, návyková a hlavně škodlivá. Nakonec si možná budete přát svůj nudný život zpět, což ovšem nejde. Tuhle metodu tedy radši zkoušet nebudeme, ne?

Už tedy víme, že realita je takříkajíc nudná, ale je na každem člověku, jestli to tak nechá. Z koloběhu života se vymanit nemůžeme, co si ho alespoň trochu zpestřit? A tak si alespoň částečně zajistit svůj „jiný svět“. Ale nic se nesmí přehánět, že?


23.3.2006
Lucie Lukešová
2. písemná práce
Na vrcholu
(subjektivně zabarvený popis)

Když se řekne na vrcholu, vybaví se mi zajímavý sen, který se mi zdál před nedávnem.
Ocitla jsem se v životě, který momentálně nežiju, ale může znamenat určitou předzvěst. Zprvu jako bych pod sebou viděla pouze modro, ale po zaostření jsem zjistila, že v této ploše mohu najít hodně zajímavých věcí k podívání. Najednou jsem pod sebou začala vidět a vnímat život, byť jen v malých tečkách a ostrůvcích. Bylo to pro mě potěšující zjištění, že voda přece jenom nezalévá celý prostor a nemůže tak postupovat i do výšky a proto není tak všemocnou a vládnoucí nad životem mým i jiných.
Otočila jsem se z vršku doprava a najednou jsem uzřela své oblíbené rostliny. Dokonce v kombinaci, jaké na zemi neznám. Macešky nádherně rozkvétají pod palmami a co to ještě nevidím, náš balkon v plné vegetaci rajčat a kedluben. Toužím však po svých milovaných květinách, proto se musím podívat pozorněji. Drobné tečky se mi posléze mění v bílý koberec jarních sasanek, žluté puntíky nabývají podobu pampelišek a doufám, že zahrada květin bude ještě pokračovat. Jaké však nemilé překvapení, že znenadání tato mě blízká zahrada končí.
Když otočím hlavu doleva, vidím totiž zcela něco jiného. Rozhodně se nejedná o kvetoucí krajinu. Příboje vody narážejí do kamenitého pobřeží, jediným živoucím momentem je nad příbojem kroužící pták. Nejen tento pták, ale i celé pobřeží působí něčím pustě, temně až hrůzostrašně. Nebýt ptáka je všude mrtvo. Možná i v kamenech byl kdysi život. Teď ale působí všechny kameny bezútěšně a stejně. Z toho pohledu je mi úzko, ale neznamená náhodou tento obraz, že se vracím k prvopočátku života? Moře bouřící pode mnou má však v sobě nevídanou dynamiku, vnitřní sílu a i předzvěst nezničitelného života. Při pohledu na bouřící    moře si zvykám, že nejen pohled na krásné, muže být silné a životaschopné. Krása rozkvetlé zahrady, moře, životaschopného ptáka a našeho krásného balkonu z pohledu výšky dokáží člověka naladit, že začne vnímat přírodu a vůbec svět jako celek. A ráno, když jsem zamžikala, jsem z toho viděla jen to zářící slunce.


Kamenová Sabina, 2. G
16. 10. 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Komnzumace sladkovodních ryb v ČR zaostává za průměrem Evropské unie>

V České republice zaostávají za průměrem Evropské unie daleko důležitější věci, než je spotřeba ryb. Z tohoto článku nepatrně vyčnívá reklama. Jelikož rybáři přestali vydělávat na vývozu ryb, chtějí po ministerstvu zemědělství, aby udělalo za peníze daňových poplatníků reklamní kampaň podporující konzumaci sladkovodních ryb. Že jsou ryby zdravé, to je pravda, ale jedním z důvodů proč nekupujeme ryby, je jejich cena. Mražené ryby vyjdou na velké peníze. Jeden kilogram mražené ryby stojí asi sto korun, ale po rozmražení z něho vyteče až 40dkg vody. Vyjde tedy levněji koupit si něco méně zdravého, nebo si rybu chytit. Proto si většina z nás koupí rybu hlavně na Vánoce a přes rok dát přednost levnějšímu masu.


Večerní událost

I. úvod

II. stať 1) velký nápad

2) MEPH v akci

3) tajemný stroj

4) konec světa

III. závěr

Bylo již pozdní odpoledne, když se tři kamarádi rozhodli, že by opět po letech měli zažít nějakou tu legraci. A protože to byli pěkní filutové a smíšci, vymyslet zajímavý a velmi troufalý plán bylo dílem okamžiku.

Nejstarší z nich, říkal si Pitch toužil po věčném vylekání mladých děvčat, kteréžto jako každý večer, se<in> scházeli pod velkým bukem nedaleko nádraží. Druhý, Moucha, uvažoval o propracovaném a velice rafinovaném přepadení zdejšího domu důchodců, kde se to zubními protézamy a bažanty nejen hemžilo. Se svým nápadem přispěchal i otrlý MEPH, jenž tvrdil, že nedávno přišel na to, jak ovládnout svět. To chlapcům velmi učarovalo a začali se Mepha tázat na onu brilantní ideu.

Když Meph domluvil uviděl své kamarády, jak stojí o otevřenou pusou a nemohou věřit vlastním uším. Oba hoši si přáli aby mohli být, při ovládání matičky Země nápomocni. Meph jim řekl, že ne, ale že se mohou koukat, tak se všichni tři vydali, pomalým krokem šouravým, ažk lesu. Sotva vešli do tohoto prastarého hvozdu, obklopila, a v zápětí i pohltila, je neprostupná tma s blištivými a třpytícími se efekty několika světlušek. V dálce zatroubil jelen, tu se mezi snítkami mihla myška. Zkrátka les v celé své kráse. Chlapcům se zatajil dech. Meph věděl, že jsou kluci bázliví, a tak je párkrát laškovně vystrašil, aby neměli dlouhou chvíli. Po slepu se prodírajíc houštím, až , měli těla celá poškrábaná a popíchaná od mladých ratolestí jedle. Lesem se plahočili již dobrou hodinu, když vtom, stáli uprostřed se před nimi zjevil impozantní pohled na paseku. Meph je vedl a za chvilku stáli uprostřed ohromné odlesněné plochy, kterou ozařoval měsíc. V zemi tam byl zapíchnut ocelový kolík, který mohl něco znamenat ale Pitch a Moucha nevěděli co. Meph vzal do ruky své voděvzdorné hodinky a odpočítával celou minutu. Když byl s tímto úkonem u konce, vytáhl z kapsy kapesní nožík a začal vyřezávati píšťalku z lísky. Kluci se zaražene koukali na Mepha, který dodělávaje poslední otvor, jal se prozpěvovati pravou českou dvojsločku. Zahrál pár tónů, když najednou se země pod nimi dala do pohybu.

Netrvalo dlouho a za ohromného burácení, třesotu a praskání se ze půdy vynořilo obrovské ocelové monstrum připomínajícího krtka. „Co to je?“, řekl podivil se Pitch. „Jak se to tu objevilo?“, sekundoval Moucha. Meph jim vysvětlil, že ten kolík v zemi byl detektor zpěvu, který automaticky přenese signál do centrálního mozku stroje, který se posléze vynoří ze země, rozuměj vyhrabe, a je ochoten plnit příkazy hráče na píšťalku z lískového dřeva. Chalani vypadali, jako když jim nadloube. Věděli, že Meph, známý to koumák a badatel, objevil tajemný stroj, kterým dobude planetu, co planetu! Přímo galaxii. Že se jedná o kus šrotu s podobou slepého hmyzožravce, o tom neměli nejmenší zdání.

Meph zadal do palubního počítače jisté pokyny a už jen přihlížel, jak krtek odpaluje ze svého nosiče vodíkové pumy na bázi plazmy. Státy mizely jeden po druhém. Dostalo se i na USA, které nepomohla ani postmoderní raketová základna kdesi v brdských kopcích. Křesťané si mysleli, že se chystá poslední soud a volali pána svého, muslimové počali držeti Ramadán a buddhisté se uvedli do stavu naprostého klidu, za účelem dosažení Nirvany. Svět se začal hroutit a vypadal jako z filmu TERMINÁTOR 3: VZPOURA STROJŮ. Blížil se konec všeho, když vtom!

Když v tom jsem se probudil a necítil jsem prsty levé ruky, to se mi stává docela často. Řekl jsem si, že bych měl omezit sledování televize a radši jsem šel do školy, kde mě čekalo obzvláště příjemné pondělní dopoledne. Ale o tom zas někdy jindy.


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

interpretace knihy Stařec a moře

 Za toto dílo byla Ernstu Hemingwayovi udělena Nobelova cena za literaturu. Řadí se do realistického proudu Americké prózy 1. poloviny 20. století.
 Tématem knihy je boj jedince, v tomto případě starého rybáře Santiaga, se zdánlivě nezdolatelným problémem (ten je zde vykreslen ve formě ohromné ryby, kterou se osamělému starci po řadě „nešťastných dní“ povede ulovit na širém moři, daleko od pobřeží a cizí pomoci). Objevuje se zde typický „Hemingwayovský hrdina“ – silný, osamělý muž, bojující s nepřízní osudu, která ho dožene až na kraj jeho sil. Ačkoliv se zde nevyskytuje druhý, typicky Hemingwayovský rys – láska a věrnost k ženě, je zde lehce nastíněn vztah Santiaga a malého chlapce, který si ho do jisté míry idolizuje a všemožně mu pomáhá. Také se zde vyskytuje motiv vzájemného respektu, Santiago uznává a respektuje rybu za její „moudrost“ a sílu, ačkoliv se ji zároveň snaží zabít. Hemingway zde klade velký důraz na vytrvalost, rozhodnutí nikdy se nevzdat, a to nejprve když je „bezmocný“ stařec rybou tažen na širý oceán, a poté, zde už je to dohnáno do krajnosti, když se mu konečně podaří rybu ulovit, ale při cestě zpátky je napaden žraloky. Santiago proti nim nemůže nic dělat, ale přesto do nich ve vzdorovité vytrvalosti tluče veslem a pak už jen kapesním nožem.
 Řekl bych tedy, že hlavní poselství, které se Hemingway snaží touto knihou předat je nutnost bojovat až do posledního dechu, nevzdávat se a nepropadat malomyslnosti nehledě na situaci.


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

Ernest Hemingway (1899 – 1961)

Velmi významný americký prozaik a publicista, který dostal Nobelovu cenu za literaturu. Prožil 1. světovou válku tak i Španělskou občanskou válku, kde působil jako dopisovatel. Díky těmto zkušenostem byla velmi ovlivněna jeho tvorba.
Mezi jeho největší díla patří Sbohem, armádo, Komu zvoní hrana a novela Stařec a moře. Pro tyto knihy a vůbec pro Hemingwaye jsou typické velké osobnosti a velké činy. Hemingway velmi obdivoval silné lidi a nesnášel zbabělce jak ve válce tak i v lásce. Své hrdiny staví tváří v tvář smrti nebo do mezních životních situací. Typický je pro něj princip ledovce, což znamená, že podstatný význam textu je skryt za zdánlivě povrchními dialogy hrdinů. Hemingway řadí na první místo humanitu a lidskost. Hemingway používá spisovný jazyk, méně často uvozovací věty, což na nás může někdy působit jako divadelní text. Převážně se v dílech objevuje charakteristika nepřímá. Často se noří fiktivně do mysli hrdiny a tím to čtenář víc prožívá. Hemingway se velmi snadno čte. Nepoužívá hodně popisů, ale hodně děje a tím je to pro čtenáře více akční.


23. března 06
Heralová Daniela
2. písemná práce
Téma: ZAPADLÝ KOUT
(subjektivně zabarvený popis)

Být někde doma, to je něco docela jiného než tam trvale bydlet. Doma má člověk koutek, kam zalézá, když je mu smutno, když se cítí sám. A tak i v kuchyni můžeme najít místo, které v nás vyvolává vzpomínky po babiččině kredenci. Vzpomínky po tom nejranějším mládí.
Tím místem, mým koutkem, je zapadlé místo kuchyňského prostředí nazývaný spíž. U nás doma má přezdívku „špajzka“. Jen když slyším tento název, tak mám pocit, jako kdybych měsíc nejedla.
Stačí zmáčknout kliku a za dveřmi se na mě rozplyne neskutečná vůně právě přineseného chleba, jenž mi připomíná prostředí ranní pekárny, která mi za stálého deště dává možnost úkrytu a pomlsání. Ale nejen chlebíček, ale i rohlíčky, které nacházím hned vedle pytlíku s krupičkou, ve mě vzbouzí myšlenku odpočinku.
A i když je tu chládek, je to taková ta vůně, ze které je mi vždy trochu smutno i veselo.
Právě krupičku mi vždy vařívala babička, když ještě byla. Nechávala ji chladnout na zemi tohoto zakouzleného koutku, kam jsem ji chodila tajně mlsat.
Bývalo mi tak špatně, že stěny spíže ke mě promlouvaly a vyčítaly mi mou nenasytnost a chamtivost. Dokonce i elektrické košťátko rozsvítilo svou kontrolu, až jsem se polekala, že přišel démon a chce mě potrestat.
Dřevěné police vyřezané z lesního dřeva, kde si svěže nerušeně harmonicky rostly, skrývaly ale i mé kamarádky. Hladká a hrubá mouka si tam postávaly celé dny bez hnutí a těšily se z mé chuti. I mléko si se mnou povídá, jako kdyby bylo živé. Občas kucká a koktá, ale vím, že je rádo, že mi chutná.
Celý kout, jehož dřevěné police jsou olemovány modrou tapetou, připomíná rozbouřené moře, které nám nabýzí nejrůznější zážitky z toho, co má uvnitř a z toho, co nám dává.
Nikdy nebudu doma jinde, než tam, kde budu mít svojí spíž připomínající moje vzpomínky, zážitky a chutě.


Michaela Barešová, I.E
25. února 2004

2. PÍSEMNÁ PRÁCE
- Moje přítelkyně

Osnova: 1. úvod – Meg Ryan
2. stať – Medvídek
- Povaha
3. závěr – Nejlepší přítelkyně

Moje přítelkyně se jmenuje Meggy. Asi podle jména je jasné, že to není člověk, ale je to moje chlupatá psice. Jméno jsem jí vybrala podle jedné mé oblíbené herečky – Meg Ryan. Jsou to už 2 dlouhé roky, co s náma naše fenka žije, myslím si, že si zatím moc rozumíme.
Už od mala to byl takový medvídek. S očima hnědýma až tmavýma, které vždy velmi vynikly, jako černý rybíz mezi zelenými listy, tak asi takový rozdíl barev je mezi její lesklou světlou srstí a jejíma očkama. Ale bohužel čas plyne, a z malýho špuntíka vyrostlo velký telátko, dospělý Zlatý retrívr. Tato rasa zdaleka nepatří mezi největší pejsky, co se do velikosti týče, tak ani mezi malinkaté oříšky taky. Není ale také stejná jako ostatní retrívři, má užší čumáček. Ale já mojí psí přítelkyně mám i přes to, že není dokonalá, moc ráda. Je prostě pro mě jedinečná.
Její povaha je velmi optimistická. Vždy když jsem smutná, tak mě dokáže rozveselit svojí hravostí a oddaností. Přinese mi plyšáka a vrtí ocáskem, vypadá tak sladce, jako by nikdy nevyrostla a byla pořád to malé krásné štěňátko. Je ale taky trochu rozmazlená. Ale když se to tak vezme, kdo by toho uštěkaného hafíka nerozmazloval? Nejen, že je to vodní pes, ale taky to je náš velký lovec. Když jdem na procházku kolem rybníku, tak ji ani nemůžu udržet na vodítku, jak prahne po vodě. Když vidí ve vodě kačenky, tak to tam na ni můžu volat jak chci, ale nikdy se nedovolám. To je úplně stejné, když jdem na pole, tam vidí zajíce a nastane stejná situace, nedovolám se jí. To je asi její jediná špatná vlastnost, i když k těmto psům ta vlastnost prostě patří.
Je to pes, s kterým si můžu povídat o svých problémech a vím, že mě vždy vyslechne, sice neodpoví, ale její sladká tvářička vždy ty problémy vyřeší. Taky si s ní můžu hrát, hladit jí, aby věděla, že jí mám prostě ráda. Už nic víc od přítelkyně nechci, vždyť teď už je to víc než dost, ne?


Lukáš Šmatlák
VII. A
22. února 2010

2. slohová práce
(Charakteristika)

Můj tatínek má vysokou a oběmější postavu, Tvar hlavy je normální ani kulatá ani šišatá. Vlasy mu rostou zrzavý jako lyška a kudrnatý jako Fanda. Oči svítějí modře. Tvář má věčinou oholenou ale když si jí neoholí píchá jako ježčí bodliny.
Břicho má jako sud. Nohy jsou svalnatý a odřený od škváry když ještě hrával fotbal.
Táta jako malej zlobil jak vyprávěla babička. Vyrůstal se třemi sestrami, ty maj na něj dobrý vliv sestry respektuje a poslouchá má je rád a nikdy by se knim neotočil zády. Rád hraje počítačové hry, karty, schází se s kamarády při hraní karet, nohejbalu, stolního tenisu.


5.prosince 2008
Petra Korandová
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět z pohledu kočky

Osnova: Úvod – uvedení do děje, o kom se bude mluvit (kocour Max)
.Stať – a)    přímý popis a chrakteristika Maxe. Vzhled a vlastnosti
b) oblíbená potrava a její způsob konzumace
c) zakončení b)
d) Maxovi páníčci
Závěr – závěrečná věta a rozloučení

Dobrý den, já jsem kocour a jmenuji se Max. Bydlím u rodiny, která se mě ujala, když jsem byl jinými, zlými, lidmi vyhozen.
Jsem rzavý. Mám velkou hlavu s dvěma žlutě zářícíma očima, které ve tmě u mého nejmladšího pána vzbuzují strach a respekt. Na hlavu navazuje mé chlupaté, smyslné tělozakončené dlouhým ocasem, který je na konci lehce zahnut. To a můj jeden drápek, který nejde zastrčit, to jediné mi ubírá na kráse. Jsem náladový, ale když chci, tak velmi milý tvor. Moje chlupatost vzbuzuje ve všech dojem obezity, ale podle mého názoru to vůbec není pravda.
Mezi moje oblíbené pokrmy patří hlavně sirové, nejlépe vepřové maso,které mi je „čas od času“ schozeno z vysokého útvaru, na kterém mí pánové připravují pokrmy. Dále jsou to olivy. Musí však obsahovat papriku. Můj způsob konzumace je následující: Nejprve, protože je miska umístěná na oválném, dřevěném objektu, se vzepřu, na mých pružných nožkách, a zalovím tlapkou. Tou nejdřív zasáhnu skvělou šťávu z oliv, olíznu, následně vyndám z misky, a protože v mém obydlí nejsou myši nebo něco, s čím si můžu hrát a lovit, vystačím si s olivou a až poté jí zkonzumuji.
To je asi    všechno k mé stravě a k mému stylu života vůbec. Nic jiného nedělá, když nepočítám spaní, odpočinek, chúzi a občasný běh skrz byt.
A teď k mím pánům. Největší, toho nemám moc rád. Je zlí a krutý. Nejmenší se mě bojí, a tak mohu uplatňovat moje drápací dovednosti. A prostřední, to jsou mí nejhodnější páni. Mají mě rádi a nejvíce se mi věnují. Dovolují mi i to největší pohodlí a potěšení – spaní v posteli.
Můj kočičí život je zábavný a mám radost, že jsem v rodině jaké jsem. Nashledanou.


Noční hra na táboře
Moje vyprávění se odehrává v létě tohoto roku na táboře.
Jako každý večer jsme šli v deset hodin spát. Byla to normální noc. Tak do půl jedenácté jsme si povídali o tom, co se nám ten den přihodilo. Když na nás už podruhé přišli vedoucí, abychom už spali, poslechli jsme je a v pohodě jsme usnuli.
Tak kolem druhé hodiny přišli vedoucí znovu a řekli nám: „Kluci tady máte tempery, honem se oblečte namalujte si obličeje a my si pro vás za deset minut příjdeme.“ Tak jsme je poslechli a za deset minut pro nás přišli na pokoj a řekli nám: „Máme pro vás takové překvapení, půjdeme krást vlajku do sousedního tábora.“ Všichni byli nadšení a za chvíli se šlo, ale byl tu problém vedoucí tábora nám to nedovolila tak jsme museli utéct. Při tom nám pomáhalo několik lidí z tábora.
Všechno se podařilo a asi kolem půl třetí ráno jsme vyšli z tábora. Do sousedního tábora to bylo asi deset minut pěšky. Když jsme tam došli, vedoucí nám řekli: „Teď už opravdu nesmíte ani promluvit!“ Poslechli jsme a plížili jsme se do cizího tábora.
Po chvíli jsme si domluvili plán. Jeden vedoucí šel a dělal jako že neví kudý má jít do našeho tábora, protože tam samozřejmě měli hlídku. Bohužel to nevyšlo, tak jsme šli o kousek dál. Tam měli jednu vlajku, tak jsme jí vzali a šli jsme zpátky. Najednou vidíme jak se k nám přibližují nějaká světla. Chtěli jsme se schovat ale bylo pozdě. Našli nás, museli jsme vrátit vlajku a řekli nám: „Dávejte si pozor na vaší vlajku!“
I když jsme nic neukradli vsichni byli moc nadšení z této velké akce. Byl tu ale ještě jeden problém. Dostat se zpět do tábora, aniž by si nás všimli a také smýt ze sebe maskování. Bez větších problémů jsme se dostali do tábora. Bohužel jiní vedoucí viděli, jak se u nás svítí, přišli k nám na pokoj a prasklo to. Potom nám vedoucí řekl, ať jdeme spát mohlo být tak kolem páté hodiny ráno.
Když jsme se všichni probudili, tak jsme byli šťastní, že jsme mohli podniknout tuto výpravu. Zajímavé je že nikdo opravdu neřekl ani slovo a doteď to nevěděla ani moje ségra. Myslím že to bude můj zážitek na celý život.


Závěrečná slohová práce
Má cesta do školy

Popisuji svůj každodenní závod s časem, když se snažím dostat včas do školy.
Vždy to začíná stejně. Z domova odcházím asi kolem osmé a to se snídání ještě v ruce.
Tu pomalu dojídám při přechodu přes silnici, která je před naším domem z panelů. Potom vstupuji do našeho parku, ve kterém se potuluje mnoho velkých, zubatých psů. Vždy, když procházím parkem jdu okolo jezírek napuštěných vodou. Je zde i socha básníka pana Wolkera, která je celá ze železa. Poté už mi zbývá jen asi sto metrů na zastávku. Po padesáti metrech vidím silnici, přes kterou, se dostanu na moji zastávku. V klidu přecházím silnici, a hele už mi jede autobus. Je tady. Při nástupu ještě zakopnu na schodech, ale jsem ve vnitř. Cestou se doučím, co jsem nestihl včera. Vystoupím o šest zastávek dál a jsem ve škole
Takhle podobně se dostávám každý den do školy.


1. listopadu 2005
Martin Krameš, 3.E
1. Písemná práce
Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším souhlasem, neexistují samy o sobě.
M. Ghándí
(Úvaha)

Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším souhlasem, neexistují samy o sobě.
M. Ghándí

Zlo bylo, je a bude. To asi každý a nikoho ani nenapadne, že by to mohlo být jinak. Ale proč je? A kdo ho vytváří. To přesně zachycuje toto rčení jednoho z největších bojovníků za svobodu (a mír) všech dob. Zlo je opravdu v každém z nás, ať chceme, či ne. V určitém momentě se v nás odkryje ona “temná strana“ a dokážeme způsobit jiným lidem bolest, ať už duchovní nebo fyzickou. Bohužel se u některých lidí tato “temná strana“ odkrývá častěji nebo může být odhalena i stále. Ale každý může brát zlo v jiné podobě, pro každého zlo vypadá jinak a jinak ho také vnímá. Když si vezmeme za příklad dnešní svět: Pro nás (Evropany) jsou teď asi největším zlem teroristické organizace, ale pro ně jsme zase oním zlem právě my. Nebo středověk: Proč byli Turci vždy ti zlí a my ti hodní, oni si to říkali taky právě naopak. Tak jaká strana je vlastně ta “zlá“ a jaká ta “hodná“? To je asi ve většině případech neřešitelné. Málokdo by asi řekl: „Já jsem ten zlý.“ Vždy je zlý ten druhý. I když v nějakých případech, jako třeba jen tak pro potěšení zabít nevinného člověka, je zlo jasné. Ale podle co jsem uvedl jsou vlastně obě strany “zlé“ nebo obě strany “hodné“, což je hloupost.
Zlo je vlastně něco, čeho se bojíme a něco co nás ohrožuje a čemu chceme předejít, aby nám něco udělalo.
Ghándí chtěl asi tímto výrokem říct, že když budeme všichni hodně chtít, tak můžeme toto zlo potlačit, protože je v každém z nás a tudíž bychom měli být schopni ho ovládat. Kdyby každý začal sám od sebe potlačovat zlo uvnitř sebe samotného, tak bychom mohli žít v “ideálním“ světě bez násilí, vražd, nenávisti...., atd., což je dle mého názoru nemožné, sebemenší špatná vlastnost člověka vede k další, horší, a tak tu vždy bude nějaký ten zlý a vždy to bude ten druhý. Jenže když už se má potlačovat zlo v sobě, a když tvrdíme, že zlo je vždy ten druhý a ten to samozřejmě nepřizná a řekne, že zlo je ten první, a tak se to opakuje nikdy nekončící cyklus, který poté může i v krajních mezích vyvolat nějaký větší spor, případně i válku v které poté zemře vlastně mnoho “zlých“ lidí nebo snad “hodných“?
Slovo zlo by tedy mělo být používáno jen v extrémních případech, a kdy je to zlo opravdu jasné. A tak zlo opravdu neexistuje samo o sobě nýbrž ho člověk vytváří a pravděpodobně si ho někdy chce i vyprávět. A ohledně bezpráví a násilí? Myslím si, že bezpráví a násilí samozřejmě spadá pod zlo, protože když někdo někomu způsobí nějaké násilí, tak už je zlý a ne proto, že někomu způsobí násilí, tak je zlý, i proto násilí a bezpráví je vždy důsledek zla. Ghándí to tady dává na stejnou úroveň, což bych mu opravdu na tomto citátu jako jediné vytkl, jinak s ním naprosto souhlasím, i když bych kvůli tomu nedržel hladovku nebo za to nebojoval, ale samozřejmě jsme rozdílní lidé, protože kdybychom byli všichni stejní, tak by neexistovalo nic jako “dobro“ a “zlo“ a já bych dnes neměl o čem psát svou úvahu.


Slohová práce školní
Lucie Říhová
14. prosince 2007

Každý má svého anděla i ďábla
Často si lidi myslí, že andělé žijí v nebi a ďábel zas v pekle. Pozorují nás ze svých království a jen občas zavítají na Zemi, aby nám ulehčili a nebo naopak znepříjemnili život. Ale já musím proti této mylné představě protestovat. Andělé nežijí v nebi a také neexistuje žádné peklo někde pod zemí. Tyto bytosti najdeme někde úplně jinde.
Kde, ptají se jedni. Určitě někde, kde je nikdo nemůže nalézt, někde daleko od nás, odpovídají druzí. Nemáte pravdu, jen se rozhlédněte… copak je nevidíte, musím namítnout! Jak slepí jsou někteří lidé! Dívají se kolem sebe a nemohou nic spatřit. Dívají se však špatně. Ďábel i anděl jsou každému totiž blíž, něž si myslí a také než i cítí. Jsou totiž skryti v našich duších. V jakési „nádobce“ v našem srdci, kde vzájemně bojují o moc a vládu nad naším tělem a myslí.
Mnohem častěji vítězí v tomto nerovném boji ďábel. Svou podlostí přemůže ono nevinné dobro a pak se plně zmocní zbytku těla. Jen jeho zásluhou jsou lidé zlí, závistiví, pyšní a plni nenávisti. Vzájemně si lžou, kradou a všemožně se podvádějí. Přetvářejí se a ničeho dobrého si nepřejí. Tito lidé pak tvoří peklo přímo zde na Zemi.
Když však zvítězí anděl, peklo se promění v ráj. Jejich nejsilnější zbraní je totiž láska. Něco, bez čeho by se na světě nedalo žít. Přátelství, radost, lidský smích, ochota, tolerance, krása, dobrosrdečnost, spravedlivost, poctivost. To už jsou vlastnosti, kterých si budeme vždycky vážit, protože jich nikdy není dost.
A pak je tu ještě naše svědomí, které stojí na rozhraní mezi srdcem a rozumem. Zprvu nad námi drží ochrannou ruku anděla a snaží se nás odvrátit od svých činů. A pokud přeci jen podlehneme, dokáže občas „hryzat“ s pekelnou bolestí.
Rozhlídneme-li se však ještě jednou, zjistíme, že ďábel i anděl se může objevit i ve všech kolem nás. To je však velmi logické. Každý lidský výtvor dostává při svém vzniku kousek lidské duše člověka, který j stvořil a následně pak kousek duše člověka, který j používá.
Každý má svého anděla, ďábla. Žije v něm a ovlivňuje ho. Kouká-li se pak člověk na svět očima ďábla, dokáže vidět je zlo. Kouká-li se však očima dobra, uvidí, že kolem něho žije spousta dalších andělů.

Osnova: I. Úvod
II. Stať: a) Kde žijí andělé a ďábel
 b) Vítězství ďábla
 c) Vítězství anděla
 d) Svědomí
 e) Věci kolem nás
III. Závěr


Slohová práce školní

Jana Brožová
2.A								14. ledna 2008

Téma: Jací jsme my, ve 2. A
(charakteristika)
Osnova: I. Úvod – každý je jiný
 II. Stať: a) vzhled
 b) zlaté jádro
 c) mrchy
 d) mé drahé
 II. Závěr – to koukáte, že?

Jací jsme my ve 2.A? Je nutno podotknout, že v každém z nás se nachází určitá osobnost, každý z nás je jiný, jak vzhledově, tak i povahově.
Každý z nás má svou image. Někdo zastává styl á la Barbie a Ken, nosí džíny a růžová trička, jinému se líbí hippies – batikované haleny, dlouhé náušnice. Ti, co poslouchají hip-hop nakupují v obchodech Horsefeathers i nějaká černě oblečená rockerka s „ gládami“ se tu najde. A mezi chlapci je velice oblíbená značka VAX. Ale abyste si nemysleli, že tu máme samé vyhraněné styly, to ne. Většina lidí je kombinuje. A někdo to s tím kombinováním trochu přehání.
Ale na vzhledu přece nezáleží, ne? Důležité je to, co má člověk v hlavě. Avšak musím s politováním uznat, že některým spolužákům se to tam značně zpřeházelo. Po téměř roce a půl jsme se již stačili poznat natolik, že se vytvořily nepřátelské vztahy, ale i vztahy, bez kterých by nebylo možno existovat. Vzniklo také „zlaté jádro“. To je skupina lidí zahrnující přibližně půlku třídy, jež nosí nosík nahoru, vše organizuje, cítí se být nejkrásnější, neinteligentnější, nejvtipnější, nezajímavější a nejdůležitější (což si myslí samozřejmě jen oni sami). Ovšem všichni z nich takoví nejsou. Jen berou ty nejhlavnější jako své vzory, které musí bezpodmínečně napodobovat, protože stačí jen malá chyba a zlaté jádro ti může udělat ze života peklo.
Já sama jsem to zažila na vlastní kůži. Nebudu tady vyprávět, co všechno se stalo. Jen podotknu, že v prvních měsících pobytu v této třídě jsem měla tu čest (myšleno ironicky) kamarádit s hlavními vůdkyněmi zlatého jádra, jenže tenkrát jsem ještě netušila, že zlaté jádro vůbec existuje. To, co mi udělaly se jen tak nevidí. Poznala jsem jaké dokáží být ženské mrchy. Jak se přetvařují, pomlouvají, jak jsou falešné, nepříjemné, závistivé a tak trochu ledové královny.
Naštěstí se zde najdou i velice hodní a přátelští lidé, bez kterých bych ve 2. A jen těžko přežila. Když se něco děje, vždy dokáží člověka podržet a podpořit. Nejraději mám Zuzku, které se můžu svěřit naprosto se vším a má pro mne ve všem pochopení, pak také Terku ---, se kterou se neustále pošťuchujeme a jsme na sebe škodolibé (ale co se škádlívá, to se rádo mívá, že?). A nesmím zapomenout na naší ráznou Mácu, v jejímž hlase nikdy nechybí ironie. Musím také poznamenat, že všechny tři to se mnou nemají nikterak jednoduché, jelikož i v mém hlase se najde ironický a škodolibý tón, jenž někdy přeženu a omylem mohu někoho urazit. Avšak si myslím, že jsem vcelku příjemný a usměvavý člověk.
Tak takhle vidím 2. A. To jste překvapení, že ano? Zkrátka není všechno zlato, co se třpytí.


Lev Leo a želva Dáša
Neříkej hop, dokud nepřeskočíš!
Kdysi dávno za starých časů, žil krásný lev jménem Leo. Leo každý den chodil na lov a potom se utíkal napít k blízkému moři. A tak to dělal alespoň dva roky.
Jednoho krásného slunného dne se mu ale přihodila věc, která by ho ani ve snu nenapadla. Leo zahlédl na opuštěném místě ztracenou želvu Dášu, která byla hubená a vyhládlá. Prosila lva o nějaké jídlo: „Prosím milý lve, nemáš něco do žaludku?“ „A co by ne!“ odsekl nemile Leo. „Něco by se přece jen našlo.“ „A dáš?“ ptá se opatrně vyhublá želvička. „Dám, ale musela bysi být u Pátého kamenu dříve než já.“ „Ale já jsem želva a ty jsi přece lev. To není možné aby jsem byla rychlejší než ty.“ „Hm…To už já za to nemůžu.“ Ale to Leo ještě ani netušil, že má tato mrňavá slečna jednoho sourozence Mášu, která je úplně stejná jako naše malá hrdinka. A hle! Zrovna je na procházce u Pátého kamene. „Fajn, dobře!“ zavolala Dáša na lva, který už pomalu odcházel. „Ale musíš ještě chvíli počkat.“ „A na co?“ vyptával se zvědavý lev. „No, musíme se pořádně připravit. Jsem přece o dost menší než ty.“ Lev si zatím někam odběhl a Dáša měla čas se s Mášou poradit. A nápad to byl skvělý. Leo se už vrátil a řekl: „Tak co? Můžeme?“ „No, jistě. Už jsem připravená.“ Závod začal. Leo odstartoval a vyběhl. Dáša se rychle zavrtala do písku a Máša, která byla schovaná u cíle rychle a nenápadně vylezla a doběhla do cíle. „To není možné.“ Kroutí hlavou Leo. „Obyčejná želva a je rychlejší než já?“ Hodně dlouho mu to vrtalo hlavou. Ale nakonec si svoji falšovanou prohru uznal.
Ztracená Dáša si za pomoci své sestry našla ztracený domov. Tam se pořádně najedly.
Nadarmo se neříká: „Neříkej hop, dokud nepřeskočíš.“


Michaela Skopcová
Třída: VIII. B
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

Harry Potter

Harry je kluk středního věku. Má kamarádku Hermionu a kamaráda Rona, na které se vždycky může spolehnout a pomůžou mu i v té největší nouzi ale i v normální situaci nebo ho alespoň podpoří. Všichni tři chodí do školy v Bradavicích.
Když byl Harry malé miminko tak mu Voldemort zabil oba dva rodiče a jemu udělal jen ošklivou jizvu na čele ve tvaru blesku. Bydlí tedy u tety a strýce a s jeho bratránkem Dadly, který není moc hodný a děla Harrymu pořád jen zlé věci. Všichni čtyři žijí v Kvikálkově a on je tam jediný kouzelník jinak ostatní jsou mudlové.
Harry je velmi spolehlivý a hodný kluk. Když mu bylo 10 let tak k nim domu přišel Hagrid což je jeho přítel dalo by se říci od mala. Ale jeho nepřítelem je Drako Malfoi a jeho kamarádi Kreb a Goil ale také Voldemort a jeho pomocníci a jeden z nich je i Drakův otec. Harry ví co je a není správné a proto je vždy na dobré straně. Už několikrát bojoval sám s Voldemortem a jednou i s drakem na turnaji tří kouzelníků nebo s baziliškem.
Harry hraje za Nebelvír chytače ve hře, která se jmenuje famfrpál. Je nejmladší chytač za 100 let. Každý na škole ho znal. Pár lidem také zachránil život. Harry ani Hermiona nemají žádného sourozence zato Ron má hned pět z toho jenom jedna je holka a ta se menuje Jeany.
Harry se cítí v Bradavicích nejlépe, protože je tam doma.


Kateřina Hudecová, 1. E
5. listopadu 2003

1. Písemná práce
JAK JSEM PŘEKONALA SAMA SEBE
(vypravování)

Osnova:
1) Úvod – seznámení s tématem, moje fobie z krve
2) Stať – 1) cesta ze školy, nález stařenky
2) hledání pomoci
3) příjezd záchranářů
3) Závěr – příchod domů, maminčino pochválení.

Jak jsem překonala sama sebe? Nad touto otázkou jsem nemusela příliš dlouho přemýšlet. Napadla mě příhoda, která se stala asi před pěti lety. Už od malička jsem měla velký strach z doktorů, ale hlavní příčinou toho byla krev. Kdykoli jsem šla k paní doktorce, velice jsem se bála odběru krve. I když krev neodebírali zrovna mě, ale třeba jen někomu cizímu, nemohla jsem se na to dívat. Vždy se mi udělalo hrozně špatně a paní doktorka mě musela dlouho uklidňovat, abych se vůbec já sama nechala vyšetřit.
Tenkrát, myslím, že to bylo někdy v únoru, jsem se jako obvykle vracela se svými kamarády ze školy. Vesele jsme poskakovali a nevšímali si, co se děje okolo nás. Ale já jsem si na cestě před námi všimla nějaké ležící postavy. Ihned jsem upozornila spolužáky. Všichni se zalekli a rozutekli se domů. Zůstala jsem sama. „To bude určitě nějaký bezdomovec!“, řekla jsem si při pohledu na ležícího člověka a chtěla jsem utéct jako kamarádi, ale zvědavost mi nedala. Zatnula jsem zuby a vydala se k místu, kde záhadná postava ležela. Když jsem došla až k ní, byla jsem překvapena. Kdepak, žádný bezdomovec, ale stará, asi osmdesátiletá stařenka, která ležela nehybně na zemi s rozbitou hlavou. Rána na její hlavě byla hodně velká, takže všude kolem staré paní byly kaluže krve. V tu chvíli jsem nevěděla, co mám dělat. V uších mi zněla maminčina slova: „Kačko, až půjdeš ze školy, nikde se nezastavuj a běž rovnou domů!“ Ale v duchu jsem si říkala, že přece nemůžu nechat stařenku jen tak ležet na zemi bez pomoci, navíc v takové zimě. Rozhlédla jsem se kolem sebe a hledala, jestli náhodou nejde okolo nějaký dospělý člověk, který by mohl pomoci. Ale ať jsem se dívala sebevíc, nikoho jsem v blízkosti neviděla.
Co jsem tedy měla dělat? Rychle jsem si sundala tašku a běžela k neznámé paní. Nebylo to pro mě, díky mému vztahu ke krvi vůbec lehké. Ale nemohla jsem jen tak stát a přihlížet. Přede mnou ležela zakrvácená žena, která nutně potřebovala něčí pomoc. Sebrala jsem všechny síly a dotkla se stařenky, která se pomalu začala probírat. Ptala jsem se jí, co se jí stalo. Ona mi odpověděla, že si vzpomíná jen na to, že se jí zamotala hlava a pak už neví nic. Napadlo mě, že zavolám sanitku, ale nechtěla jsem tam paní nechat ležet. Opatrně jsem ji zvedla, posadila na nedalekou lavičku a vydala se k nejbližší telefonní budce zavolat pomoc.
Když jsem se po chvíli vrátila, paní byla hodně zakrvácená. Ještě více, než před tím. Pohotově jsem z tašky vytáhla kapesník, utřela stařence krev z obličeje a oblečení, dala jí napít vody a čekala na příjezd záchranné služby. Ta po chvíli skutečně přijela a naložila paní do sanitky. Pan ze záchranky se mě zeptal, koho má kontaktovat o stařenčině úrazu. To jsem vůbec nevěděla. Stará paní si nemohla na nic vzpomenout, takže záchranáři nevěděli, co s ní. A dodnes to nevím ani já, nikdy jsem se to nedozvěděla, jak to vlastně se stařenkou dopadlo.
Ale záchranáři mi moc poděkovali. Hlavně za to, jak jsem byla rychle schopná zavolat pomoc. Stačila prý ještě chvilka a stařenka mohla díky své cukrovce klidně zemřít.
Když odjeli, vydala jsem se domů. Maminka mi sice vynadala, že jsem přišla asi s hodinovým zpožděním, ale když jsem jí vypověděla všechno, co se mi přihodilo, usmála se a řekla, že jsem moc hodná a že je hrdá na to, jakou má dcerušku. A musím říct, že i já jsem na sebe byla pyšná. Překonala jsem sama sebe a zachránila lidský život. A to se jen tak někomu v životě nepodaří...


Jana Součková
5. 11. 2003

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova: 1) Úvod – milé a ošklivé vzpomínky
2) Hádka
3) Hledání
4) Tatínkova strategie
5) Závěr – šťastné shledání

Když se ohlédnu do své minulosti, napadne mě spousta vzpomínek. Milých i ošklivých. Na ty ošklivé člověk rád zapomíná, proto radši často myslí na hezké vzpomínky, které potěší. Ale i ty se špatným začátkem mohou dobře skončit. Jako třeba událost, která poznamenala mou mladší sestru Terezu a celou naší rodinu. Myslím, že už se tolik netěšívá na nákupy ve velkých obchodních centrech. Proč?
Bylo tenkrát pár dnů před vánočními svátky a celá naše rodina se rozhodla jet nakoupit do velkého nákupního centra na Černém Mostě. Jelikož jela opravdu celá rodina, chaos nastal už při shánění nákupního košíku. Potom se strhla hádka mezi mou pětiletou sestrou a o rok mladším bratrancem o to, kdo se poveze v košíku. Maminky uvážily, že Dan je menší, proto v sedátku bude sedět on. Představit si vzteklejší a uraženější dítě než je má sestřička, je opravdu těžké. Jenže na to už byla maminka zvyklá a věděla, že utěšovat a přemlouvat Terku bylo opravdu zbytečné. V domnění, že jde Terka uraženě za námi jsme procházeli mezi regály a vybírali potraviny, s kterými uměla teta na Vánoce skutečná kouzla. Po chvíli se tetička obrátila na Terku s otázkou, jestli má radši vanilkovou nebo čokoládovou zmrzlinu. Jenže moje povedená sestřička nikde.
Zmateně jsme začali pobíhat mezi zbožím a Terezu volali. Bylo to vcelku marné, protože před svátky byl obchod plný lidí. Nehledě na to, že nás bylo požehnaně, sestru jsme najít nemohli.
Tatínek, který dosud otráveně procházel obchod za námi, se konečně projevil a chopil se iniciativy. Nápad měl dobrý, měli jsme si všichni vzpomenout, kam Terezka chodí nejradši. Rozdělili jsme se do skupinek, přičemž si nás všimli kolemjdoucí lidé a někteří se přidali k nám. Nervózní maminku jsme museli od tatínka doslova odtrhávat, protože na něj spustila hrozný vyčítavý křik s poměrně nemístnými obviněními. V rozčilení snad zapomněla na hlavní důvod hádky a vyčetla mu i to, že včera po večeři neumyl nádobí.
Já, ve skupince s tátou, jsem musela vydržet tatínkovo věčné prolézání všech obchodů. Ne, že by věřil tomu, že Terka bude v kutilském oddělení, ale proto, že hledal levnější nářadí. Přibližně po hodině jsem byla ochotná jít i do elektrotechniky. A tam nás čekalo překvapení. Před televizorem s úhlopříčkou stodvacet centimetrů seděla naše Terka a upřeně pozorovala pohádku. Prvotní rozčilení z dlouhého hledání vyprchalo a my šťastně obvolali celou rodinu, že jsme sestru našli. Od té doby jezdí Terka vždy v sedátku nákupního košíků.


Rozhodující okamžik

Osnova: I. Úvod: rozhodující okamžik

II. Stať: 1. nová sestřička

2. šťastné dětství

3. vypálená vesnice

4. záchrana

III. Závěr: šťastné shledání

Adrien se rozhlédl. Tak a je to tady. Musel se rozhodnout. Doprava nebo doleva? Se svým zraněním nemohl odolat svým pronásledovatelům ani 5 minut. Noha mu ošklivě krvácela. Jestliže si vybere slepou uličku, bude to jeho konec.

Devítiletý Adrien se radostně rozeběhl a skočil do otcovy náruče, byl tak šťastný, že je celá rodina zase pohromadě. Máma, táta a Adrien. Adrienovo otec, William, se vrátil z bitvy proti Nargenům, jejich úhlavním nepřátelům. Nargeni byli lidé, ale tak sobečtí, zlí a závistivý, že se otrávili zlem a teď normálním lidem působili jen potíže. Adrien si až po chvíli všiml, že za jeho otcem stojí ještě někdo. Holčička tak Adrienova věku, která je vykulenýma očima sledovala. William se podíval stejným směrem jako jeho syn, usmál se a postavil ho na zem. „Tohle je Safira. Tvoje nová sestřička.“ Adrien se na něj nechápavě podíval. „Našli jsme ji ve vesnici, kterou přepadli Nargeni, pozabíjeli všechny, jenom ona zůstala naživu. Nemohl jsem jí tam nechat.“ obrátil Wiliam výmluvně oči na svou ženu. Ta se usmála. Adrien si chvíli Safiru prohlížel a pak k ní natáhl ruku. Ona ho s nepatrným zaváháním za ruku chytila. A to byl začátek obrovského přátelství.

Adrien a Safira si padli do oka a od té chvíle už je od sebe nikdo neodtrhl. Dováděli spolu, jedli spolu, cvičili spolu, jezdili spolu na koni i zacházet s mečem a lukem se učili spolu. Šťastné dětství to bylo a bylo dobře, že si ho tak užívali, protože to, co mělo přijít, je oba nadosmrti změnilo.

V den Adrienových 17. narozenin si vyjel Adrien se Safirou na koních do vzdáleného lesa na lov. Když se vrátili, zachvátila je hrůza. Jejich vesnice byla vypálená a nikde nebylo vidět živou duši. Adrien, následovaný Safirou, se rozeběhl k jejich domu. Polozpálená zborcenina vůbec nevypadala jako domov, kde strávili své dětství. Uvnitř ale nebyla ohořelá těla jejich milovaných, jak předpokládali, nebylo tam totiž nic. Ale ani v žádném jiném domě. Všude bylo ticho přerušované jen praskáním dřeva v odumírajících plamenech a jejich dechem. Najednou to Adrien uviděl, kousek stříbrného plátu zašlapaném v zemi. Pomalu ho zdvihl a otřel z něj bláto. Byl na něm erb. Černý orel na modrém poli. „Nargeni“ zašeptala Safira. V Adrienovi se vzedmul vztek, neměl ale na kom nebo na čem si ho vybít. Proto akorát vztekle zařval. Safira se rozplakala a Adrien se najednou rozhodl. Chytil Safiru za ruce a donutil ji podívat se mu do očí. „Najdeme je, Safiro, a zachráníme je.“ Tahle holá věta stačila. Safira se usmála.

„6 let, 6 let jsme je hledali a teď jsme je konečně našli.“ Usmál se Adrien. Oba stáli před vchodem do podzemí, kde byla vězněna jejich rodina spolu s ostatními z jejich vesnice. Safira kývla hlavou. Oba se najednou vnořili do podzemí, jako kdyby je něco pohltilo. Po 100 metrech rychlé chůze se ocitli na křižovatce. Adrien se dal doleva a Safira doprava. Adrien po chvíli narazil na schodiště. Potichu jako kočka je seběhl a chvíli zůstal stát. Chodba se před ním rozevírala do velké místnosti. Adrien vešel a v tu chvíli zalitoval. V místnosti byli 3 Nargeni a jakmile poznali, že není jedním z nich, zaútočili. Strhla se bitka a Adrien z ní vyšel jako vítěz, ale s ošklivou bodnou ránou ve stehně. Neměl čas si ji ani obvázat, protože z chodby, kterou přišel se přihnali další 2 Nargeni. Adrien neměl jinou možnost a tak začal utíkat. Přemohl bolest, která mu ze stehna vystřelovala až do hlavy a vběhl do chodby naproti němu. Běžel a byl rychlejší než Nargeni, protože oni byli poněkud tlustší postavy. Ale najednou se Adrien dostal na rozcestí. Adrien se rozhlédl. Tak a je to tady. Musel se rozhodnout. Doprava nebo doleva? Se svým zraněním nemohl odolat svým pronásledovatelům ani 5 minut. Noha mu ošklivě krvácela. Jestliže si vybere slepou uličku, bude to jeho konec. Vběhl do pravé chodby a uslyšel, jak ho Nargeni dohánějí. Najednou ho někdo strhl stranou. Adrien slyšel 2 zasvištění a pak 2 žuchnutí, jak se Nargeni svezli mrtví na zem. Podíval se na své zachránce. Ten, co ho strhl na zem, byla Safira a v lukostřelci poznal Adrien svého otce.

Všichni byli naživu. Všichni 6 let vyčkávali na útěk a vybrali si zrovna den, kdy je našel Adrien se Safirou. Vesničani se probojovali na svobodu z podzemního vězení a vydali se zpátky domů. Všichni věděli, že na ně čeká hodně práce a že o Nargenech určitě ještě uslyší, ale pro tuto chvíli jen stačilo, že jsou opět spolu.


Jak se seznámit na inzerát

Vždycky jsem měla nedůvěru k inzerátům. Už jen představa, že se snažím ulovit svůj protějšek např. na internetu, je ponižující. Píší tam zoufalci, kteří neumí zaujmout. A krom toho nikdy nevíte na koho zrovna narazíte. Bála bych se dát si schůzku s někým, koho vůbec neznám.

Před časem jsem začala tancovat společenské tance. Jenže jsem neměla partnera, což je pro tancováni dost základní předpoklad. Po dvou měsících mi došlo, že nestačí využívat nemoci svých kamarádek z klubu, abych si mohla zatancovat s jejich partnery. Jenže jak se takový partner shání?

V našem klubu tenkrát nikdo volný nebyl, a tak mi bylo jasné, že se musím porozhlédnout jinde. „Dej si inzerát na internet, tam určitě někoho seženeš!“ povzbuzovaly mě zkušenější kamarádky. Obdržela jsem seznam internetových adres se zaručeně tanečními inzeráty. V duchu jsem si ťukala na hlavu. Po čtrnácti dnech jsem se přistihla, jak brouzdám po oněch stránkách. Jen se tak podívám, o co jde. V sekci HLEDÁM PARTNERKU jsem objevila pár slibných inzerátů. Rozhodla jsem se odepsat.

A tu přede mnou vyvstal problém. Jak přesvědčíte kluka, který vás v životě neviděl, v pár řádcích textu, že má cenu se vámi zabývat? Snažíte se tomu nešťastníkovi vsugerovat, že právě vy jste ta nejšikovnější, nejhezčí a nejperspektivnější tanečnice, jakou může potkat. Že jste sice začátečnice, ale učíte se rychleji než ostatní atd.

Obdržela jsem nekolik vykrucujících se odpovědí, a většina oslovených mi neodepsala vůbec. „Musím na to jinak,“ pomyslela jsem si. Zřejmě píše každá to samé. Všechny jsou pak „zaručeně nejšikovnější a nejúžasnější“ partnerky. Sice mi to bylo proti srsti, ale rozhodla jsem se, že si dám vlastní inzerát. Myslím, že nakonec zněl na rozdíl od ostatních docela lákavě. Přidala jsem jej tedy na příslušnou stránku a těšila se na spoustu nadšených odpovědí.

Obdržela jsem jednu. Asi dvacetiletý mladý muž stál o schůzku se mnou. Bylo mi trochu divné, že nechce přijít rovnou na trénink do našeho klubu. Tvrdil, že si chce napřed o všem popovídat nad šálkem kávy. Nepřikládala jsem tomu velkou váhu. Přistoupila jsem na jeho návrh. Druhý den jsem celá nedočkavá stepovala na místě našeho srazu už 10 minut předem a vyhlížela atraktivního a sympatického mladíka. Přestože jsem v inzerátu zmínila svoji výšku, pro jistotu jsem si vzala boty s podpatkem, aby se přece jen nevyděsil.

Po chvíli jsem zpozorovala kluka, který šel přímo ke mně a usmíval se. „To nemůže být on,“ snažila jsem se si namluvit. Jevil se menší než ja, byl trochu při těle a měl zoufale krátké nohy. Ještě ke všemu mi byl naprosto nesympatický. Oslovil mne a můj sen o dokonalém a přitažlivém tanečníkovi se rozplynul. Nebudu dále vykládat, co se dělo pak. Bylo mi jasné, že tomuhle klukovi o tanec nejde.

Po dvou měsících, když mě konečně přestal otravovat smskami a prozváněním, jsem opět měla chuť do dalšího hledání. Pobouřilo mne, že jsou kluci tak líní a neobtěžují se s odpovědmi. Rozhodla jsem se, že tentokrát nenechám nic náhodě. Převzala jsem iniciativu a pravidelně, 2x týdně, jsem odepisovala na všechny inzeráty, týkající se mé kategorie, s přesvědčením, že jednou to přece vyjít musí.

A vyšlo. Nebyl zrovna můj typ, ale byl nesmírně cílevědomý a pilný. Jenže jsme si vůbec nerozuměli. Po čase mě tréninky s ním doháněly k šílenství. Všichni mi radili, ať si najdu někoho jiného.

Dotřetice všeho dobrého. Podařilo se mi najít partnera, o kterém jsem dlouho snila, právě v okamžiku, kdy jsem už přestala v cokoli doufat. Pravděpodobně ze zvyku jsem odpověděla na inzerát, ve kterém stálo, že dotyčný hledá partnerku, která má minimálně třídu B. Bůhví proč jsem to nevzdala předem, bylo přece tak nepravděpodobné, že by ho zaujala začátečnice. Vždyť jsem byla o 2 výkonnostní třídy horší než jakou požadoval. Byla to ode mne spíš drzost odpovědět na inzerát, který pro mě nebyl určen. Ale zdá se, že odvážnému štěstí přeje.

Inzerat není špatna věc. Přesto doufám, že ho už nikdy nebudu muset podat. Tedy pokud nebudu chtít třeba prodat lyže.


Téma: Cestování

Povíme si něco o cestování Čechů na letní dovolenou do Chorvatska.

Když je Čech na cestách nevyjede na žádnou cestu bez pořádného nákladu řízků a plechovek piva. Vybalte příruční zavazadlo všem cestujícím zájezdu a v 99% narazíte na známý odér této smažené pochoutky, která je prostě gruntem. Řízky jsou sice považovány za jídlo trvanlivé, ale do půlky dovolené se namodralé jíst opravdu nedají.

Když je Čech na cestách nevynechá ani pivo. Pravé bohatství se skrývá uvnitř. Hned na prvním odpočívadle si pro ten zázrak, po kterém má život říz, nezapomenou dojít. do Postupujícím časem, když už má každý nohy, jako konve a neví jak si sednout a uvelebit se, tak proč si nedat něco tvrdšího. Třináctý pramen vždy zahřeje a i muži mají na cestách své dny.

Znáte ten neskutečný smrad, když vejdete do hospody – nedýchatelný vzduch nasycený alkoholovými výpary. Tak pouze vyměňtě cigaretový kouř za „vůni“ ponožek 30 zutých chlapů = 30 x 2 = 60 těch nejpropocenějších ponožek a to vše zavřete do stísněných prostor autobusu. Při nastupování to úplně kopne. Teď zpět k pivu. Co teprv když se dorazí na místo určení?

Chladí se úplně všude, lednice praská ve švěech a umyvadlo napuštěné studenou vodou na chlazení je taky plné.

Když je Čech na cestách, má na nohou sandály a ty doplňují samozřejmě nejlépe výrazné sportovní ponožky, skoro až pod kolena. Dalším výstřelkem módy je účastníkova ledvinka. Praktická, to nepopírám, ale... no, na přehlídce v Miláně zrovna náhodou chyběla.

Když je Čech na cestách, přiveze si vždy nějaký ten suvenýr. Pytel mušlí, pytel písku (samozřejmě podle druhu pláže), vykuchané ježky (samozřejmě „příjemně vonící“, také zaručeně pravá trička od Versace atd. Když náhodou {ne}<in>narazí na nic „opravdu vkusného“ ukořistí alespoň něco užitečného z vybavení hotelu nebo z autobusu, protože ty hnědé podšálky prosím vracejte...


Žilková, Barbora, V. C, 07/08

23. října
Reprodukce textu

1. Kohoutek na větvi.
2. Sladký hlásek.
3. Přátelský polibek.
4. Kohoutkova lest.
5. Kohoutek vyzrává nad liškou.

Chytrý kohoutek
Jednoho krásného dne dostala liška velkou chuť na kohoutka.
A protože věděla kde kohoutek je sebrala se a šla za ním.
Došla do lesa a uviděla jak si kohoutek hoví na větvi.
Protože si chtěla na kohoutkovi smlsnout nasadila ten nejsladší hlásek a říkala.
Milí kohoutku mám pro tebe radostnou zprávu všechy lišky se dohodli že nebudou jíst kohoutky.
Proto jsi spolu mužeme dát přátelský polibek.
Slez sté větvičky a můžeme si ho dát tak pojď.
Milá liško to je moc příjemná zpráva ale s tím polibkem počkej támhle vydím jak z vesnice přibíhají psi a míří přímo sem tak chvíli počkej psi tu za chviličku budou a přátelský polibek jsi můžeme dát všichni.
Ale hned jak liška uslyšela o psech řekla že si přátelský polibek mužou nechat na podruhé protože má moc zařizování a práce a pak řekla kohoutkovi jenom nashledanou a rychle pelášila daleko do lesa aby jí psi nedohonili.
A tak se kohoutek zase pohodlně usadil na větvi a lenošil celí zbytek dne.


28. listopadu
Iveta Schorancová
V2

1. Písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: planeta země II.

Osnova: 1. Úvod – Kde leží planeta Země II.
2. Stať: a) městečko a jeho obyvatelé
b) stromy
c) zvěř
3. Závět – Smělý plán

Tam, kam nyní směřují moje myšlenky je planeta šedá, pustá a chladná. Nachází se několik miliard světelných let od naší modré planety a život je zde úplně opačný. Tak jako má naše planeta svoje obyvatelé přizpůsobené životu na ní, i zde jsou lidé a živočichové takoví. Otázkou je, jestli se ještě vůbec dá mluvit o něčem a někom živém. Abychom si mohli utvořit svůj názor, provedu vás po planetě, která paradoxně dostala název planeta Země II.
Nyní se nacházíme na nejvyšší skále planety a pod námi se rozprostírá malé industriální městečko. Tady jsme proto, abych vám mohla popsat nejvíce věcí. Městečko vzniklo před několika tisíci lety, když tuto planetu objevil jistý pan TQR podle souřadnic nalezených na zadním sedadle svého starého vozu. V městečku si můžete nakoupit v jednom stánku na náměstí, ale výroba probíhá asi ve 20 plně funkčních továrnách. V továrnách pracují lidé osamělý a mlčenlivý. Lidé z naší planety si o zdejších lidech myslí, že nemají duši. Proto chodí s doširoka otevřenýma očima křížem krážem městem a nic nevnímají. Málokdy žijí v párech. Jejich život je zasvěcen práci v továrně na gumovou obuv a zrcadla. Nejezdí v autech, především chodí pěšky. Vše je tu od sebe dost vzdálené, ale oni jsou už zvyklí. Čas se tu táhne už několik let pomalu, až se jednou zastaví.
Stromy mají barvu černou a jsou suché jako kdyby je sežehl někdo plamenem. Bílé květy černých květin rozlamují tvrdou dlažbu na malé kousky a snaží se nastavit svou škaredou tvář zbylím paprskům vyhasínajícího slunce.
Zvěř u téměř žádná není, až na pár bílých jelenů bušících parohy o mříže u skleněných obydlí, které jim přichystali majitelé. Létají tu také motýli a v letu třepetají velkými zmrzlými křídly. To můžete slyšet až sem na skálu. Tamhle zrovna jeden proletěl. Vypadají jako sněhové vločky... To je ale vážně vše živé, co se tu nachází.
Teplota tu může být tak kolem 50°C pod nulou, sníh ale nepadá. Po celý rok je stejná teplota, stejná zvířata, stejné rostliny a stejní lidé. Dokonce je tu i stejný počet zvířat, rostlin i lidí. Nikdo nehyne ani se nerodí. Jen s přibývajícími lety se na dvorku továren objevuje čím dál tím více zrcadel. To proto, aby mohli lidé jednou nastavit všechna zrcadla na této planetě Země II. na planetu Země I. a konečně poznat barvy, život, radost a štěstí. Než tito lidé ale uskuteční svůj smělý plán, bude tu každý den téměř stejný...


14. 1. 09
Mertová Alexandra
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha

Téma: Nevěř, že člověk může získat štěstí, neštěstím druhého.
Osnova: 1. dobro a zlo v pohádkách
2. Jak získat štěstí
3. Náboženství které se zabývá štěstím, lepším životem..

Nevěř, že člověk může získat štěstí neštěstím druhého
Když se zamyslím nad tím, co člověk celý život opravdu hledá, dalo by se to nazvat štěstí. Celé dětství jsem koukala na pohádky ve kterých je skoro vždy hlavním tématem dobro a zlo. Ponaučení bývá vždy stejné, konej dobré skutky a budeš mít štěstí. Například získáš ruku princezny a půl království k tomu. Štěstí je většinou spojené s láskou a nebo materiálním ziskem.
Myslím, že pohádky nás něčemu naučily. Byly něco jako předpříprava do života. Hlavní co jsme se v dětství od rodičů a z pohádek naučili, je vědět, že na světě existuje zlo a dobro. Z výchovné stránky se nám snažili vštípit to, že zlem člověk nemůže získat štěstí pro sebe, ani pro ostatní. Co to znamená v opravdovém životě?
Je mnoho druhů naplnění štěstí. Jsou krátkodobé pocity a někdy bývají i dlouhodobé. Pod slovem štěstí je v podstatě skryto slovo šťastný, ale k tomu aby člověk pocítil ten neidentifikovatelný pocit, musí mít v životě nějaké touhy a přání. Ty má na světě ale určitě každý. Nemusí to být přání typů, půl království a princeznu k tomu, ale klidně každodenní touha zažít hezký den. Je zajímavé si uvědomit, že otázkou jak získat lepší život, se zabývají všechny náboženství, nehledě na vyznání. Podstatou je vždy touha být šťastný. U některých je jedno jestli ho pocítí v životě, a nebo až po smrti. Na to, jak ho získat se budou někteří lidé snažit přijít ještě asi hodně dlouho, ale určitě jsou i lidé, kteří mají to štěstí že ho umí najít.


12. ledna 2006
Michaela Keplová 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Moje kamarádka
Osnova:
1) Úvod – kdo je moje kamarádka
2) Jak vypadá
3) Co často nosí na sobě
4) Jaká je
5) Závěr – co si o ní myslím

Moje kamarádka Helča
Mojí kamarádce všichni říkají Helčo, ale ona se tak doopravdy nejmenuje. Vlastně se jmenuje Trank Hong Van. Narodila se v České Republice, ale jméno má po rodičích. Její rodiče pocházejí z ciziny. Helča má jednu starší sestru. S Helčou se známe strašně krátce, protože jsme se poprvé viděli v září na začátku školního roku.
Helča je vysoká štíhlá dívka. Má dlouhé a rovné černé vlasy, které jí sahají až do půli zad. Má černohnědé oči a oválný obličej s malým nosem. Helča nosí brýle, ale brýle jí sluší a tak jí to nevadí.
Helča většinou nosí džíny, různobarevná trička a růžový nebo fialový svetřík. Dnes na sobě například měla džíny, modré tričko a pruhový růžový svetřík. Strašně moc jí to sluší.
Helča je strašně moc hodná a když potřebujete pomoc, tak vám pomůže. Je velmi milá a tichá. Dostává hlavně dobré známky, které jí závidím.
Helču mám strašně moc ráda a doufám, že budeme kamarádky dlouhou dobu a nebudeme se hádat kvůli malichernostem. Myslím si, že by naše přátelství mohlo vydržet dlouho.


Tatíček, Matyáš, V. B, 07/08
17. října
Vypravování podle obrázků

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova:
1) Ttři kamarádi bruslí na silnici.
2) Srážka s autem
3) Petr je zraněn
4) Martin jede pro pomoc
5) Martin volá l. 155
6) Záchranáři odvážejí Petra

Záchrana
Kamarádi si bruslí na silnici. Jsou mezi nimi Martin a Petr. Petra srazil vůz. Martin bruslí k nejblisí telefoní budce a vola linku 155. Záchrana je za pár minut na místě. Odvezou Petra do nemocnice a tam zemřel.


Neznámý, V. B., ZŠ Burešova

SLOHOVÁ PRÁCE
Vymyšlená (popletená) pohádka
ufonka
princezna

Bylo nebylo jedno králoství, kde žili král ufon s princeznou ufonkou. král princeznu poslal na nákup a princezna nemohla zaplatit přotože, měla přoslou kreditku tak vrátila nákup a šla domů. Tak tatínek řekl, že tam dojde sám nakoupil a šel domů. Potom si uvařily a šli spát.


18. října
Martin Poláček

Vypravování
POČÍTAČ A JÁ

Jednou jsem se nudil tak jsem si šel hrát počítač hrál jsem ho dlouho a začala bouřka Máma mi říkala ať ho vypnu ale já jsem ji přeslechl a hrál jsem dál při druhém pokusu mámi jsem už nepřeslechl tak jsem jí říkal že to jenom dohraju a pak to vypnu. Ale pak jse nade mnou rozvítil velký blesk a počítač se z ničeho nic vypnul A pak skončily moje hrátky s počítačem a bracha říkal že mi to zpraví a tak jsem si mohl zase hrát a počítačem a už jsem poslechl mámu když mi řekla že ho mám vypnout.


Egypt
Bylo to před rokem a třemi měsíci.
Mamka domů přinesla katalogy se zájezdy do zahraničí. S mamkou a taťkou jsme to probírali a začali jsme si prohlížet hotely. Zalíbili se nám nejvíce dva.
Mamka se mě ptala: „Který se ti líbí víc?“
Nakonec jsme si vybrali Palma de Mirette. Hotel vypadal na obrázku moc hezky, stál na pláži a byl nedaleko města Hurghády.
19. 9. 2007 jsme přijeli na letiště Ruzyně v Praze. Let trval 4 hodiny.
Když jsme přistáli v Egyptě na letišti, odvezl nás autobus do hotelu. V hotelu jsme měli čekat asi hodinu. Šli jsme tedy k moři. Moře bylo špinavé, na pláži ležely mořské řasy a odpadky a tak nás velmi zklamalo. Když nás ubytovali, šli jsme k bazénu. Pobyli jsme u něj chvíli a potom jsme se šli projít kolem hotelu. Byla kolem něj spousta malých obchůdků a některé z nich jsme navštívili. Potom jsme se šli do hotelu dovybalit.
Pokoj byl pěkný. Byly tam dvě postele. Dvojlůžková a jedna. Dále TV, koupelna a balkón.
Pátý den našeho pobytu byl odliv. Moře bylo asi po kolena a tak toho bylo spoustu vidět. Ryby, mořští ježci a hadi, hvězdice a mušle.
Sedmý den jsme jeli na loď s průhledným dnem, z kterého jsme viděli a nafotili korálové útesy, barevné ryby, murény a velké lastury.
Desátý den jsme jeli jeepy do pouště k jejím obyvatelům beduínům. Nejprve jsme se projeli na velbloudech, potom jsme se podívali jak beduíni žijí a chrání před zvířaty, dále jsme se najedli a beduíni nám zazpívali něco v Egypštině. Když se setmělo, šli jsme k dalekohledům a dívali se na hvězdy.
Jedenáctý den jsme jeli domů a měli jsme krásný zážitek.


29. března 2007
DAN VOŽENÍLEK, 2.C
2. SLOHOVÁ PRÁCE
NA CESTĚ
(UMĚLECKÝ POPIS)

Cesta. Kdysi jsem potkal člověka, který měl svou cestu. Cesta to byla malá a úzká. Zkrátka cesta to nebyla nic moc. Ale byla to stará, dobrá, poctivě udělaná cesta. A bylo to jediné, co ten člověk měl. Ten člověk přišel o všechno. Všechno totiž opustil, aby se mohl vydat na svou malou úzkou cestu.* Tenkrát ještě nevěděl, že je opouští na vždy, tak se zapomněl pořádně rozloučit a poděkovat jim za všechno, co pro něj udělali. Ale jak jsem řekl, tehdy ještě netušil, co vlastně dělá.
Teprve po několika letech, když prošel mnohými kraji a zdolal mnoho překážek, se ohlédl. Poprvé od té doby, co odešel se rozhlédl. A tam v dálce, tak strašně daleko to bylo, spatřil svůj dům. Jeho dům byl ozářen zapadajícím sluncem. Světlo se rozlévalo po domě jako tekuté zlato. Zdálo se mu, že slunce zapadá přímo za jeho domem. Skoro až sem cítil příjemné teplo, které ze slunce muselo sálat. Při té představě se zatřásl, protože tady již slunce neměl svou sílu a zemi začínal svírat chlad a tma. V té chvíli ten člověk s překvapením shledal, že jeho domov je kouzelné a překrásné místo. A přece když ho opouštěl se mu zdál nudný a šedivý. Nevěděl o jeho kouzlu, dokuď ho neopustil. A teď už bylo příliš pozdě na návrat. Jedna jeho část se nechtěla vrátit. Chtěla jít vstříc neznámu. Ale i té části bylo smutno, že už nepatří k tomu domovu. Vzpomínala na hřejivou lidskou přítomnost. A chtěla utéct k něčemu lidskému a teplému. Ale něco ji táhlo tam na druhou stranu. Do temné a mrazivé noci, kde nebylo vůbec nic lidského a teplého. Ale bylo tam tajemství a neznámo. Širé, temné moře neznáma. A on, jenom malé světýlko uprostřed té nesmírné rozlehlosti. Zasmál se. Protože ani teď nebylo mezi čím volit. Naposledy se ohlédl na zářivou a hřejivou scenérii zapadajícího slunce. Spočinul na ni svým pohledem plným lásky. Té pravé lásky, jež byla zbavena veškeré touhy po vlastnictví. Nasál ten vlahý vzduch a rozloučil se a poděkoval světu za to, co pro něj udělal. Pak se otočil a vkročil do neznáma. Tma ho brzy pohltila. A od té doby jsem ho už nikdy neviděl.
* Nejenom že opustil svůj domov a všechno, co v něm měl. Ale opustil také svoji rodinu a přátele.


osnova:

1. příjezd

2. ubytování

3. cestování

Zimní prázdniny

Zimní prázdniny jsem strávila s mámou a tátou v Krkonoších. Týden jsme bydleli na naší chatě u {město}<priv>. Stejně jako většina jiných lidí jsme byli na sjezdovkách. Snowboard mě moc neláká, nejraději jezdím na lyžích. Vybíráme si takové tratě na kterých se dostaneme na vrchol pomou nebo sedačkovou lanovkou. Nejraději jsme byli na kněžíckém vrchu, Vítkovicích a na pasekách. Nejraději jsem na trati kde je málo lidí a kde jsou skokánky. A čas od času spadnu. I tak se mi na horách moc líbí a těším se až ta pojedu za rok znovu.


Můj penál
Školní penál je předmět, který jsem si vybral ke svému popisu. Koupil jsem si ho před dvěma lety.
Má obdélníkový tvar, jeho rozměry jsou asi 20cm na 15cm.
Na modré textilní látce je velký bílý nápis „TRAINING“, který zdobí velká mřížkovaná tmavě modrá číslice pět. Vedle číslice je tmavě modrý nápis „Meeting“ a nad číslicí jsou ztvárněny postavy sportovců. Na boku penálu je menší číslice pět a opět jsou zde ztvárněny postavy sportovců. Na druhé straně penálu je modro bílý emblém s nápisem „ATHLETIC CAMP“ se sportovní botou uprostřed. Po obvodu penálu je všitý modrý zip.
Uvnitř penálu převládá stříbrná barva. Jsou zde dva otevírací poklopy s plastovými kapsami, do nichž se dají ukládat například jmenovky, papírky nebo visitky. Po otevření poklopů se mohou do našitých gumiček ukládat psací potřeby, rýsovací pomůcky, guma nebo ořezávátko.
Můj penál je praktický, dostatečně velký a už druhý rok mi dobře slouží.


Daniela Hrabalová 1. C
4. 11. 2003

1. písemná práce
Propast

Osnova

Tma. Nevím kde jsem a jak jsem se sem dostal, jediné, co vím je, že jsem. Ale...... napadá mě – JSEM? EXITUJI? Vznáším se v černotě a v naprostém tichu. Nevím, co mám dělat. Spatřil jsem záblesk! Jen na kratičkou chvíli. A dodal mi odvahy? Jdu.... spíše pluji dál. A blíže k tomu místu, na kterém se zablesklo. Vzduch je čím dál hustší a tlak se zvětšuje. Špatně se mi dýchá. Absolutní ticho porušil zvuk. Stále se měnící – sílící a utichající šepot. Slovům nerozumím. Nedá se určit, odkud přichází. Jako by šeptal sám vzduch – ta temnota. Zastavím se. Další záblesk. Cítím! Cítím velice výraznou vůni či snad pach. Ale proč? – Napadá mě. Myšlenky mi proudí hlavou, ale já je nevnímám. Nevnímám vlastní myšlenky! Něco zadunělo....... a zase. Tlakové vlny mě nesou a hrají si se mnou, jak vichřice si hraje s prachovým peříčkem. Čas neexistuje a prostor není ohraničen. Nevím jsem-li hlavou dolů či nahoru, zde to není důležité. Zde je nemožné to určit. Zde tyto pojmy nic neznamenají. Zde je nic....... jen temnota a já. Temnota je propast a hrozí mi, že mě pohltí. A ukončí to! Co je to? Řekl bych moji existenci, ale nevím, nakolik existuji. Řekl bych toho hodně, ale mlčím. Tma se ustálila a je opět nehybná, stálá a neměnná. Hledám..... očima. Čekám až mi další záblesk dá vědět. Až mi ukáže kam mám směřovat. Kam? To slovo mě bije do uší! Vědět kam! Být někde! Přicházet odněkud a hlavně BÝT!... Záblesk! Konečně! Opět se dávám do pohybu. Tlak se zvětšuje a šepot neustává. Která síla na mě působí? Co vytváří stále se prohlubující propast mezi mnou a světem? Mnou? Slova, jen hrátky se slovíčky! Mnou? Co jsem? Připadá mi to nekonečné, ale čas zde přeci neexistuje! Nééé, chci křičet a křičet a křičet. Chci konec. Projede mnou hrozný žár. Jsem zapálen a hořím. Jsou to však jen pocity. A opět to dunění. Teď však uvnitř. Uvnitř mě. V mé hlavě. Pravidelné, jak bubny do rytmu tepání srdce. Světlo je blíž a teď mám strach. Je to snad záchrana? Má to být snad záchrana? Vidím. Vidím cestu. Cestu ze tmy vedoucí. Z nicoty a snad uzavře propast. Ta cesta je z písku a u ní stojí lampa. Nesvítí. Jen jednou za čas elektrický výboj osvítí okolí. Prodírám se houštím nicoty a pocítím závrať a jako by mě něco trhalo na tisíc kousků, pak zatmění v hlavě.....
Nevím po jakém čase, ale probírám se. Ležím na cestě, úplně zničen. Zjišťuji zda se mohu postavit na nohy. Opatrně a roztřeseně udělám pár kroků a zhluboka se nadechuji čerstvého vzduchu. Lampa zde u cesty stále stojí a připomíná mi, že to nebyl sen ani noční můra.


Šel||jsem ven, vše se zelena už začíná zelenat, ptáci přilétají, vidím prvníí jarní květy. Působí to na m{n}<in>ě krásným dojmem. Na stromech se už zelenáají listy, občas vidím ještě trošku sněhu ze zimy. Také kvetou spousty a spousty sněženek, rybníky už jsou rozmrzlé a lidí je všude plno. Ale pak už se vracím domů a jakmile jsem doma, chce se mi vyrazit zase.


12. ledna 2006
Dominika Mojžíšová, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
POKOJ, KDE SE CÍTÍM DOBŘE
OSNOVA
1. Úvod
2. Místo, kde se pokoj nachází, umístění pokoje
3. Rozmístění a) Dveří b) Oken c) Světel
4. Stěny pokoje (barva)
5. Podlaha (koberec, plovoucí podlaha atd.)
6. Umístění a) Nábytku
b) Elektroniky
7. Doplňky a) hračky
b) Vzorky a barva povlečení.
8. Celkový dojem, jak se mi tam líbí

Můj nový pokoj
Můj pokoj, je v prvním patře našeho nového rodinného domku. Je mezi pracovnou a ložnicí. Dveře mého pokojíku jsou naproti dveřím do koupelny. Naproti dveřím v pokoji je 1 m a 50cm dlouhé okno. A z chodby jsou uplně u stropu dvě 1m dlouhá okénka. Na zdi u postele je bílé světlo. Potom je ještě nad psacím stolem, ale to má stříbrnou barvu a je uplně jiné.
Pokoj má dvě stěny bílé, to jsou ty, které nejsou tak osvětleny denním světlem. Ty druhé jsou světle růžové, mohou být tmavší, protože na ně svítí světlo. Podlaha je dřevěná, jen u postele je malý zeleno-béžový koberec.
Po pravé straně u dveří je šatní skříň, má světle hnědou barvu. Za skříní je bílá postel, která má pod sebou tři úložné a praktické šuplíky. Vedle je také bílý noční stolek a vedle něj komoda ze stejné série jako je skříň. U okna je psací stůl, na kterém je počítač, ale je tam i hodě místa na psaní. U něj odpadkový koš a na levé straně rádiator. Na levé straně od dveří je malý černý stolek, který má tvar trojúhelníku a na něm je rádio.
Na komodě jsou tři kasičky a bubínek Na stole je růžová lampička a u ní je stojánek na mobil. V nočním stolku mám knihu, kterou právě čtu. Povlečení je barevné a jsou na něm myšky.
V pokojíku se mi moc líbí, protože jsem si ho zařídila tak jak sem si přála.


Brodský, Alexandr, V. C, 07/08

23. 10.
Reprodukce textu

Osnova:
1. Kohoutek na větvi
2. Sladký hlásek
3. Pratelský polibek
4. Kohoutkova lest
5. Kohoutek vyzrál nad liškou

Jednoho krásného dne liška dostala chuť na kohoutka běžela utíkala a těšila se až ho sní běží, běží a vidí kohoutka na větvi. A povídá mu krasným hláskem slez dolu kohoutku mám pro tebe hezkou novinu. Lišky už nikdy nebudou jíst kohouty, slepice, a kuřata. Slez ze stromu dolů dáme si přátelský polibek. Támhle vidím že z vesnice běží k nám psi až sem do lesa přiběhnou dáme si přátelský polibek. Liška to uslyšela a hned řekla mám hodně práce musim spěchat dáme si přátelský polibek někdy jindy. Liška utíkala ze vší síly.


23.3.2006
Kristýna Kyselá
2. písemná práce
V červenci
(Subjektivně zabarvený popis)

Ze všech ročních období mám léto nejraději. Zvláště pak červenec. Ale než se k tomuto měsíci prosluněným dětským výskotem spolu s jásotem dostaneme, musíme projít dalšími třemi obdobími. Po létu nastává podzim. Stromy zbarvují a poté schazujé své mohutné kadeře, které hrají všemi barvami. Od žluté přes oranžovou, červenou, hnědou. Každý lístek je ojedinělý. Za to v létě a nejvíce v červenci, se na nás všechno směje zdravou zelení. Všechno na nás začíná působit ospale, mdle, to znamená, že přichází zima. Zvířátka se ukrývají do svých pelíšků, a chystají se na měkké a teplé přezimování. Stromy se ozdobí bílou pokrývkou, celá země se odí do bílých kabátů spolu s krajinou, která se přikryje bílou peřinou. Všechno spí. Na jaře sníh pomalu taje a mně srdce radostí poskočí, že tu za chvíli bude léto. Ze země vykouknou první sněženky, které dávají celému okolí na odiv svoji krásu. Ptáčci si pomalu začínají prozpěvovat. Před létem začínají pomalu rašit pupeny na stromech, které se proměňují v nádherná kvítka, která pak zrají do sladkých a šťavnatých plodů, které nás vyzývají k nakousnutí. A máme tu červenec, nejkrásnější měsíc v roce. Vše je v rozkvětu. Včeličky netrpělivě poletují z květu na květ a hbitě opylovávají vše, co můžou. Běda těm, kdo jim nedá pokoj a popichuje je, to pak nastává bolestné štípnutí a usedavý křik nebo pláč. Po tomto bolestném zážitku však nastává sladká odměna za statečnost. Maminky svým malým ratolestem koupí zmrzlinu a hned je zase veselo. Slunce je v nejvyšším bodě na obloze a laškuje s námi svými paprsky, které nám pronikají do celého těla. Je čas koupání a různých vodních hrátek spolu s vyhříváním se na sluníčku. Kdo se nemaže, prodělá. Je pak z něho růžové prasátko, které je všem pro smích. A jak to bolí: „Au au.“ Červenec se dá trávit na různých místech. Někdo jede raději za teplem k moři, druzí se vydávají do hor. Já jsem raději na horách. Hory mě zde obklopují jako jedna velká náruč. Voda v potůčku vytváří veselé vlnky, které přeskakují jedna přes druhou. Rybičky skotačí ve vodě a vysmívají se rybářům, že na ně nesmí. Ptáci podnikají lety nad úpatími hor a ohromují svými nádhernými křídly. Sedají na vrcholky stromů a skal, kde si prozpěvují, jako kdyby spolu vedli dlouhé hovory. Louky a pastviny jsou posypány květy, které jakoby v trávě tančily a vyzývají nás k nasbírání bohaté a pestré kytice. Některé květiny jsou však chráněné a tak si raději lehám do trávy se zavřenýma očima, kde se <nedokončeno>


Tereza Černá, 2. G
15. 10. 2008

1. slohová práce (Diskusní příspěvek)

<novinový článek – USA čekají nejhorší Vánoce čtvrtstoletí>

Chudé Vánoce Američanů
Vše začalo neopatrným poskytováním hypoték bez většího prověření občanů. Banky své úroky časem zvyšovaly, a lidé je nebyli schopni splácet. Proto se banky musely uchýlit k zabavení majetku, na který byla půjčka poskytnuta. Zde se však promítly nahodilé ceny. Například nemovitostí, které byly bankou prodány za ceny neodpovídající jejich hodnotě a nyní je nikdo nechce za tuto peněžní částku odkoupit. Banky tímto začínají krachovat a to se projeví i v životě obyčejných lidí.
Ceny ropy začaly groteskně stoupat a od toho se odvíjí celá situace. Obchodníci si objednají zboží, avšak dodavatelé si naúčtují vyšší cenu za své služby kvůli zdražování ropy. Obchodník připlatí, ale aby se mu to stále vyplatilo, musí zvýšit ceny svého zboží. A co na to občané? Začnou šetřit a přestanou drahé výrobky kupovat. To přivede ke krachu obchodníka a zároveň i dodavatele a jsme zase na začátku.
Tohle vše se projeví i na letošní Vánoce. Vánoce jsou svátky, kdy obdarováváme své bližní, ale čím je obdarovat, když nejsou peníze? Za normálních okolností si lidé běžně chodí o Vánocích půjčit peníze do banky. Letos to ovšem bude jiné. Banky nemají co půjčovat, nebo půjčují za velmi vysoké úroky, které si průměrný občan nemůže dovolit splácet. Ještě ke všemu se lidé bojí o své peníze uložené v bance, aby jim vůbec byly vyplaceny. Aby rychlým a chaotickým vybíráním peněz nepřivedli lidé banky ještě více na mizinu, vydal stát opatření zvané garance vkladu, což jim zajistí stoprocentní jistotu, že své peníze dostanou a nepřijdou o ně. Lidé bankám přesto stále nedůvěřují a přestávají posílat peníze na penzijní účty. Radši si peníze ukládají do svých kasiček, aby si na Den díkůvzdání mohli koupit aspoň krocana.
Banky s největšími problémy jsou odkupovány novými majiteli, nebo jsou svěřovány do rukou státu. Tato krize se netýká pouze Ameriky, ale je celosvětová, Česká republika tím ale není ohrožena tolik jako jiné evropské země.


SLOHOVÁ PRÁCE ŠKOLNÍ

Švehla Pavel
2. A								14. ledna 2008

Téma: Má oblíbená literární postava

Francois Villon
(Jarmila Loukotková)

V 16. století ve Francii, za vlády Ludvíka XVI. se odehrává děj knihy jménem Francois Villon od spisovatelky Jarmily Loukotkové. Kniha je vlastně životopis skutečného člověka, básníka a buřiče Francose Villona, zpracovaný do románové podoby. Příběh zachycuje jeho pohnutý osud už od doby, kdy jeho rodiče přišli do Paříže s ještě nenarozeným Františkem v matčině lůně. Příjmení Villon převzal po svém strýci, kanovníkovi Villonovi, který se ujal jeho a matky po smrti otce. Mládí strávil na studiích v pařížské Sorboně, v dospělosti se skrývá před zákonem, velkou část života strávil ve vězení. Byl několikrát odsouzen k smrti, ale vždy jako zázrakem unikl. Villona celým životem provází záhadná choroba, která ho nakonec přemůže.
Villon je na první pohled vůdčí typ člověka. Zapůsobí v nás jeho vlasy, černé jako noc, a oči, černé a matné jako ostří díky. Je vysoké postavy a ladných pohybů nejnápadnější je snad jeho chůze. Tvář má hezkou, ostře řezanou, vysedlé lícní kosti a úzká brada.
Celá jeho osoba vyjadřuje auru osobnosti, šarmu a krásy. Když Villon vstoupí do společnosti, všechny hlavy v sále se podvědomě otočí ke dveřím a poznají, že právě viděli vstoupit ryzí osobnost, pána srdcí všech, lva salónů.
Právě všechny tato vlastnosti, znásobené jeho vysokým vzděláním, dokonalými způsoby, ryzí dvorností a nejvýše jeho skvělého básnického talentu z něj dělají velmi ceněnou osobu, žádanou na všech večírcích. Každý by chtěl ve svém salonu mít takového lva salónů, který by jistě pozvedl úroveň zábavy a tím i věhlas páně hostitele. Nemálo dam chovalo tajnou náklonnost k tomuto muži, a tak byl často zván na noční dostaveníčka. Villon toho patřičně využíval, i veškeré pozornosti jemu směřované velkými pány. Ale všeho moc škodí, a Villona omrzela sláva, přestal docházet do vyšších kruhů a začal vyhledávat milou společnost svých spolužáků z univerzity v různých putykách a nevěstincích. Villonova úroveň klesá, začal pít a dostal se do různých malérů.
Villona potkaly velké životní rány. V Paříži nedopatřením zabil svého přítele, vykradl Sorbonnu, stává se psancem a utekl z Paříže. Několikrát se dostal do vězení a byl odsouzen k smrti. Oprátce ale několikrát jako zázrakem vyvázl. Vrátil se do Paříže, ale po několika letech ho udolala nemoc a umírá.
Villona vidím jako bohéma a prokletého básníka, který umí život řádně prožít, ale přitom zcela neztrácí smysl pro povinnost. Prostřednictvím své osobnosti dokázal jednat s lidmi, získat mnohé pro sebe, ale i pro ně. Přestože utrpěl velké ztráty a rány, pokaždé se z nich dokázal zvednout, i když působily dojmem definitivního konce. Když je několik let vězněn ve velké díře v naprosté tmě, přesto dokázal zpět nalézt smysl života.
Projevuje se v něm velká vnitřní síla, pomocí ní překonal fyzické útrapy a vstřebal šok ze strašného zážitku.
Zaujal mě na něm jeho způsob myšlení, když za těžkých situací dokázal myslet na hezké věci, staré vzpomínky, a pustit z hlavy věci budoucí, ať už jsou jakkoli špatné.

Osnova: Úvod: Francois Villon
 Stať: a) jaký Villon je
 b) lev salónů
 c) osud
 Závěr: Villon jako lit. postava


Jarní Prázdniny

4.5.

Po škole jsem jela k Evy mamce se učesat, tam už na mě čekala mamka. Když jsem přišla na řadu ˇjjá, přišla Eva a Eva. Nechala jsem si udělat blonďatý melír. Když jsem byla hotová, šla jsem s Evou ven! Zašly jsme pro Evu a Evu. Společně jsme šly do parčíku, kde jsme hrály stop zem a pak k bažině, kde jsme hrály babu! Už dnes jsme odvezli Ricci k babi, protože ten blbej zvyk Masomust dělal strašný rachot (mi jsme mu neotevřeli)!

Dnešek byl Bezva!

5.3.

Dnes ráno jsme ještě něco málo pobalili a vyrazili směr Šumava ŠPIČÁK! Teda ještě na punpu, kde jsme si dali sraz s Sin a Sin. Když jsme dorazili, rychle věci do hotelu BOHEMIA! A pak hned k EVĚ, protože tam vystupovali NIGHT WORK!!! Uváděl to Martin Dejdar! Skupina zpívala asi dvacet písnicek, pak ještě přídavky jako: Tepláky, Gey atd... Pak byli soutěže o Lexovo čepici nebo o trik{o|a} COMEBACK AT{D|P}...

S Dejdarem jsme se i vyfotili! Ten samý den tam byla témata ŠKODA AUTO a to byl tam<ni> Yety, který se nenechal vyfotit (ale s námi jo). Večer jsme šli do báru {n|N}a večeri, po večeři, když jsme si šli na pokoj zahrát karty, jako mi děti, jsem venku slyšela kňučet pejska. Šla jsem se tam podívat a tam štěňáťko fenka teriéra. Hned jsme jí pustily dovnitř a daly jéí vodičku a šly s ní na recepcyi, jestli jí někdo nehledá, ta paní zavolala na Kamzíka, tam jí taky něikdo nehledal a tak volala na policii a tanm nám řekli, že často utíká a že se jmenuje Majda a že už si pro ní jedou majitelové. Majitelové nám moc moe poděkovali a my jsme měli radost z dobrého skutku!

Dnešek byl Super!

6.3.

Dnes ráno na snídani a pak na svah! Sníh byl SUPER! Lyžovali jsme do čtyř a pak do Haničky na oběd. Dala jsem si hranolky s kečupem. Pak už jsme šli na hotel, tam jsme se vykoupali a hodinu pauza a pak na večeři a {do baru}<in>. Dnešek Byl SUPER!

7.3.

Dnes ráno zase na snídani a na svah, ale po obědě, když jsme přejížděli z velké sjezdovky na Lubák, teta Eva narazila do stromu a nemohla na nohu<in> došlápnout a tak jsme zavolali HORSKOU SLUŽBU. Na hotelu jsme mysleli, že je to jen naražený, ale radči jsme s||ní, teda Adam jel na rengen. Večer volali, že je to dost vážný a že jedou do Budějc do nemocnice, že je to pod kolenem zlomený a je nutná operace. Na večeři ještě přijeli, ale už museli jet do nemocnice. Všem nám to Bbylo moc, moc líto! Dnešek se moc nev{y|i}dařil!

<img strom>

8.3.

Dnes jsem šla s Evou na SNOW-BOARD. Eva nám dala také hodně rad. Ale odpoledne jsme byly už dost zamáchané, tak jsme šliy na hotel! Dnes jsme šli na véču do Kolibříka, dala jsem si smažák, byl tam moc pěkný pejsek Peggy! Dnešek byl Super!

9.3.

Dnes jsme zase lyžovali jako každý den. Pak jsme s holkami hrály na počítači hry! Pak zase na večeři, dnes jsem si dala kuřecí řízek!

Dnešek byl Super!
10.3.
Odpoledne jsme sezase lyžovali a pak jsme jeli do zŽelezné Rudy do vyhlášené cukrárny Šarlota! Bylo to SUPR! Pak jsme šli do zverimexu, kde jsme RICCI koupili hračku a ňamky. A ještě do jednoho krámku! Dnešek byl Bezva!
11.3.

Ráno jsem ještě něco zbalili a pak jenom my a Sin jeli do Německa do EGINGU! Okolo půl osmé jsme z EGINGU vyjížděli a před půl desáté jsme byli doma! Bylo to bezva!

Celé lyže až na ten úraz byli SUPER!!

12.3.

Dnes v jedenáct hodin jsme si jeli pro Ricci k babičce. Ricci byla moc ráda, že nás vidí. Doma jsem jí dala dárečky! Doma si mě a mamku vyzvedl Adam a Eva a jeli jsme do nemocnice za tetou Evou, teta byla moc ráda, že nás vidí. Daly jsme jí cukroví a teta se strejdou polívku. Když jsme přijely domů volala mi Eva jestli s ní nechci do město, ale to s nima musím ještě jednou do nemocnice. Ve městě jsem koupila: opičku a vní je pěno do vany, Riccince vodítko a čokoládu a zašli jsme do MeKáče! V HM jsem si vybrala mikinu a v New – Yourkru kalhoty a trika! Dnešek byl SUPER!

13.3.

V jedenáct jsem šla s Evou a Riccí ven, ale bez Maikýho který je ještě u dědy. Pak jsme jeli k babi na oběd. Dnešek byl SUPR!

PRÁZDNINY SE POVEDLY!

<img vlepené permanentky>


Slohová práce školní

Kateřina Holubová 12. ledna 2006
2. C

1)Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
2)Kalamita (volný stylový útvar)
3)Probouzím se, je neděle ráno (volný stylový útvar)
4)Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (úvaha)

Abeceda dnešní společnosti
(úvaha)
Osnova:
 I. Úvod – já a společnost
 II. Hlavní stať - dřívější a nynější vztahy
společnost a manželství
postoj dětí
 III. Závěr – konec naděje

Mám své drobné soukromí, sedím na své židli u lavice se kterou se na půl dělím. Sedím ve třídě s třiceti lidičkami, studuji na škole jako jedna z osmi set dospívajících, žiji ve městě se sto tisíci dalšími. A najednou vím, jak jsem malá. Malá jako včelička v úlu, které však tvoří společenství. Jako my.
Možná jsem trochu sentimentální, ale vždy mě dojme babiččino vyprávění o harmonii a symbióze, ve které dříve lidé žili. Kde je problém? Proč dnes nemůžu jen tak sousedům říci: „Pojďte mi pomoci kopat studnu, za dobrý oběd a utužení vztahů.“ Jednou vy nám, podruhé my vám. Zní to drze? Dokonce snad netaktně? Porušili bychom snad nějaké konvence společnosti? Dříve to bylo běžné, dnes už to nejde.
Ano, musím brát v potaz, že dříve měli lidé větší důvody si pomáhat. Za světových válek a jiných katastrof. Tyto události tmelí společnost. Ovšem kam se ztratily základní povinnosti člověka? Stále utvrzovat své příbuzné, že na ně nezapomínáme, trávit společně svátky, společně zasednout k nedělnímu obědu.
Velký problém má společnost ve vztazích dvou lidí. Spojení dvou lidí je tak osobní pouto, mělo by být posvátné. Když se jen rozhlédnu kolem sebe na ulici, spatřím spoustu „čtyřicátníků“, kteří někam pospíchají. Cítí se velmi diplomaticky a důležitě. Myslí si snad, že tato doba je ta, na kterou čekali, a že teď vše dokážou lehce změnit? Přijdou domů, manželka nikde, z dětí jsou „feťáci“ a za tři měsíce je rozvodové stání u soudu.
Skoro každé druhé dítě se s tímto musí potýkat. A každé páté z toho sklouzne k „únikové cestě“, která nikam nevede.
Jsem tak malá, ale přesto se mohu rozhlédnout a vidět kolem sebe. Tu zkaženou společnost a lidi, kteří s tím nic nehodlají dělat. Ale já jsem i přizpůsobivý člověk a když tímto směrem společnost spěje, jdu s ní. Každý musí začít nejdříve u sebe. Vždyť i zrnko rýže může převážit misku vah.


28.11. 2005
Kobler, Petr, 2.C
1. písemná práce
Úloha kultury v životě společnosti
(referát)

Úloha kultury v životě společnosti
Obecný vývoj kultury
Jedním ze základních rysů vesmíru je neustálý pohyb. Nemůže se zapřít, že i kultura samotná se neustále pohybuje = vyvíjí. Abychom ale správně pochopili její skutečnou podstatu, musíme znát do jisté míry i její vývoj.
Člověk jako živý organismus se vždy snažil vyvíjet stejně jako ostatní živočišné druhy formou progresu. Jeho vývoj na rozdíl od jiných organismů byl úspěšný, jelikož se u něj vyvinuly jedinečné vlastnosti a schopnosti. Především myšlení, které se dá popsat jako neustálé vyvíjení nejlepších řešení daných situací. Díky této specifické schopnosti relativně brzy vyřešil své základní problémy týkající se přežití. Mám na mysli hlavně problém potravy, bezpečí a reprodukce. Na základě postulátu Karla Marxe, že myšlení přináší vědomí, které samo o sobě je přímé a uvědomělé vnímání bytí, docházíme k závěru, že v tomto okamžiku člověk začal uvažovat, jak docílit pevnějšího řízení procesu. Kulturní vývoj začal.
Z obecného hlediska se dá kultura chápat jako přemýšlení o cílech, na kterých není přímo závislé přežití. S tím je zajisté spjato i uvažování o složitějších mechanických postupech dosahování těchto cílů.
Společnost dnes pojem kultury naprosto odděluje od pojmu základních lidských potřeb. Je to dáno z historického hlediska, kdy byl problém základního přežití vyřešen, ale lidské myšlení neustále hnalo člověka k progresu a k nejlepším řešením daných situací.

Mechanické vlastnosti kultury
Kultura člověku poskytuje pohodlnější variantu přežití, jedinec může vybírat z většího druhu specifičtějších činností, které jej už nestaví pouze do role efektu vůči okolí, ale také příčiny. Nicméně k tomu, aby tento proces probíhal – jak přikazuje myšlení – co nejefektivněji, vyvinuli se u člověka s postupem času jisté prostředky na zkvalitnění práce. Pro komunikaci s ostatními jedinci svého druhu se u člověka postupně vyvíjí řeč, následně jazyk až nakonec písmo. Toto jsou nejzákladnější mechanické prostředky, které si vývoj kultury vynutil.
Vyšší cíle s sebou vždy nesou nutnost potřeby obecné modernizace. Kultura tedy nepřináší jen modernizaci člověka, jakožto efektu, ale také modernizaci člověka, jakožto příčiny. Tím je myšleno zlepšení výrobních postupů a prostředků (strojů), které člověk ovládá.

Efekty kultury společnosti
Bylo již řečeno, co to vlastně kultura je. Naskytuje se tedy otázka: proč společnost v jistých ohledech zažívá regresi? Regrese je úpadek. Progres je rozvoj. Rozvoj znamená neustálé vybírání lepších řešení v daném okamžiku na daný problém. Regrese se tedy dá chápat jako neustálé vybírání ne nejlepších řešení. Jenže myšlení jako základní stavební kámen kultury toto přece nedovoluje.
Vysvětlení je jednoduché. Nesmíme opomíjet úlohu osobnosti jedince. Osobnost jedince, tedy jedinec samotný, se snaží neustále kulturně vyvíjet jako soukromá entita. Osobnost jedince udává formu kultury a směr, jakým se kultura ubírá. Vždy se však pohybuje vzestupně. Jedinec usiluje o své vlastní zlepšení. Z toho vyplývá, že kulturní progres jednoho jedince může působit regresivně vůči druhému jedinci.
Kultura sice rozšířila možnosti lepšího přežití a progresu na vyšších úrovních, ale zároveň založila řadu rozporů. Oprostíme-li se od konfliktu člověka vůči člověku, narazíme například na konflikt člověka vůči přírodě. Člověk ženoucí se za vidinou vlastního kulturního progresu zapříčiňuje regresi přírody. Otázkou je, proč si neuvědomuje, že tím ničí i prostředky k svému základnímu přežití, jako je potrava, energie atd. Odpověď je opět velmi jednoduchá. Jak již bylo výše zmíněno, kultura se začala vyvíjet díky vyřešení základních problémů přežití. Postupně ale přestala svůj původ vnímat. Neřešila základní problémy přežití, ale problémy mnohem složitější.
Pokud bych vše shrnul dohromady, musím konstatovat, že kultura vede k progresu společnosti ve vyšších oblastech bytí, ale může zapříčinit regresi v oblastech nižších.

Závěrečné shrnutí a polemika o skutečné roli kultury ve společnosti
Na světě existuje mnoho kultur, každá preferuje svou vlastní cestu. Každá se snaží dosáhnout progresu. Každá se snaží vytvořit dobro. Dobro pro sebe sama. Každá pro to používá jiné prostředky.
Kultury se navzájem střetávají. Buď se doplňují, nebo si odporují. Karel Marx tento jen popsal jako neustálý konflikt. Můžeme si položit otázku: Je kultura z obecného hlediska pro společnost prospěšná?
Pakliže ji budeme chápat jako něco, co zvyšuje úroveň potenciálního přežití, jako něco, co nám dává větší možnosti výběru z většího množství cílů, jako něco, co nám vnáší do života větší rozmanitost, jako něco, co žene jedince k pokroku, můžeme říci, že je prospěšná.
Člověk myslí a myšlení produkuje kulturu. Proto bude vždy kultura funkčním mechanismem homo sapiens k tomu, aby neustále prosperoval.


1.11.2006
Karin Kinghamová, 2.C
1. písemná slohová práce
Zajištění potravy
(mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – přivítání posluchačů
II. 1) zopakování základních informací
2) lov ryb
3) lov zvěře
III. Shrnutí a rozloučení s posluchači

Vážení posluchači, dnes je již naše sedmá hodina kurzu: „člověk v drsné přírodě.“ Dnes budeme pokračovat ve výkladu o zajištění jídla, který jsme začali už minulou hodinu. Přirovnali jsme si lidské tělo k motoru a potravu k palivu. Naše tělo biochemicky spaluje látky, které uvolňují energii. Základem jsou tuky a sacharidy. Dále jsme si charakterizovali příjem tuků a cukrů. Vysvětlili jsme si, že i při dostatku kaloricky bohaté stravy tělo po několika dnech velké námahy začíná chátrat, a proto musíme jídlo doplňovat také o biologicky hodnotné potraviny, což jsou bílkoviny, vitamíny, vláknina atd. Většinu potravy si připravíme doma, případně něco zakoupíme na místě před výpravou. V extrémních podmínkách využíváme určitý soubor potravy nazývající se ración, který existuje v několika variantách, ale ten základní se skládá z 200g jedlého oleje a 50g sunaru. Tato směs člověku na den zajistí asi 8000kJ, což je k přežití dostačující. Ale co se stane, když nám jídlo dojde a my jsme uprostřed divoké přírody? Pak, přátelé, dochází k alternativním řešením např: sběru lesních plodů, jedlých semínek rostlin, hub a také k lovu.
Nejdříve se zaměříme na rybolov, který je nejméně náročný na výbavu. Malá udička by měla být samozřejmou součástí vybavení. Postačí háček s kouskem vlasce napojený na tlustší šňůru. Plováček a závažíčko si vyrobíme z přírodních materiálů, třpytka muže být třeba zátka od piva a najít návnadu již není složité.
Pokud máme střelnou zbraň, můžeme se uchýlit k lovu zvěře tímto způsobem. To má následující pravidla: být co nejblíže k cíli, střílet s podpěrou, mířit na hlavu či hruď, zraněnou zvěř stopovat a co nejdříve ji dorazit, aby se netrápila. Pokud zbraň nemáme, můžeme lovit pomocí tzv. primitivních zbraní. Nejjednodušší --- je kyj. Míříme s ním kousek nad spojnici očí a do rány dáme veškerou sílu. Musíme počítat s tím, že po úderu lebka silně naběhne a my už ji neprorazíme. Omráčení zvíře pak dorazíme nožem či dřevěným bodcem z opáleného dřeva, který zvířeti vbodneme do srdce. Zvíře pečlivě dobijeme, i když je již zdánlivě mrtvé. *
Chceme-li ulovit menší zvíře, je možné nastražit oko. Oko by mělo být připraveno ve výši hlavy zvířete tak, aby jím mohlo volně projít. Zvíře oko zatáhne samo, nebo je utaženo ohnutým pružným stromkem, případně závažím. Pozor, nezapomeňte, že za mrazu stromky nepruží. Musíme použít i vhodnou návnadu tak, abychom zachovali původní ráz stesky, po které zvířata chodí.
Tímto bych dnešní lekci ukončila. Naučili jsme se, jak si obstarat potravu ve volné přírodě. Řekli jsme si základní principy lovu ryb a zvěře střelnou zbraní, primitivními zbraněmi a pomocí ok. Příští týden je naše poslední hodina, kde se budeme zabývat krátkou kapitolkou o tzv. rezervních řešeních a pak stručně celý kurz zopakujeme. Děkuji vám za pozornost, za týden na shledanou.
* K lovu můžeme použít i laso, které má tu výhodu, že lovíme z větší vzdálenosti. Na lov chodíme večer nebo ráno. Zjistíme si, kdy zvíře uléhá a potom ho proti větru stopujeme. Po utažení smyčky se snažíme zvíře zatáhnout můžeme si na konci lasa vytvořit jednoduchou kotvu, kterou zajistíme, aby oběť neunikla. Poté pracujeme kyjem, nožem či oštěpem.