Zamyšlení

Stejně jako já jste už také určitě {slyšeli}<in> hlasy, které nadávají na to, jak „pohodově“ si žijí sportovní celebryity a jaký mají báječný život bez starostí. Proto jsem se rozhodl, že zauvažuji nad tím, jestli tomu tak opravdu je, protože vím, že každá mince má rub a líc. Moje úvaha se bude především týkat fotbalistů a hokejistů, jejichž osudy jsou podobné a jejich sporty patří zároveň k nejvíce sledovaným a nejlépe placeným, a proto vyvolávají tolik vzruchu u laické veřejnosti. Lidé, kteří nikdy nedělali vrcholový sport, ale jsou dobří v jiné lidské činnosti, často nadávají na fotbalisty a hokejisty, kteří podle jejich názoru berou hodně peněz za to, že jen běhají po trávníku nebo se pouze kloužou po kluzišti. Podle mého názoru tito lidé však už nevidí to, jaké úsilí tito podle nich „lenoši“ museli vynaložit, aby se prosadili a aby mohli využívat všechny pocty, které jim stále se rozrůstající sportovní svět nabízí. Dále si téměř nikdo z těchto „běžně pracujících“ neuvědomuje, jakou zátěž představuje to, když se jednou stanete obletovanou sportovní celebritou, která je podle mě dvakrát tak sledovanější než politici<.> Stát se jedním z těch nejlepších dá opravdu spoustu práce a dřiny, o které by všichni, kteří dosáhli až na vrchol, mohli mluvit hodiny a hodiny. Nikdo z těch „závistivců“ si už neuvědomuje, že vrcholoví fotbalisté a hokejisté museli podniknout dlouhou trať, aby se dostali tam, kde jsou. Se svým zpočátku koníčkem musejí mladí fotbalisté a hokejisté začínat přibližně v 5 letech. Dětství si téměř neužijí, protože „pendlují“ mezi hřištěm a školou a na nic jiného nezbývá už čas. Často si musejí odříkávat spoustu radovánek, které si jejich vrstevníci užívají plnými doušky. Zatímco oni musí potit trička a dřít do morku kostí, ti, kteří je dnes obdivují, ale zároveň za jejich pohodový život odsuzují, chodili po diskotékách, jezdili s rodiči na chaty a nakládajíli s časem, jak chtějíli. Navíc se ze všech, kteří podstupovali tuto námahu, nestali profesionální sportovci. Fotbalisté a hokejisté, kteří dnes „válčí“ na těch nejlepších stadionech, jezdí nejlepšími auty a bydlí v luxusních domech, představují pouze špičku ledovce těch, co se zapojili do sportovního kolotoče. Spousta lidí, kteří tomu nerozumí, už nevidí ty, kteří sportu obětovali mladí a bohužel<in> nedosáhli těch vavřínů, kterými se může chlubit jen pár vyvolených. Podle mého názoru se tito neúspěšní stali oběťmi tohoto sportovního kolotoče. Já osobně si myslím, že život nejlepších, nejuznávanějších, nejlépe placených a nejobdivovanějších fotbalistů a hokejistů není tak lehký, jak se laická veřejnost domnívá. Především si myslím, že tito „miláčci davů“ přišli o jednu z nejcennějších věcí – o soukromí. Kdekoli se objeví, tam jsou jim fanoušci v patách. Cokoli udělají, je okamžitě ve všech novinách. Především se v novinách objevují jejich poklesky, které přitahují všech{n}<in>y „škarohlídy“. Souhlasím s těmi, co tvrdí, že jsou někteří hráči přeplácení. Často můžeme slýchat názory, že mají tolik peněz, že nevědí co s nimi. Na druhou stranu se domnívám, že peníze vám nenahradí klidnou a ničím nerušenou procházku s dětmi, které si musejí hvězdy typu Bechama odepřít, protože by se z této rodinné idylky stala autogramiada.

Dále si myslím, že na hráče je vyvíjen obrovský tlak, {za}<in> který si jejich nemalé finanční ohodnocení zaslouží. Každý víkend musejí neustále dokazovat své kvality. Jakmile něco zkazí, ocitají se okamžitě v nemilosti fotbalových fanoušků. Po skončení kariéry mají tyto superhvězdy často problémy se zařaděním se do normálního života. Toto jsou problémy těch nejlepších a nejsledovanějších. Existuje však hodně hráčů, kteří se sice živí fotbalem nebo hokejem, ale nemají takové příjmy, aby se zajistili na celý život. Po skončení kariéry mají problémy životního a finančního rázu, které někteří neustojí. Závěrem bych řekl, že život fotbalových a hokejových celebrit je pohodový, protože dělají to, co je baví, ale má i stinné stránky, které si ne všichni uvědomují.


Eliška Čejpová, I. C
4. listopadu 2003

1. písemná práce
(vypravování)
„Propast“

Osnova: 1. Úvod – Sen
2. Vlastní stať – a) v ordinaci
b) dr. Frank
c) návrat domů
d) byt
e) usínání
f) dům s propastí
g) místnost před propastí

Ležel na zádech. Naprosto bez dechu a zpocený, jako kdyby běžel marathon. Zase se mu zdál ten úžasný sen. Sen, který ho vždycky neskutečně vyčerpal a vyděsil. Nenáviděl ten pocit a přesto bez něj nemohl žít. Každý večer usínal s touhou se tam vrátit. Uvězněný v neskutečném stereotypu. Panebože, ty jsi cvok. Asi úplný, když už chodíš k psychiatrovi. Alespoň mi někdo může ten pocit závidět.
Bylo pondělí. Zase seděl v tom nepohodlném křesle a poslouchal nesmyslné bláboly učeného doktora Franka. Neměl bych být v práci? To těžko, před týdnem tě kvůli tomu nesmyslu vyhodi. Ano, vždyť já jenom zapomněl. Kdo by chtěl zaměstnance, co chodí každé pondělí a čtvrtek ke cvokaři. Naštěstí už odsud půjdu. Třeba domů...
„Pane Sinadre, byl byste tak laskav a trochu mě vnímal?“ To těžko, pomyslel si. Velevážený pan Otmar Sinader musí jít domů. Už tady usíná. „Nashledanou, pane doktore. Už musím jít. Žena mne doma netrpělivě vyčkává...“ Sinader vstal, aniž by čekal na reakci Franka. „Vždyť žádnou ženu nemáte?! Počkejte, kam si myslíte, že jdete?“ „Sbohem, doktore.“
Sinader vyšel ven z ordinace a zalil ho pocit neskutečné svobody. Ale šťastnější je v propasti. Ano v tom domě, v kterém byla propast. Musí se tam vrátit. Do toho snu. Do toho domu. Hned teď! Utíkal domů a dal si záležet, aby se co nejvíc unavil. Potom se mu bude lépe usínat.
Bydlel sám v tmavém, starém bytě. Nikdo ho nečekal, ani se o něj nestrachoval. Teda až na jeho bývalého kolegu, ale ten ho poslal právě za tím doktorem s přihlouplým výrazem. Zrádce, pomyslel si Oty.
Okamžitě lehnul vyčerpáním do postele a usnul. Chvíli to trvalo, než mohl ovládnout svou mysl, ale za chvíli tady byl. Před domem s dveřmi, za kterými byla propast a ta ho neskutečně lákala. Zalila ho známá vlna neskutečného štěstí.
Dům s propastí byl starý, rozvrzaný, se zatlučenými okny. Na pohled vypadal velice nepřátelský, ale on věděl, že uvnitř ho čeká blaho. Pokaždé když ve snu vstoupil před ty druhé dveře, za kterými byla propast, toužil do ní vstoupit znovu. On musel! Něco mu říkalo: Oty, to je tvoje vysvobození! A on po něm toužil i teď.
Vstoupil do temné místnosti. Všude byly neskutečné vrstvy prachu a páchlo to zde zatuchlinou, jakoby sem nikdo nepřišel celá desetiletí. Ale on se sem vracel každou noc. Miloval ten hřejivý pocit štěstí, který mu ten dům dával. A ty dveře. Ty, za které chodil. A dnes tam půjde znovu. Ví, co ho tam čeká. Ví, proč tam chodí. Protože ho propast čeká za těmi dveřmi.
Musíš to dokázat. Tentokrát už tě od toho nic neodradí.


Životopis
Jmenuji se Anna Svobodova. Narodila jsem se 1. 2. 1995. Bydlím v Kladně, ulici U Hvězdy 2293. PSČ je 27201. Bydlím s rodiči.
Má matka se jmenuje Milena Svobodova. Pracuje jako laborantka v Kladenské vodárně. Narodila se roku 1970, 1. května.
Můj otec se jmenuje Karel Svoboda. Pracuje jako výzkumný pracovník v ÚJV (ústav jaderného výzkumu) Řež. Narodil se také roku 1970, 26. března.
Oba rodiče vystudovali vysokou školu.
Můj bratr se jmenuje Karel Svoboda. Studuje základní školu. Narodil se 30. 9. 1996.
V letošním roce ukončím povinnou školní docházku. Baví mne četba, výtvarna a hudební výchova, nebaví mne však většina sportů. Zajímám se o umění a filosofii. Zůčastnila jsem se krajského kola biologické olimpiády, okresního kola fyzikální olimpiády a mnoha jiných olimpiád ve školním kole.
Učím se anglický a německý jazyk.
Nemám žádné alergie, astma a jiné. Nejsem náchylná k žádným nemocem.
sepsáno dne 8. 1. 2010, v Kladně…
Svobodová


12. ledna 2006
Valentýna Hypšová 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis

Moje kamarádka

Osnova
Úvod: a) postava
b) celkový vzhled
Stať: a) vlasy
b) obličej
c) oblečení
d) specifické znaky
Závěr: a) co si myslím o své kamarádce
b) přání do budoucna

Moje nejlepší kamarádka
Moje kamarádka se jmenuje Tereza.
Je celkem vysoké postavy se štíhlým pasem.
Má hlavu tvaru trojúhelníku kolem, které má hnědé, středně dlouhé vlasy, které většinou nosí svázané do culíku. Pod čelem má posazené modré oči s tmavým obočím. Plné rty s bílými zuby se na mě skoro vždy usmívají.
Ráda nosí sportovní oblečení, ale i džíny s hnědým sakem.
Její nejlepší vlastnost je, že vždy ráda poradí nebo pomuže v nouzi. Má veselou povahu a proto si spolu dobře rozumíme.
Moje přání do budoucnosti je, aby nám naše přátelství dlouho vydrželo.


Kontrolní slohová práce Líčení
Jméno: Denisa Šafránková
Třída: VIII. B
15. prosince 2008
ZIMNÍ KRAJINA
Zimní krajina je téma, které nám ukrývá nějaká tajemství. Některá smutná a krutá, jiná zas veselá a příjemná. Pohled na tu krásu mi dodává energii. Při bližším poznání zjistíte, že hebká peřinka co vypadá jako sníh je pro všechny stromy. Bílá jako plující obláčky po nebi.
Zasněžená krajina působí tak nevinně a krásně, avšak pro někoho je zima krutá jako smrt. Pro jiné zase procházka zasněženou krajinou nesmírně uklidňující a krásná. Při chůzi se vaše boty pomalu a jistě boří do hebkého a čerstvě napadnutého sněhu, který vám zůstává na botě po každém kroku. Často si v zimě jen tak lehnu do sněhu a vychutnávám si ten pocit volnosti, ležím tam a cítím, že jsem v ráji, promnu si oči a vidím, jak si nade mnou podávají ruce zasněžené stromy a tiše si povídají.
	Moje špatná nálada je v mžiku pryč. Procházím se po louce a cítím, že mi už rudnou tváře. Rázem jsou jablečně červené za horkého léta. Teprve si uvědomuju tu zimu, která mě pohlcuje ze všech stran. Je tak palčivá a štiplavá jako nově nabroušený nůž. Hned na to se vyjasní obloha, vykoukne sluníčko tak krásně hřejivé. Rázem je tepleji a moje cesta může pokračovat dále.
	Náhle se nebe zčervená, krev se tomu podobá. Bílé stromy pokryje černý stín tmy. Hned zimní krajina nepůsobí tak krásně bíle, ale jde z ní tma a prázdnota. Vypadá tak temná a nepřístupná. Utíkám co nejrychleji. Ještě před prahem našeho baráčku se zastavím a rozhlížím se, jak tma pohltila celou krajinu. Odcházím s pocitem uspokojení a úlevy.


Téma: Realita je nudná, dejte mi jiný svět.

Osnova: Úvod – únik do jiných světů

 – dnešní doba

Stať

– únik do světa drog, degradace mladých lidí

– peníze jako zbraň

Závěr

– Znechucenost z dnešní doby, z dnešních lidí

– pokus o to, být lepším člověkem

Každý z nás občas utíká z reality do jiného světa. Do světa snění a představ. Dnešní doba nás totiž nutí žít hektickým, nezdravým životem. Všude panuje chaos, a myslím, že právě proto unikáme do svých světů.

Bohužel, pro některé mladé lidi znamená „jiný svět“ drogy a alkohol. dDnešní mládež nalézá smysl života jen v zábavě a požitkářství. Škola, a s ní spojené povinnosti, jdou většinou stranou. Z vlastní zkušenosti vím, že lidé okolo mě ztrácejí disciplínu a ambice. Místo zodpovědného života, vedou život nežízený; bez pravidel. Myslím, že k tomu hodně přispívá fakt, že dospělí nemají dostatek času na to, aby svým dětem zabránili v žití tohoto života. Místo lásky a pochopení se děti dočkají většinou toho, že jim rodič dá „tisícovku“ do ruky. A neuvědomí si, že tím dal svému dítěti docela silnou zbraň.

Za peníze se dá koupit mnoho zábavy, bohužel do ni spadají i omamné látky a alkohol. Nově objevený svět drog je po čase lákavější a lákavější. Začátek je, myslím, u každého stejný. Chuť experimentovat a zkoušet něco zakázaného je velká. Nejprve to začíná nevinným „brčkem“ někde za školou, a potom se „zaexperimentuje“ i s tvrdší drogou. Která se po čase stane téměř denní záležitostí. A na řadě jsou drogy tvrdé a nebezpečné...

Je mi z toho nanic, když vidím kam spějí životy dnešních mladých lidí. Nevím, jestli se s tím dá něco dělat, ale mám pocit, že ne. Každý z nás je svého života strůjce. Proto bychom se měli zamyslet nad vedením vlastního života a sáhnout si do svědomí. Stálo by za pokus stát se, byť jen o něco, lepším člověkem.


Životopis

Jmenuji se Eliška Feřteková, narodila jsem se 6. 8. 1995. Mé bydliště je Americká 2532, Kladno - Kročehlavy, 27201. Jsem svobodná.
Matka se jmenuje Blanka Feřteková, je narozena 2. 7. 1969. Její bydliště je Americká 2532, Kladno - Kročehlavy, 27201. Pracuje jako vedoucí kanceláře na Magistrátu města Kladna.
Otec se jmenuje Jaroslav Feřtek, je narozen 7. 9. 1967. Jeho bydliště je Americká 2532, Kladno - Kročehlavy, 27201. Pracuje jako učitel na základní škole.
Bratr se jmenuje Jakub Feřtek, je narozen 29. 8. 1998. Jeho bydliště je Americká 2532, Kladno - Kročehlavy, 27201. Je žákem základní školy.
Tento rok ukončím povinnou školní docházku. Mezi mé jazykové vzdělání patří dobrá angličtina a pokročilá ruština.
Zajímám se o historii a kulturu, ale především o své přátele.
Mám alergii na hmyzí štípnutí a vlašské ořechy.

Sepsáno: 8. 1. 2010 v Kladně
podpis: Feřteková


29. března 2007
Hodačová Petra, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě
(umělecký popis)

Cesta za východem slunce
Asi každý jezdí v létě na nějakou dovolenou. Mnoho lidí cestuje hlavně do zahraničí a ani já jsem nebyla minulý rok výjimkou. S mými rodiči, kamarádkou a jejími rodiči jsme byli minulé léto na krásné a nezapomenutelné dovolené v Chorvatsku. Proč říkám nezapomenutelné? Protože jsem zde zažila nádherné zážitky a o jeden z nich se s vámi podělím. Bude to má cesta za východem slunce.
Já, ač za normálních okolností spím minimálně do 10-ti hodin, jsem si jednoho rána účelně přivstala. Přivstání to bylo opravdu brzké a toho dne jsem se opravdu nevyspala zrovna do růžova. Litovat toho ale nemohu a ani nebudu, protože se tento zážitek stal jedním z těch nejkrásnějších a nejsilnějších.
Můj budík zazvonil s kohoutím křikem ve 4 ráno. Venku byla ještě černo černá tma, ale bylo už trochu vidět, že potichoučku a po špičkách přichází nový den. Proto jsem se bleskurychle oblékla do mých hedvábně jemných šatů, nasnídala je a umyla se čirou, ale krásně chladivou vodou. Pak jsem vyrazila.
Mým cílem bylo vidět to nádherné slunce, které s každým dnem přináší potěšení a úsměv na rtech, tu žhavou a pampeliškově svítící kouli, jenž přináší lidem radost v podobě opálení.
Pomaloučku jsem se procházela podél tmavého a snad i trochu strašidelného moře, které přinášelo v pravidelných intervalech sněhobílé vlnky, jenž vždy jemně zašuměly a hned zase utichly. Venku vládlo opravdu ticho a bylo slyšet každý kamínek, který se pohnul ze svého místa, či třeba opožděné kapky, dopadající na zvlněnou hladinu.
Ve vzduchu vál lehounký větřík, pohrávající si s mými vlasy, a chvílemi přinášel šum vzdálených stromů. Svůj den začínaly svým cvrčením cikády a nebo třeba ptáci svými libozvučnými písněmi. Jak jsem šla však dál, bylo slyšet, že vše je ještě umírněné a ospalé. Brzy se začalo rozednívat a má chůze po oblázkové pláži byla čím dál tím svěžejší. Obloha začala nabírat světlejších barev a odstínů modré a nebylo vidět jediný mráček. * najednou z ničeho nic jako blesk z čistého nebe objevilo na nekonečně vzdáleném obzoru slunce. Každý paprsek se linul po zvlněné hladině jako vznešená dáma. Hladina se třpytila jako nablýskaný prsten a vzduch byl najednou naplněn pocitem, že zase přišel krásný nový den. Byla jsem na vrcholu blaha, protože jsem v sobě ucítila pocit štěstí, radosti a údivu. Sluníčko začalo nabírat větších výšek a já pocítila příjemnou únavu. Usoudila jsem, že bych se měla zase vrátit domů, a proto 1* (směrem k apartmánu). Na cestě jsem už potkala pár nedočkavců, jenž si vyrazili zabrat místa na pláži. Po chvíli mé chůze už byl na kopci vidět náš cihlově červený apartmán, který svítil jako rudá žárovka. S jemným zavrzáním jsem otevřela vrátka, vešla do domu a potichoučku vklouzla do vychladlé postele. Na chvíli mi bylo dopřáno ještě trochu spánku. Zdálo se mi o mé cestě.
1* mé kroky zrychlily
* Hvězdičky nepozorovaně odešly z nebe jako nějaký tajemný duch a jedinou památkou po černé noci zůstal srpeček měsíčku. A tu najednou...


Vánoční příběh

{Osnova:
1) Návštěva anděla
2) zr Narození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egypta}<dt cp osn>
6)

Návšteva anděla zvěstovala narození Ježíška – spasitele. Ten se narodil ve městě Betlémě rodičům Marii a Josefovi. Ti přespávali v salaši blízko městských brán. Místo do kolébky se Ježíšek narodil v jesličkách. O narození Ježíška se první dozvěděli pastýři. Novinu jim zvěstoval anděl. Pastýři se vydali k novému králi. Z východu se s dary vydali tři mudrcové. Byli to tři králové. Jmenovali se Kašpar, Melichar a Baltazar. Cestu jim ukazovala jasně zářící hvězda. O narození Ježíška se dozvěděl král Herodes. Ze strachu o svůj trůn nechal zavraždit všechny chlapce v Betlémě. Rodičům i Ježíškovi se podařilo utéct do Egypta.


Odysseia
Homér

Tato kniha pojednává o návratu Odyssea z Trojské války na svůj rodný ostrov Ithaka. Vypráví se zde o jeho problémech, strastech, nástrahách, ale i o štěstí, víře a statečnosti.
V této knize se pracuje hlavně s nadpřirozenými motivy např. čarodějnice Kirké, víly, obři a jiné pohádkové bytosti.
Kompozice textu je chronologická, až na pár úseku, kdy Odysseus vzpomíná na svoji milovanou manželku Penelopi a na Ithaku.
Objevuje se zde mnoho obrazných pojmenování. např. metafory a personifikace. Tyto obraznosti dodávají textu dynamičnost a rychlý spád. V pasážích, kde Odysseus bojuje dodávají obraznosti napětí a jakési očekávání.
Jazyk v této knize je psaný pěknou spisovnou češtinou, tudíž se velmi dobře čte.


Slohová práce školní
Iva Chodurová
16. ledna 2007

Žijí mezi námi
Lidská společnost je složena z mnoha odlišných skupin lidí. Už od dětství se učíme, že maminka a tatínek patří k sobě, drogy jsou zlo, neber do ruky nebezpečné předměty, ale postupem času stárneme a dozvídáme se a sami na sobě poznáváme nové věci a začínáme chápat svět úplně jinak. Poznáváme, že holka a kluk vůbec nemusí patřit k sobě, že černý může být s bílým, drogy jsou (pro někoho) dobré, nebo že zbraň je skvělá věc. Tyto názory samozřejmě nemusí sdílet každý. Všichni jsme něčím vyjímeční, a proto se od sebe tolik lišíme. Jsou i lidé, kteří odsuzují všechny skupiny společnosti, než jsou oni sami. Dostávají se do takového stavu, že dokáží i vraždit. Projevovat se násilně vůči světu a všemu co se na světě „mihne“. Jsou tu i lidé, kteří se orientují na své pohlaví, přitahují je malé děti, zvířata a dokonce i „mrtvoly“. Každý člověk, který chodí po světě s otevřenýma očima si všiml, že mezi námi žije tolik odlišných lidí, se kterými se ale musíme naučit žít a smířit se stím, že zlo tu bude vždycky.
Nejrozšířenější skupina, která žije mezi námi a jsme to vlastně všichni jsou cizinci. Opouštíme svojí rodnou zem kvůli práci, studiu, někdy kvůli lásce a touze poznat jiný svět. Někteří toho zneužívají a přijíždějí sem jen kvůli zábavě, pašování a nebo pytlačení. Za cizince považujeme i romskou a vietnamskou menšinu, které se tu pomalu rozrůstají a je jich tu čím dál víc. Cizince najdeme úplně všude v každém státě, městě i oblasti. V dnešní době není těžké se přestěhovat a zabydlet se v jiné zemi, než jsme se narodili. Někde nás přijmou, někde ne. Pokud už jsme v některé z našich vysněných zemí jsme cizinci a musíme dodržovat pravidla určená pro tuto zem.
Další skupinou, kterou jsem se chtěla zabývat a napsat jí do své „slohovky“ jsou vrazi, násilníci a lidé s různými úchylkami – pedofilové, nekrofilové, zoofilové… - jsou většinou psychycky narušení. Vyskytují se také hojně, ale na první pohled je nemusíme vůbec poznat. Chovají se klidně, zamlkle, nespolečensky a nevýrazně. Každý den slyšíme v rádiích, v televizích nebo si přečteme v novinách o nějaké vraždě, znásilnění, ublížení na zdraví, atentátech a dalších událostech ubližující nám všem. Když se řeknou lidé s úchylkami, někteří si hned představí homosexuály, ale to není vůbec pravda, aspoň pro mě. Je to taky lidská bytost, jako každý jiný, akorát se orientuje na stejné pohlaví. V životě jsem poznala několik takových lidí. Nejsou vůbec divní spíše naopak. Je s nimi legrace, dokáží se bavit a nikdy nic neřeší. Neodsuzuji je. Jsou to moji kamarádi a vycházím s nimi skvěle jako s ostatními mými kamarády. Zvykla jsem si na to, i když to nevypadá přirozeně. Většina lidí je odsuzují a občas musí poslouchat nadávky a urážky. Nevím čím to je, ale nejspíše lidmi. V některých státech je to normální věc, asi protože je to u nich rozšířenější.
Nejrozšířenější skupinou jsou drogově závislí lidé. Neubližujou nám, ale nejvíce trpí oni a jejich blízcí. Když se projdeme po parcích, nebo jdeme někde městem vidíme spousta drog. Cigarety, alkohol, marihuana, kokain, „éčko“ a další se objevují všude. Je těžké pochopit proč to lidé dělají, ale takový je svět. Nedokážeme přesvědčit drogově závislé lidi, aby s tím přestali. Na světe se vyskytují stovky léčeben pro takové lidi, ale většina z nich tam nejdou, utečou a nebo jsou v takovém stádiu, že zemřou. Drogy jsou asi nejhorší zlo na světě. Někteří si to neuvědomují, ale je to tak. Jak mladí, tak staří lidé podléhají moci drog. Bohužel někdy i děti. Těmhle lidem nejde pomoci, i když se snažíme. Každý máme svůj rozum a děláme si to co chceme, ale někdy bychom si mohli nechat poradit, pomoc požádat o ale na prvním místě bychom se měli zamyslet nad sebou.
Poslední skupinou jsou lidé postižení, nemocní a „žebráci“. Tito lidé žijí také mezi námi. Někteří si za to čím jsou můžou sami, někteří se tak narodili. Můžeme jim pomáhat, ale nikdy bychom jim neměli ještě více ubližovat. I my tak můžeme dopadnout.
Všechny rasy jsou si rovni. Neubližujme si proto, nešikanujme se zkusme se naučit žít společně a vytvořit tady ideální podmínky pro další vývoj lidské společnosti. Nikdo nejni král celého světa, otroctví je už také zrušené, tak bychom si neměli nechat ubližovat. Nikdo není dokonalý a musíme si přeci pomáhat.

Osnova:
 I. Úvod
II. Stať : a) Cizinci
 b) Vrazi, násilníci
 c) Drogově závislí lidé
 d) Nemocní, žebráci, postižení lidé
III. Závěr


Ač to tak venku nevypadá, pomalu k nám přichází jaro. Sluníčko už krásně svítí ale sněhu se stále nechce pryč. Tenisky tedy ještě na chvíli musíme odložit. Až sníh roztaje, vytáhnu kolečkové brusle, ale teď vezmu rukavice a půjdeme se koulovat. Myslím si že sněženky a bledule taky ještě nekvetou. Taky není divu, vždyť je minus. Neznám nikoho kdo by měl toto tohle ledové období rád. Všude je spousta nemocí, hromada úrazů. Ale díky sněhu ještě stále můžeme vzít sáňky a jít sáňkovat. Pro ty, kteří už z toho vyrostli se tu nabízí dlouhá zimní procházka. Ale po všech aktivitách je nejlepší přijít domů a uvařit si hrnek čajée. <img hrnek>


Poláková, Markéta, V. B, 07/08
17. října

VYPRAVOVÁNÍ PODLE OBRÁZKŮ

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

OSNOVA
1) Tři kamarádi bruslí na silnici.

2) Srážka s autem

3) Petr je zraněn

4) Martin jde pro pomoc.

5) Martin volá l. 155.

6) Záchranáři odvážejí Petra.

Bruslíme
s
kamarády

Tři kamarádi bruslili. Petra srazilo auto Petr byl zranen. Martin rychle šel pro pomoc virval jedé pani zruky mobyl a volal na l. 155.
Odnesli si ho na nosítkách. Dopadloto moc a moc dobře.


3.11. 2005
Hana Kunzlová
1.písemná práce
Marie Terezie
(referát)

Vážené dámy, vážení pánové nyní bych vám ráda přednesla svůj referát o Marii Terezii. Tato císařovna patří mezi nejosvícenější panovníky Habsburské dynastie.
Narodila se 13. května 1717 jako arcivévodkyně Marie Terezie Walburga Amálie Kristina. Na její výchovu nebyl kladen moc velký důraz, stále bylo očekáváno narození dědičného prince, proto se ji dostalo klasické „princeznovské výchově“. Dobře zpívala a kreslila. Věděli jste dámy a pánové, že hrála i v menší opeře?
V jejích devatenácti letech bylo jasné, že její otec Karel VI. už nebude mít mužského potomka. Proto se Marie musela začít připravovat na roli panovníka.<nad tím (ice)> Začalo se také myslet na její svatbu, za manžela ji byl vybrán málo významný princ František Štěpán Lotrinský. Ona se do něj okamžitě zamilovala. Svatba se konala 12. února 1736.
V roce 1740 umírá Karel VI. a z Marie Terezie se stává panovnice celé říše. Její manžel ji po celou dobu ovlivňoval svými názory na některé státnické záležitosti.
Když v roce 1741 přivedla na svět své už 4. dítě, propukly ve Vídni bouřlivé oslavy, narodil se následník trůnu – syn Josef. Marie Terezie byla hodná, ale i velmi přísná matka. Výchovu všech svých dětí měla pod dohledem. Víte, že měla 16 dětí? Které porodila během 20 let, ale pouze 9 dětí přežilo do dospělosti.
Věděli jste, že byla korunována na královnu Českých zemí? Stalo se tak v roce 1743 v Praze a také od té doby do Prahy nezavítala.
V roce 1749 začala se svými osvícenskými reformami. Mezi první patřili reformy vojenství, měnové, které znamenali začátek centralizované říše.
Od smrti Františka Štěpána (<křížek> 1765) se věnuje hlavně práci, chce zapomenout. Ostříhá si své dlouhé vlasi a obléká se pouze do černého a to až do konce svého života. Po jeho smrti se stáva syn Josef spoluvladařem.
Mezi nejvyznamější reformy jistě patří robotní patent (zmírnění povinné práce) a zavedení povinné školní docházky. Nechala také poprvé spočítat obyvatele, zavedla číslování domů.
V roce 1780, 29. listopadu Marie Terezie umíra. Vládla Rakousku – Uhersku 40 let.
Myslím si, že Marie Terezie byla z jednou nejlepších panovnic, které kdy žily. Měla velice pokrokové názory.


1. slohová práce školní

										16. prosince 04

Témata:
1. Ptáš se, jak se mi tu líbí
2. Představ si, co se mi stalo ...
3. Píšu vám ...(dopis někomu s kým jsem se setkal, nebo se ostýchám hovořit).

Ptáš se, jak se mi tu líbí

Milý Radime,
jak se máš? Jak to vypadá u vás v Čechách? Už bych zase rád byl doma nebo zašel zase s tebou na hokej, tady v Anglii se moc hokej nehraje, tady jsou spíš na fotbal jak víš. Díky ti za tvůj dopis. Dostal jsem ho zrovna před dvěma dny. Z počátku jsem měl trochu strach z té nové rodiny, kde budeme bydlet. Jsou to ale hodní lidé a hned při prvním setkání mé obavy zmizely. Opravdu jsem nečekal takové přijití, ale asi jsou na to zvyklí. Pořád jim sem někdo jezdí. Až prý odjedeme, přijidou další studenti. Snad jediná věc co mě mrzí, je samozřejmě jazyková bariéra, ale kvůli tomu jsem tady ne? Já vím, dost jsem se již naučil, jenže ke spokojené konverzaci to nestačí. Londýn je opravdu nádherné místo, každý den ráno nám paní domácí, tedy paní Foggová udělá snídani a čas a vypraví nám o Londýně a tak dál a mi jen přikivujeme a děláme že jí rozumíme. Po snídani jdeme na prohlídku města a v poledne máme krátkou pauzu na oběd. Ten náš průvodce nás provede snad po všech budovách ve městě, až se to člověku plete. No a takhle to tu vypadá každý den.
Občas také jedeme na nějaký výlet do jiné části země. Byli jsme třeba u Stonehange. K večeru vždy máme výuku, je to skoro stejné jako ve škole s vyjímkou toho, že náš učitel je Angličan. Jednoho dne se tu stala taková malá příhoda, jeden kluk z naší skupiny se někde zastavil v trafice a bohužel to neřekl nám ani průvodci a prostě se ztratil. Uvědomili jsme si to až, když jsme přišli domů. A k našemu překvapení tam již byl a klidně seděl na pokoji, zatímco jsme ho hledali. Naštěstí nepanikařil a došel sám na policii, která ho podle adresy dovezla zpátky na pokoj. No, takže tu máme i zábavu.
Je to tu opravdu fajn, ale docela se už těším domů. Závěrem ti chci říci, že ti opravdu přeju, aby ti vyšla ta práce v Anglii, protože jak víme, platy tu opravdu nejsou špatné. Ještě nezapomeň ode mne pozdravovat tátu. Uvidíme se za pět dní.
											Vláďa

Osnova:
1) Úvod – Popis anglické rodiny, kde bydlím.
2) Stať – Popis denního programu
3) Závěr – Je to dopis, který je určený mému bratrovi, kterému píšu z Anglie, kde jsem na výmeném pobytu. Je to možná blízká budoucnost.


Pavouk a páv
(Kdo jinému jámu kopá sám do ní padá)

Byl jednou jeden páv jménem Kryštof, který žil v zámecké zahradě. Kryštof byl velmi umíněný a spíše samotářský než přátelský a měl krásně zbarvená dlouhá pera na které byl dostatečně pyšný.
Jednoho dne se před branou zámecké zahrady objevil pavouk i se svou rodinou, který se chystal přestěhovat do velkého dutého stromu přímo vedle pávova bytu. Rodinka vešla dovnitř a začala vybalovat. „Ahoj – já sem Pepa tvůj nový soused“ představil se zdvořile pavouk Kryštofovi, který zrovna ležel na zahradě a četl si noviny. „Cože už zase nový soused“? odsekl páv a vrátil se zpět do domu. Pepa hned věděl, že mu nejspíš nepadli do oka a že jim bude dělat problémy. A nemýlil se. Kryštof dělal všechno proto, aby je dostal pryč, ale ňák se mu nedařilo a tak vymyslel dokonalý plán. Jako každý rok se na zahradě konala velká slavnost na počest nových přistěhovalců. Byla to velká zábava tancovalo se, pilo a hráli se různé hry takže si nikdo nevšiml, že se Kryštof vypařil. Pozdě večer když byl večírek skoro u konce přiběhl páv a zavolal „pomóc okradli mě, někdo mi ukradl všechny peníze a šperky – pomóc“! Všichni se hned rozutekli a šli zkontrolovat svoje byty. Každému něco chybělo až na pavoučí rodinku. „To byli určitě oni – ta velká rodina osminožců“ zařval páv. Všichni se na ně otočili a chtěli je vyhodit pryč ze zahrady, ale v tom se ozval hlas moudré sovy: „oni to nebyli našla sem u sebe v bytě Kryštofovo krásné pero.“
	„Já jen chtěl“…, ale než to stačil dopověď už byl před branami zámecké zahrady.


Domácí mazlíček
Můj pes se jmenuje Sam. Koupili jsme ho v květnu minulého roku. Když jsme si ho přivezli byl jako malá černá kulička. Byl tak malý, že nedokázal vylézt ani do pelíšku. Ze začátku jsme se báli, že ho zašlápneme, ale dnes je z něj už skoro dospělý yorkšírský teriér.
Zatím je převážně celý černý, ale pomalu mění barvu na světle hnědou. Je vyšší typ yorkšíra a měří zhruba třicet centimetrů. Jeho srst je jemná jako lidské vlasy a stříhaná nakrátko.
Na malé kulaté hlavičce se tyčí drobná špičatá ouška, čertovinou zářící očka a pod nimi černý roztomilý čumáček. Samovy nohy jsou hnědé, vpředu s pěti a vzadu se čtyřmi prsty. Drábky vyrůstající z prstů se musí pravidelně stříhat, pokud si je Sam neobrousí sám na procházkách. V zadní části těla je asi deseticentimetrový ocásek, který je většinou vztyčený. Když má radost začne s ním mávat jako se stěračem, ale když na něj křičíme a nebo se bojí, stáhne ho mezi nohy. Dříve se výstavním teriérům tupíroval ocásek, ale dnes je to už zakázané.
Koupeme ho jednou za tři týdny, ale je-li potřeba i dříve. Ve vaně velmi poslušně drží a tak ho je snadné vydrbat psím šampónem
Je velmi poslušný a hravý. Zatím jsme ho naučili čtyři povely: lehni, sedni, pac a skoč. Sam je nejen dobrý kamarád, ale i dobrý hlídač. Za těch devět měsíců se z něj stal člen rodiny a nikdy bych o něj nechtěl přijít.


Bára Fišerová
Třída: VII. B
Datum: 23. 11. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek J. Lady

Ponocný
Na zasněžené návsi stojí starší muž. Je oblečen v dlouhém hnědém kabátě, který má okraje lemované kožešinou, v zadu je kabát lehce nařasený, na hlavě má červenou beranici, která mu zahřívá uši. Na rukou má nasazené zelené palčáky. V levé ruce drží dřevěnou hůl a v pravé tiskne hlásný roh, kterým občanům oznamuje kolik je hodin. Na nohou má obuté černé teplé boty.
Jeho tvář je červená od zimy, pod nosem má hnědý velký knír. Po jeho levici sedí černý pes.
V popředí stojí na zasněženém kopci kostelík a vedle něho se tyčí pár holých stromů. A pod ním jsou na návsi čtyři zasnežené domy. V nekterých oknech domu se stále svítí.
Pohled který jsem popisovala nakreslil J. Lada v roce 1947.

Tento pohled se mi velice dobře popisoval, protože byl zaměřen pouze na ponocného.


Na co mi ta škola vlastně je?

Na co mi ta škola vlastně je? To je opravdu otázka. Baví mě to tam? Nebaví? Umím vůbec něco? Je ta spousta času stráveného nad něčím co mně nebaví opravdu důležité nebo je to jen mrhání?

Ať se nám to líbí nebo ne (a spíše ne), ve škole se opravdu něco naučíme. Na nižším stupni základní školy jsme se všichni museli naučit to, co je pro náš život zcela nezbytné. Číst, psát a alespoň trochu kultivovaně komunikovat s ostatními. Tohle by měl uznat každý, kdo je schopen rozumně myslet. A Tedy nižší stupeň základní školy nás naučil to nezbytně nutné, ale co dál? Vždyť koho zajímá, jestli je tohle podmět nebo přísudek, jestli jé ten vzorec a2 – b2 nebo a2 + b2? Kdo chce vědět jestli je a Evropa z Laurasie nebo Gondwany?

Učitelé i rodiče tvrdí, že je to pro náš všeobecný přehled, že se učíme pro sebe a když se to nenaučím půjdeme někam kopat kanalizaci. Ale když se učíme pro sebe, proč potom dostáváme doma vynadáno za špatné známky? Máme mít všeobecný přehled, ale když požádám rodiče o radu nad domácím úkolem, tak nám řeknou že to už dávno zapomněli, že to přece nepotřebují, i když přesto že mají vysokou školu.

Mám mít všeobecný rozhled. Ale když někdo půjde studovat dějepis, tak ho nějaké dělení buňky opravdu zajímat nebude. Nebo snad ano? A co takhle chemik, ten neřeší jestli do laboratorního protokolu napsal souvětí souřadné nebo podřadné, ne?

Tak tohle je co se studia jako takového týče. Ale škola je pro mnoho jejich studentů hlavně o spolužácích. Ale je to jenom dobře?

Sice se vždycky potkávají osoby, které by na sebe jinak nenarazili, ale je to správně?

Trávíme sice čas v kolektivu stejně starých lidí, máme mezi nimi kamarády, ale i nepřátele. Všude člověk narazí na lidi, kteří mu nesednou, ale ve škole s nimi stráví třeba 5 hodin v kuse.

To je trochu o nervy, nemyslíte? A vždycky se někde najde někdo, kdo bude škodolibý a nepříjemný a někdo, kdo bude ten, na koho se bude vylívat třídní vztek.

a co takhle třídní kolektiv? Co vůbec znamená že je někde DOBRÝ třídní kolektiv?

Vždyť ani nejde, aby se 30 lidí v klidu a jednotně domluvilo. Vždycky bude někdo problémový, nesouhlasný.

A v těch dobrých třídách je takových lidí méně, v těch PROBLÉMOVÝCH více. Takže škola nás má naučit vytvořit dobrý kolektiv. Ale dobrý je ta 3. Průměr. Ale výborný se nepovede., V kolektivu se člověk musí prorvat zuby nehty, jinak svůj názor neprosadí.

Škola nás údajně učí komunikovat. Jak moc se toho naučím, když celé dny slyšíme jenom vole, krávo, debile...

Školáa má být příprava na život. Ale skutečně budu v praci denně sedět a potichu na židli a vzorně poslouchat, co se mi říká?

Skutečně budu denně trávit 3 hodiny nad děláním domácích prací úkolů? A skutečně si budu připadat jako vymačkaný citron pokaždé, když mi zkončí pracovní dobu?

4 leté čtyřleté x osmileté studium

Já osobně tenkrát na gympl hrozně chtěla. na základní škole jsme byli děsná třída, moc dobře jsem se tam necítila. Těšila jsem se, jak půjdu pryč.

Učební látku jsem zvládla bez problémů, přijmačky jsem napsala lehce. bByla jsem čtvrtá a citila jsem se jako vítěz.

Přechod ze základní školy na gymnázium jsem zvládla. Dojíždění problém nebyl a známky se tolik nezhoršily. Byla jsem spokojená.

Nyní jsem ještě radši, že jsem na osmiletém ”gymplu”: Známky se mi teď zhoršily skoro všude a to jsem na tohle tempo práce zvyklá. Představa, že bych šla na ZŠ je děsivá.


O žralokovi a lachtanovi
(Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne)

Za časů když eště lidé neexistovali a po zemi se proháněli dinosauři, žil jeden lachtan jménem Icemen.

Icemen měl malou lachtaní rodinku a nedávno ho vyhodili z práce, předtím pracoval jako pracovník na údržbu korálových útesů. Jednou lachtaní rodince došli ryby a peníze a Icemen si musel hledat práci. Osud mu nepřál, protože ho nikde nevzali. Neměl sice moc možností, ale tu co si vybral byla ta nejhorší, rozhodl se že bude krást. Jednou když se potuloval po ulici, viděl jak jeden žralok parkuje svou automušly u krásného domu. Cestou zpátky potkal malého mořského koníka který znal toho žraloka kterého Icemen viděl. Lachtan se hned začal vyptávat kdy je žralok pryč a kdy není doma. Zjistil, že každý pátek jezdí za svojí matkou do Tichého oceánu. Icemana napadlo že si žralok ani nevšimne když mu pár ryb ubyde a rozhodl se, že krást začne hned tento pátek. V pátek byl Iceman podle plánu přesně opůlnoci před žraločím domem. Tato krádež mu vyšla, takže si myslel, že to půjde jak po másle. Další pátek mu to opět vyšlo a Icemen měl už dost ryb, manželka mu radila ať už to nedělá, ale on jí neposlechl.
Zase v pátek šel krást a myslel, že je žralok pryč, ale mýlil se, za matkou žralok nejel a byl doma, tak Icemen vplul do baráku, ale žralok ho slyšel a chytil ho a kousl ho do ploutve. Za pár dní Icemen umřel, protože podlehl zraněním které mu žralok způsobil. Krást se nevyplácí a tak to zůstane.


SLOHOVÁ PRÁCE ŠKOLNÍ

Kašparová
2.A								14. ledna 2008

 PROBLÉM, KTERÝ MĚ ZAUJAL (VOLNÝ SLOH. ÚTVAR)
Osnova: I. Úvod: proč krize rodiny
 II. Stať: a) psychika/psychologie
 b) ekonomika
 c) náboženství
 d) politika
 III. Závěr: shrnutí
 			KRIZE RODINY
Krize rodiny je velký a v dnešní době dost častý problém, proto jsem se rozhodla podívat se na něj trochu zblízka a z mého úhlu pohledu… Pro lepší orientaci rozdělím toto téma podle věcí (vědních oborů), které rodinu mohou ovlivňovat.
Tak jako první bych se na krizi rodiny podívala z pohledu psychologie, protože na rodinu (tudíž i její krizi) má určitě největší vliv psychika jednotlivých členů rodiny. Řekla bych, že se krize zhruba dělí na dvě skupiny (ta, která se udržuje pod pokličkou, neřeší se a přehlíží se, a ta, která se řeší a končí vyřešením krize a obnovením klidu v rodině nebo rozvodem). Rodinnou krizi může způsobit mnoho věcí: špatné rodinné vztahy (je zřejmé, že jestliže se například muž nesnáší s některým z manželčiných rodičů, budou si to ventilovat skrz různé hádky kvůli maličkostem, což bude mít špatný vliv na další členy rodiny, zvlášť pak na děti a manželku, kterou tak rodina postaví před rozhodnutí rodič nebo manžel – a krize je tady), špatná výchova (jde o výchovu dětí, která pokud da dítěti pocit samoty, nevýznamnosti nebo prostě nudy, může dál vést k členství v partě, kde se berou drogy nebo se vykrádají obchody, ale, o výchovu rodičů, která jestliže byla přehnaná nebo žádná nebo jinak špatně zvládnutá má dopad na jejich psychiku a tak i psychiku jejich dítěte), alkoholismus (celkem jasná věc, pokud jsou jeden nebo oba rodiče alkoholici, je to skoro vždy předurčené je katastrofě), poškozená psychika (jestliže se člověk s tímto problémem neléčí, může to vyústit ve výbuchy vzteku a tu následně k týrání dětí či partnerů), atd… Mohla bych pokračovat dál a dál, ale psychika není to jediné, co krizi rodiny může zavinit.
Z ekonomického hlediska je celkem jasné, co může způsobit krizi. Peníze prý hýbou světem… Vezměme si rodinu, která má peněz jen tak, aby se uživila. Její členové se omezují jak jen mohou, ale jednou možná přijde skrat, který způsobí upevnění rodinných pout překonáním ho a nalezením východiska nebo krizí a následně rozvod manželů nebo rozchod příbuzných. Na druhé straně si vezměme rodinu, která má peněz hodně. Tam dochází k rozmařilosti jak potomků tak samotných dospělých, ale většinou to ke krizi nevede. Že by opravdu tolik záleželo na penězích?
Z hlediska náboženství může krizi rodiny zavinit samozřejmě rozdílnost ve víře. Pokud by si např. pravý křesťan chtěl nebo již vzal hindku jeho rodina by ho nejspíš vyloučila ze svých kruhů - voila krize je na světe. Jestliže ale je rodina tolerantní nebo není natolik oddaná své víře, mohl by být tento sňatek přijmut bez větších problémů.
Poslední z mnoha věcí, které mohou spíše jen ovlivnit krizi rodiny, je politika. Ať už to, že příslušníci královské rodiny mají hodně těžké rozhodování ve výběru partnera, který by vyhovovat jak rodině, tak politice země, tak také jim samým, nebo to, že polovina obyčejné rodiny zastává názory jedné politické strany a druhá jiné.
Nakonec bych řekla, že krize rodiny je někdy to nejhorší, co by se vám mohlo stát a někdy je zapotřebí, aby se určité věci daly do pohybu. Když už se ale stane, mělo by se především hledět na to, aby to nikomu příliš neublížilo.


Vyskočilová, K., V. B, 07/08
18. října
Vyprávění

Na dovolené

Když jsem byla malá, tak jsme s rodinou byly v Itálii. Šli jsme před nějaký obchod kde se prodávalo oblečení, tak jsme tam šli. Byl velmi velký, za tři hodiny jsme nakupili co jsme chtěli. Pak jsme višli a já nikde. Máma mě začala volat, zatím co já si chodila po obchodě a přenášela jsem oblečení. Pak jsem si uvědomila že jsem be rodičú a byla jsem kdoví kde. Máma zase šla do obchodu. Hledala v 1. patře pak v 2. potom zavolala babičce, babička řekla že nikde nejsem ale pak slyšela že si spívám a tak se tam šla kouknout a vyděla mě, okamžitě zavolala mámě. A od té doby mě na dovolené nepouštěli samotnou.


31.10.2006
Helena Konopiská, 2.D
1. písemná slohová práce
Antická mytologie
(Výklad)

I. Úvod
II. Obecně o náboženství
III. Dvanáct bohů
IV. Závěr

I přesto, že žijeme ve 21. století (a dnešní svět je jak známo uspěchaný a racionální) a řeckou mytologii už dávno překryly nánosy historického prachu, může nám být dodnes až neuvěřitelně blízká. Vždyť se s ní setkáváme denně, aniž bychom si to uvědomovali. Literatura z ní čerpá příběhy a prototypy rozporuplných hrdinů, věda hledá inspirace pro názvosloví např. chemických prvků a sloučenin (atropin, iridiun etc.) ale i pro divadlo a filmový průmysl je antika nevyčerpatelný zdroj, který se dá zpracovat do vážné opery stejně jako do koprodukčního seriálu.
Antická mytologie je nenahraditelná. Nedá se přirovnat k žádnému světovému náboženství a    i přesto ji nemůžeme zrušit, stálo by nás to příliš, tolik je zakořeněna do evropské kultury.

Když vezmeme řecké náboženství jako takové, bylo samozřejmě polyteistické a také antropomorfní, přičemž čítalo několik desítek až stovek bohů. Často ovšem docházelo k prolínání a přejímání kultů různých bohů, čímž byli bohové často ztotožňováni a báje přizpůsobovány a upravovány. Kupříkladu bohyně Artemis, jejímž aspektem byl mimo lovu i měsíc, a tím i noc, byla někdy brána jako bohyně měsíce Selene nebo nahrazovala vládkyni noci Hekate.

Pokud chceme znát jakýsi „laický základ“, může nám dobře posloužit termín “dvanáct bohů“, ze kterého můžeme později vycházet při bližším zkoumání. Jedná se o kruh dvanácti bohů, kultovně uctívaných v Řecku již od 6. st. př. n. l.. Tvoří jej povětšinou šest dvojic: Zeus a Héra, Poseidon a Demeter, Hefaistos a Mestia, Ares a Afrodita, Hermes a Athéna, jakož i Apolon a Artemis.

Zeus, syn titána Krona, byl svého času vládcem všech bohů. Kdo jeho svrchovanost neuznal, tomu hrozilo sežehnutí bleskem, neboť Zeus vládl hromům a bleskům. Jeho manželkou byla jeho sestra (- to v antice není nic neobvyklého) Héra, oproti častým záletům svého manžela, byla ochránkyní domu a manželství. Poseidon byl Diův starší bratr a společně se svou manželkou Amfitrité vládl nad všemi oceány a moři. Demeter byla bohyní úrody a plodnosti a matkou Persefony, královny podsvětí. Hefaistos byl nejzručnějším ze všech bohů a držel ochranou ruku nad řemeslníky. Hestia byla patronkou domácího krbu. Ares byl krutým bohem války a nechyběl u žádné bitvy. Z mořské pěny zrozená Afrodité měla ve své moci lásku a krásu. Hermes byl poslem bohů a pomocníkem obchodníků, ale i zlodějů. Moudrá Athéna byla Diovou nejoblíbenější dcerou, často se s ní radil a díky němu mohla přinášet i mír. Dvojčata Apollon a Artemis jsou dětmi Dia a Leto. Apollonovým aspektem bylo umění, již zmíněná Artemis byla panenská bohyně lovu.

Jsou to ti nejznámější a pro ty, kteří s řeckými mýty skončili po přečtení Petiškových Starých řeckých bájí, je to naprosto dostačující počet.


Slohová práce školní
Lucie Říhová
16. ledna 2007

Milí rodiče
Osnova: I. Úvod
 II. Stať: 1) Vzpomínáme na dětství
 2) Špatné období
 3) Propast
 4)
 III. Závěr

Čas utíká jako voda. Brzy tomu bude 18 let od doby, kdy jsem poprvé spatřila světlo světa. Už jen pár dní mě dělí od mého vstupu do světa „dospělosti“. Na tento okamžik se jistě těšíte stejně jako já. Ale ještě než pomyslně překročím tuto životní hranici, zastavme se spolu a ohlédněme se na malou chvíli zpět do minulosti. Uběhlá léta totiž nebyla lehká pro nikoho z nás.
Hrozně ráda poslouchám, když vyprávíte své vzpomínky z období mého dětství. Málo kdy se totiž na vaší tváři objeví tak rozněžnělý úsměv plný lásky. Ve vašich očích probleskávají jiskřičky radosti, ale zároveň i smutku, z toho, že už je tato doba dávno pryč. Každé známé místo vzbuzuje další a další lavinu vzpomínek a nakonec svými myšlenkami nakazíte i mě. Jen těžko pak skrýváte svou chuť vrátit se zpět do doby mé dětské nevinnosti.
Bylo by hezké, kdyby se lidský život skládal je z hezkých chvil a okamžiků. Bohužel tomu tak není a podobně jako deštivé dny střídají slunné, je tomu tak i v životě. Dnes mě mrzí, že mezi námi podobná chvíle vznikla. Snad to bylo věkem, protože jinak si své chování nedovedu vysvětlit. Ještě nyní si vybavuji, jaká mezi námi byla napjatá atmosféra. Má neustálá náladovost, výbušnost a návaly sebelítosti vás musely jistě dohánět k šílenství. Postupem času se mezi námi vytvořila jistá propast. Já stála na jednom konci a vy na druhém. Byly dny, kdy se stačilo natáhnout a dosáhli jsme na sebe. Byly však také dny, kdy propast nebrala konce. A já tam stála sama, sotva jsem na vás dohlédla. Bylo mi smutno, ale zároveň jsem se nesnažila najít jakoukoli cestu k vám. Jak jsem byla hloupá!
Tato doba už je však naštěstí pryč. Společně se nám naši láskou a tolerancí povedlo přes tu pomyslnou propast postavit pevný most, stojící na pevných základech. Naše srdce se otevřela tomu druhému dokořán a naše dny se naplnily klidem. Věřím tomu, že tato životní zkušenost nás poučila a že se už nic podobného nebude opakovat. Všechno zlé je pro něco dobré, a tak jsem si po tomto období uvědomila, jak vás potřebuji a jak důležité vědět, že máte někoho blízkého, kdo vám dá lásku a bezpečí.
Myslím si, že člověk nemůže vidět do budoucnosti právě proto, aby měl čas dívat se do minulosti a učit se ze svých chyb. Mezi námi jistě došlo k mnohým křivdám, za které by se měl člověk omluvit. A já doufám, že to jednou dokážu.


Umění

Nejraději ze všech umění mám hudbu. Nejvíc se mi líbí rock. Rád bych věděl poroč zrovna rock když rodiče ho nesnáší. Moje nejoblíbenější skupina jsou Kabáti. Poslouchám je ve dne v noci. Lidé z toho mají radost. Jede můj dospělý kamarád mi slíbil že me nědkdy veme na koncert Kabátů. Doma jsem si uděl plakát se všemi jeji písničkamai. Moje nejoblíbenější písnička je Kalamity Jane.


Elena Nováková I. C
4. 11. 2003

1. písemná práce
Propast
(Vypravování)

Osnova: 1. úvod
2. všední život
3. nová kámoška
4. seznámení s „tím“
5. poprvé
6. začátek problémů

Není to ani tak dávno, co se odehrál tenhle příběh. A určitě není ojedinělý. Takové a velmi podobné jsou osudy mnoha lidí na Zemi od chvíle, kdy lidská civilizace poprvé ochutila sílu drog.
Jako každý všední den šly tři dobré kamarádky spolu do školy. Jmenovaly se Simona, Kristýna a Tereza. Byly chytré a vedly celkem bezproblémové životy. A tak dobře prospívaly, dostaly se na střední školy a život jedné z nich měl zakolísat.
Po ulici kráčely tři dívky. Byly jen lehce oblečené. V kalhotech a tričku, protože bylo léto, nebo spíš babí léto. Chystali se vyrazit si někam. Naco sedět doma. A navíc v pátek. Jedna z nich, ta třetí nebyla Kristýna, ale Petra. Simonina nová spolužačka, která to vlastně všechno zorganizovala a které bylo 17, kouřila krabičku cigaret denně, až příliš často pila a také propadla znovu do prváku.
„Pudem na diskotéku.“ Dohodly se holky. „Ale předtím...,“ Petra se výrazně odmlčela, „předtím si dáme.“
„A co si dáme?“ Nechápala Tereza. Na to Petra rozebrala svůj mobil a vytáhla malý igelitový sáček. Takový ten, co se dá „zapnout“ a používají ho dealeři. A v tom sáčku také bylo to, co používají dealeři. Petra vytáhla „perník“.
A pak se Simona s Terezou jako v transu dívaly na Petru připravující „posilnění.“ Celá se zabrala do urovnávání bílého prášku, pak stočila dvousetkorunu do úzké pevné ruličky a vtáhla ho nosem do sebe. Holky to zopakovaly. Ani to nebolelo. Cítily se v pohodě, jak jen to šlo. A celý večer se skvěle bavily. Tancovaly na plno, nechávaly si od kluků platit pití a čas strávený na diskotéce jim uběhl jako voda. Ještě celý příští týden si měly o čem vyprávět.
A pak... Tereza byla doma, když jí zazvonil telefon. Na druhém konci slyšela Simonu. Byla jiná. A taky, že se hned Tereze svěřila, co dělala: „Normálně sme hulili haš. Bože! Já mám tak skvělou náladu. Jo a taky jsme si dali. Ty víš co!“
Tereza věděla. Až moc dobře. A ani se nad tím telefonátem nepozastavila. No co, pro jednou se svět nezboří. A nebořil se, ani když Simona volala po druhé a po třetí. Snad až když už ten telefon zvonil třetí týden v kuse a když na druhém konci byla pořád Simona, která se, bože, cítila tak skvěle, tak až tehdy se Tereza zarazila. „Počkat, co se s ní stalo? To už není ona!“ Pak následoval proud vzpomínek na staré časy. Kdy jsme všichni byli tak nevinní a naivní.


Beowulf

Beowulf je píseň staroanglického básníka, popisující život Geótského (jihošvédského) válečníka a později i krále.
Dílo se skládá ze dvou částí. První popisuje Beowulfovu cestu do Dánska a souboj s netvorem Grendelem. Druhá se odehrává za Beowulfovy vlády a ukazuje spoustu bitev kterými prošel, až do jeho smrti v dračí sluji.
Kniha je psána ve verších a je členěna do kapitol. Často se objevují různé lyrické vsuvky, které děj zdržují a on se pak stává špatně čitelný a většinu čtenářů zjevně odpuzuje.
Dle mého názoru, je dílo cenné pouze svojí historií. Z hlediska literárního jeho kvalita klesá a troufám si tvrdit, že bych stejný příběh dokázal napsat daleko poutavěji a zajímavěji. Proto se mi kniha nelíbila a myslím si pro mě neměla žádný přínos.


Stalo se...

SPparta: velikán odírá dno...

I. Hhystorie

II. začátek konce

III. potácení se na dně

Už od začátku ligy bylo Spartě přiděleno, že se musí držet v horní polovině tabulky. Tento tým vždy plný hvězd, který vychovával talenty se po dlouhá léta vyhříval na slunci prvních příček naší ligové tabulky. Pochopitelně nepočítám veleúspěšné tažení sezonou 71/72, kdy jedno ze sluných “S“ muselo nehlédnout jak se hraje ve druhé nejvyšší soutěži. Po mnoha rocích, kdy se Sparta držela předních respektive prvních příček.

Nyní Ppostoupíme do bližší minulosti, kdy do Sparty přišel pan Mach. Za jeho vládnutí spařrťané stoupali i po ekonomické stránce do výšin pro český fotbal nevidaných. Stačí dát jeden příklad jak šikovný byl podnikatel Mach. Koupil Spartu za směšných 5 mil Kč a a prodal ji za necelou půl miliardu. Já myslím, že to svědčí za vše. To byl pro sSparťany krásný začátek dlouhé éry úspěchů i v zahraničí. Ekonomika Sparty stoupala i díky každoročním finančním injekcím od UEFA. Kdy se sSparta prodirala “Champions League“ i do osmifinálových bojů snad i výše.

Avšak všechno má svůj konec. Sparta začala “zářit“ po příchodu Františka “Franze“ Straky. Tento úspěšný trenér a jak sám říkal srdcem, tělem i duší sparťaňn započal pád toho méně slavného “S“. Sparta sice vyhrávala v domácí lize, ikdyž není zaručeno jak férová to vítězství byla, díky známému provanu korupční aféry, ale dejme tomu. Avšak v Champions League zapoměla jak se hraje fotbal, natož pak jak se vy vyhrává. Samozřejmě nemohu zapomenout na “velikého“ kapitána Karla “Stevca“ Poborského, který tak “pomáhal“ týmu. Po příchodu J&T, kdy se do čela vedení dostal velice schopný pan Křetinský, byl se Spartou Amen. I přes schopnosti pana Křetinského, který si uvědomil, že Franz není pro Spartu to pravé a vypověděl mu smlouvu avšak si neuvědmil jaký to bude mít dopad a čeho je Franz ješte schopen.

Po příchodu trenéra Hřebíka bylo zle. Již od začátku bylo jasné, že Hřebík nemá šanci uspět. Atmosféra bylo tragická, v tom se nedal hrát fotbal. A třešničku tomu dodal Franz, který přišel do sparťanského kotle a společně se svými milovanými fanoušky skandoval: Hřebík ven... Ani kapitán Poborský, kamarád Fraze, Hřebíka nepodržel a podrážel mu nohy, jak to jen šlo. Sparta začala prohrávat na všech frontách. A stalo se nevyhnutelné. Hřebík byl vyhozen. Místo něho byl povolán z meditací v Tibetu Stanislav Griga. Elegán ze Slovanu, který měl to štěstí že kapitán a vůdce Poborský byl již esemeskou vyhozen ze Sparty a odešel do svých druholigových Budějovic, kde se konečně prokázala kvalita a vůdčí schopnosti a pomohl jim ze 3. místa na místo 6. Pan Griga s obrovskými finančními možnostmi, skoupil co se jen dalo z české ligy a také sáhnul mimo jiné po cizinci {Luspichim}<ni> a krajanu Řepkovi...


Slohová práce školní
23. května 2006
Lukáš Zavadil

Lavička v parku
(Volný slohový útvar)

Osnova
 I. Úvod
 II. Stať: a) ůspěšný rok
 b) nesnáze
 c) povodeň
 III. Závěr

Když mě vyrobili, tak jsem byla plná mladistvého elánu a plánů o tom, jak poskytnu lidem pohodlí a odpočinek. Měla jsem pro to ideální podmínky. Byla jsem pěkně ve stínu u fontány a hlavně jsem byla mladá, díky čemuž jsem mohla konkurovat starým „veteránkám“.
První krok byl opravdu ůspěšný. Lidé vyhledávali mě i mé vrstevnice k odpočinku a já byla šťastná. Obzvlášť při pohledu na ty staré, ošklivé lavičky, na které si nikdo nechtěl sednout.
Ovšem další rok přišla první rána. Z mého okolí zmizely stromy a já byla neustále na sluníčku, ale pořád si na mě lidé chodili odpočinout. K večeru si na mě chodila sednout skupina mladých lidí. Já se těšila, že se dozvím něco nového ze života lidí. Místo toho mě poškrábali, pokreslili, típali o mě cigarety, zlomili mi opěradlo a dělali mi spoustu dalších nepěkných věcí. Tak jsem se postupem času začala bát večera. A tento můj nový vzhled mi na popularitě nepřidal. Já, kdysi nejoblíbenější lavička v parku jsem měla jen ty noční návštěvy. Ovšem jednoho večera k nim přišla dvojice policistů a odvedla je s sebou. Od té doby jsem je neviděla.
Od onoho incidentu jsem měla klid, ale mrzelo mě, že si na mě nikdo nesedne. Jednoho dne začalo navečer pršet a pršelo nepřetržitě pět dní. Pak se to stalo. Voda mi nejdříve dosahovala pouze ke kotníkům, pak ke kolenům, načež mě zatopila celou. Pomalu jsem upadla ve spánek, když tu jsem ucítila čerstvý vzduch. Jsem venku. Hurá.
Druhého dne ke mně přistoupil jakýsi muž a zavolal: „Tuhle taky chlapi“. A já se těšila, že mě opraví. Cestou jsem se krásně vyvětrala, ale tu jsem pojala podezření, když jsme projeli kolem cedule s nápisem: Spalovna odpadů.
Poté se otevřela velká vrata a mě ovanul velký žár. Snažila jsem se bránit, ale nepomohlo to. Tak já, která přežila nacisty, komunisty a „tu svou partu“, já hrdá lavička z parku skončila ve spalovně.


Kateřina Žákovská
14. října 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Uspěje StarDance i potřetí?>

Star Dance 3
V minulých letech jsem sledovala první dvě řady taneční show Star Dance, kterou uvedla televize ČT1. Od listopadu přichází na obrazovku třetí pokračování a otázkou je, jak bude dobré. Mohlo by se říci, že žádné třetí pokračování již nemůže být tak dobré jako první řada. Přesto jsou má očekávání hodně vysoká.
Obsazení moderátorů zůstává stejné, s čímž jsem spokojená, Marek Eben k Star Dance již neodmyslitelně patří, bez jeho vtipných poznámek by to určitě nebylo ono. Tereza Kostková ho skvěle doplňuje, což je jistě zárukou kvality. Co je tedy ve Star Dance nového? Obměna grafiky je určitě na místě a podle upoutávek pořadu jen prospěla. Obsazení by mělo být také atraktivní a zajímavé, v minulých řadách byli upřednostňováni zejména herci, komentátoři a zpěváci, teď nám své taneční umění předvede jedna z našich modelek. Tak uvidíme, jestli bude stejně šikovná na parketu, jako je na módních přehlídkách. Velké množství zábavy a pozitivní energie, podle mě, do pořadu vnese herečka Zuzana Norisová, která již pilně trénuje. Právě ona by mohla nahradit vtipné vystupování Mahuleny Bočanové. Star Dance je pořad vhodný pro všechny věkové kategorie. Mladí se pokochají půvabnými tanečnicemi či tanečníky, starší mohou sledovat výkony svých vrstevníků. Jestli se povede Batulové stejně dobře jako Janě Švandové. Určitým překvapením může být i sestavení poroty. Uvidíme, zda bude mírnější než ta loňská nebo budou porotci sdělovat svá hodnocení stejně ostře.
Palce budu držet určitě všem, protože z minulých řad vím, jak jsou tréninky náročné a jak jsou celebrity i tanečníci unavení. Přeji si, ať vyhraje ten nelepší, no zkrátka ten, který si získá největší přízeň diváků. Fandit budu i těm méně nadaným, snaha se přeci cení. Doufám, že sledovanost a atraktivnost se vyrovná minulé řadě.


ZÁPAS

Byl květen, přesně 11. 5. 2002. a my jsme právě dorazily do sokolovny v Hradci Králové. Hraje se tu Mistrovství republiky v basketbale mladších dorostenek. Boj o 3. místo je v poločase a my jdeme do šaten. Tím to vždy začíná. Nejen, že jsme nervózní ze slova „finále“, teď jsme ještě néervóznější, protože už je to tady. Najednou je tady tu ten známý pocit, pocit, který máme před každým zápasem. Nervozita nadále stoupá, všechny jsme napjaté a strašně natěšené. Žádná z nás nemění své „šťastné“ rituály, – jedna má šťastné spodky, druhá ponožky. Pak pokračujeme – dres, boty, týmové tričko (se jménem na zádech), tepláky a mikinu. Ještě učesat. Pro štěstí si všéechny češeme 2 culíky – doslova všechny, i tře trenérka. Jsme totálně sjednocené – jeden tým, jedna duše. A kdyby jsme nebyly každá úplně jiná, tak vypadáme jako dvanácterčata. Ještě malá porada a jde se na to.

Je čas vyrazit ze šatny. Venku slyšíme jásot, to se dohrál předchozí zápas. Vycházíme, vs zdravíme se s rodičema, které vidíme po 3 dnech. Snad poprvé se nám podařilo vejít do haly jako celku. Následuje společné rozběhávání a rozcvička. Kapitánka předcvičuje a my všechny cvičíme<in> podle ní. Pohledy nám ale utíkají na druhou stranu hřiště, k soupeřkám. Holky z Hradce Králové. Letos neporazitelné, opravdu. Za celou sezónu neprohrály jediný zápas. Zlomíme jejich neporazitelnost? D Doufáme, modlíme se za to. Nevím, jak pro holky, ale pro mě je už tohle neuvěřitelné štěstí. Opravdu mi stačí se jen rozcvičovat před zápasem a mám pocit nejšťastnějšího člověka pod sluncem. Všude kolem jsou fanoušci obou družstev, ale i ostatní, lidé, kteří přišli do sokolovny jen ze zvědavosti. Pro mě je už tohle obrovský pocit uspokojení. Věřím, že každá z nás si připadá jako „někdo“, na nás to závisí a my to rozhodneme. My jsme se sem dostaly. A už to je náš úspěch. Teď už to stačí jen dovést do konce. Dneska nechceme být jen dobré, chceme být nejlepší.

Základní 5 je vybrána, nastupují naše nejlepší hráčky. Ostatní sedíme na lavičce a navzájem se uklidňujeme. A už je to tady. Rozhodčí vyhodil balón do vzduchu a tím začíná zápas. Zápas roku, poslední v sezóně. Bubny i trumpeta se v rukou fanoušků rozezněly. Holky hrajou jako o život, ale Hradec stále vede, ne o moc, ale vede. Vypadá to marně. První střídání. Některým z nás je hned od začátku jasné, že se na hřiště nedostanou, ale stále doufáme. Chceme se taky zapsat do dějin zápasu. Nevadí, stejně jsme jako 1 tělo. Jak ve 3 mušketýřích – jedna za všechny, všechny za jednu. Naše lavička se snad poprvé projevuje, to je nevěřitelné. Hra je strašně napínavá.

V poločase je skóre skoro vyrovnané, a my pořád křičíme a povzbuzujeme. Moc to nepomáhá, jelikož během 5 minut dostaneme asi14 bodů. Do konce chybí asi 12 minut, když se stane ten faul. Je osudný nebo {spíš je -> je spíš} ostudný? Hra se zastavuje a my na druhé straně hřiště nevíme, co se přesně děje, a tak jen hádáme. V těchto chvílích vede Ho Hradec asi o 20 bodů a zápas vypadá rozhodnutě. Pořád se ještě nehraje, už to trvá asi 10 minut. Hráčky stojí nastoupené na hřišti a čekají. Ale na co? Při tom faulu upadla 1 ze soupeřek na zem a ta podlaha zůstala mokrá. Spoluhráčce už došla trpělivost, a jelikož věděla, proč se nehraje, tak šla, vzala hadr a tu mokrou podlahu utřela. Nikdo nevěřil vlastním očím. Tohle je povinnost pořadatele. Možná nás to povzbudilo, ale spíš to soupeřky lehce vykolejilo. Dostaly jsme se do ráže, před posledníma 10 minutama už totiž Hradec vede „pouze“ o 7 bodů. Je to velmi tvrdý zápas, obě družstva bojují jako o život. Hodně faulujeme, a tak se na hřišti pomalu střídáme všechny. 5 minut do konce a na tabuli vidíme, že jsme to dotáhly. Plichta. My na lavičce radostí vyskakujeme, prázdnýma lahvema mlátíme o zem a snažíme se přeřvat ten hukot. Fandíme, fandíme jako ještě nikdy předtím. Nevzdáváme to, bojujeme dál. 3 minuty do konce přišla řada i na mě. Úplně jsem se rozklepala. „Hlavně braň!“ To je rada trenérky. Proti mě totiž stojí hráčka o hlavu vyšší. Jestli jsem před zápasem byla nervózní, pak nevím, co se se mnou děje teď. Štěstí, euforie, nervozita. Nevím. Úžasná atmosféra, ale pro mě je teď nejdůležitější se uklidnit a soustředit na hru. Hrát dobře, protože v tomto okamžiku už zaleží i na minimální chybě.

Připadá mi, že po hříšti neběháme, my létáme. Minuta do konce a my vedeme o 3 body. Pořád tedy ještě není nic rozhodnuto. Soupeři si berou oddechový čas. Doplňujeme energii a úsměvy nám jen září. Jsme rozhodnuty to náskok nepustit. Z hlediště cítíme neuvěřitelnou podporu, hlavně od rodičů. Jo Jsou na nás pyšní. Tahle minuta je asi nejdelší minuta zápasu, jakou jsem zažila. Hra se pořád zastavuje, protože jsme pořád faulované. Klasická taktika. My budeme střílet trestné body, které, jak ony doufají, neproměníme., Soupeřky se tak dostanou dřív k balónu. Naše muška je ale přesná, a tak náskok ještě zvyšujeme. Pak už slyšíme jen 3... 2... 1 a úžasný jásot.

Všude je poprask. Nusle vyhrály, vyhrály! Skáčeme štěstím až do nebe. Radost je obrovská, neuvěřitelná atmosféra. To se nedá popsat, to se musí zažít. Ohromná euforie. Pozdravíme klasicky soupeře podáním ruky a potom hned následují vítězné rituály. Tančí se dokola, řveme mistři a vrchol všeho – nejlehčí hráčka si sedne na ramena té největší a stříhá síťku na koši. Pak rychle poz obejmout rodiče a nastupujeme k závěrečnému ceremoniálu.

To je to nejlepší – , závěrečný ceremoniál. Nejkrásnější pocit na světě. Stojíme před nastoupenou halou, na krku nám visí zlaté medaile, na sobě trička s nápisem MISTŘI a posloucháme tu známo píseň, píseň vítězství: „We are the champions, ... .“


Nedbálková Markéta, 1. C
4. listopadu

1. písemná práce
VZPOMÍNKA
(vypravování)

Osnova: 1) úvod – vzpomínání Karla
2) Vlastní stať – a) dětské lumpárny
b) výlet
c) nehoda
3) Závěr – uzdravení

Karel sedí u nemocniční postele svého nejlepšího přítele Martina, drží ho za ruku a v očích má slzy. Hlavou se mu honí mnoho všelijakých vzpomínek:
Karel s Martinem jsou kamarádi již od dětství. Bydleli nedaleko Prahy v sousedních rodinných domcích se společnou zahradou. Vždy spolu dováděli, hráli si a hlavně zlobili rodiče! Jednou mamince Karla vyměnili obsahy kořenek, když zrovna vařila pro návštěvu oběd. Samozřejmě se jídlo vyhodilo a návštěva se musela spokojit s kávou a sušenkami. Jindy zase tatínka Martina zamkli na chvíli do kůlny na nářadí a dělali, že se zasekly dveře.
Teď už ale byli kluci větší a rozumnější. Chodili spolu do školy, kde to také nebylo jednoduché. Karlovi šlo učení o trochu lépe, a tak někdy pomáhal Martinovi s úkoly. Jednou takhle zase seděli nad sešity, byl zrovna pátek, a byli docela unavení. Po chvíli Martin řekl: „Nejradši bych se schoval na nějakém klidném, tichém místě, daleko od školy a veškeré civilizace.“ .....Ještě bych ráda připomněla, že když byli kluci malí, schovali se hned ráno v koruně starého dubu, který stál mezi jejich domy. Rodiče je celý den hledali, a když se večer vrátili domů unavení a zoufalí, jejich děti už stály v kuchyni a přivítaly je slovy: „Ahoj mami, ahoj tati, co bude k večeři?!“......... „To máš pravdu, to by bylo skvělé, ale bohužel to už není tak jednoduché, jako když nám bylo šest,“ odpověděl Karel, „ale mohli bychom vyrazit zítra na výlet, co na to říkáš?“ Tak dobře, už se těším,“ řekl Martin, „tak se sejdeme zítra v osm hodin na nádraží.“ Kluci nadšeni skvělým nápadem rychle běželi domů, aby si sbalili věci na výlet.
Je sobota 7:55 a Karel již čeká na smluveném místě. Rozhlíží se kolem, jestli nezahlédne Martina. Už ho vidí. Je za silnicí a mává na něj. V té radosti se Martin pořádně nerozhlédne a „Pozóóór!“ zakřičí Karel. Ozve se skřípot brzd, rána a další Karlův výkřik: „NÉÉÉÉ!“ Ztichlou ulicí se rozřinčí hlas sirény. Přijíždí ambulance. Lékaři nakládají Martina na nosítka a odjíždí. Karel neví, co má dělat. Smutek, pláč, zoufalství. Takové jsou jeho pocity. Stojí tam tak sám, strašně sám....
Teď už je Karel opět u postele svého kamaráda v nemocnici. Něco ho vyrušilo od vzpomínání. Byl to Martin! Probral se! Konečně! Oba kamarádi měli velikou radost a už se těší na ten společný výlet.


23. 3. 2006
Bartůněk, 2.C
2. písemná práce
(subjektivně zabarvený popis)
Téma: V prosinci

V prosinci
Přijíždí poslední noční tramvaj. Dnes už jiná nepojede. Také unavený řidič už si potřebuje odpočinout. Vstupuje mladý pár tisknouce se k sobě. Zima totiž zalézá až za nehty. Mrazivý vánek připomíná, že je prosinec. Poslední měsíc v roce – měsíc vánoc, nejrůznějších oslav a radovánek. Měsíc klidu.
Pár se vydává směrem do parku – taková večerní procházka přírodou. A právě příroda je tak jiná než kdykoli jindy. Celá krajina je zavátá tím čerstvým bělostným sněhem, který padá již druhý den. Těžko by člověk hádal, co se pod ním skrývá. Zasněžená louka připomínající spíše pustou pláň bez života, na obzoru obrysy stromů. To vše zvýrazňováno jasným svitem měsíce. Dnes však není celý. Jakoby ho někdo kus ukousl. Naštěstí má i tento velikán své pomocníky. Množství hvězd na nebi pomáhá jako tisíce malých žároviček blikajících na vánočním stromečku. A mezi nimi jejich král. Zdá se, že je kousek nad vámi, ale přesto je od vás tisíce a tisíce kilometrů daleko. Zvláštní pocit.
Nerovná, zasněžena kamenitá cesta vede kamsi do neznáma. Kamínek za kamínkem se plete pod nohama. Jeden jako druhý, všechny omrzlé a obalené vrstvičkou ledu. Přesto cesta rychle ubíhá. Šplouchání vody naznačuje, že podél cestičky teče malý potůček. Ještě stále odolává – nezamrzl, ale již brzy přijde i pro něho čas zimního spánku a odpočinku. Za potůčkem v dáli dokáže bystré oko pozorovatele spatřit začátek lesa. Tak strašidelného, tmavého, strach nahánějícího. Tma by se tam dala krájet. Kdo by řekl, že tam může někdo bydlet. A přesto. Les je plný nejrůznějších obyvatel. To vše naznačuje například krákání vran nebo slabé houkání sovy. Ale i příroda už spí. Kromě těchto pár ponocujících spí celý les. Zasněžené vrcholky smrků zakrývají les jako peřina a hvízdání toho mrazivého, štiplavého větru jakoby zpěv ukolébavky na dobrou noc.
Večerní návštěvníci lesa se konečně zastaví. Široko daleko žádného jiného človíčka. Usadí se společně na starou dřevěnou lavičku, která tu stála pravděpodobně už v mládí babiček a dědečků. Jeden by se bál, aby si nezarazil třísku. Ale oni se nestarají. Jen se pozvolna nechávají unášet tím nádherným představením, jakým tato prosincová příroda rozhodně je. A ten čerstvý vzduch spojený až s nezvyklým klidem. To by člověk v centru večerní, bouřlivé atmosféry města hledal asi marně.
Čas pozvolna ubíhá. Nikoho to netrápí. Jakoby v tuto chvíli nic neznamenal. A přece. V dáli je slyšet kostelní věž. Ten pronikavý, dunivý, na dálku slyšitelný zvuk, který oznamuje půlnoc. Jakoby odbýval konec představení, opona padá a pár se vrací zpět k tramvajové stanici po té samé kamenité cestičce, kolem téhož tichého potůčku a tmavého, strašidelného lesa. Deja-vu.
Pouze ťukání datla, toho hladového tvora, které předtím nebylo slyšet, značí opak. Avšak tramvaj už spí. Stejně jako její řidič, stejně jako zvířectvo lesa, stejně jako příroda. Pouze on a ona, sami uprostřed ničeho, nespí.
Konec krásného večera. Domů se vydává pár po svých vstříc tmou zahalenému, nikdy nespícímu městu. Nikdo neví, co bude zítra, nikdo neví, co bude pozítří. Dnes je však krásný prosincový večer, lásky čas.


Daniel Prouza, 1. E
5. listopadu 2003
1. písemná práce
Vzpomínka
(vypravování)

Osnova:

Nyní vám povím tajuplný příběh, který se už půl století šušká v hospodách, putykách a barech v zapadlém městě Corland Hills v Dakotě.
John Dillinger žil v v malém městečku v Corland Hills. Přes den spal a po nocích pracoval ve strážní budce na železniční trati mezi městy Panamana a Oscio. Jeho samotářská práce mu vyhovovala, protože byl velmi plachý a v lidské společnosti se cítil nesvůj. Měl už nejlepší léta za sebou, s lidmi se nikdy nestýkal a za svůj život neměl manželku ani moc přátel. Byl to samotář, který žil ve svém špinavém a oprýskaném domě na kopci daleko od lidí. Žil spořádaný, stereotypní život, za který se nikdy neudálo nic zajímavého a vyčnívajícího
z šedosti jeho všedního života.
Jednoho večera se opět, jako každý den, vydal ke své strážní budce u trati nedaleko od Corland Hills. Byl podzimní večer a krajinu už dávno pokryla tma. Strážní budka bylo nevelké stavení s ošuntělými zdmi a střechou, porostlou mechem. John vlezl dovnitř, rozsvítil si petrolejku, těžce usedl na lavičku a zapálil si cigaretu. Jeho práce byla otupující, ale John si na ni za ta léta úplně zvykl. Alespoň se vyhne kontaktu s lidmi, které tolik nesnášel, a kteří na oplátku nesnášeli jeho. Zdálo se, že tato noc nepřinese nic zajímavého, stejně jako tisíce nocí předešlých. Kolem jedenácté hodiny projel vlak. Řidič Johnovi zamával, a ten mu pozdrav oplatil lehkým pokývnutím hlavy.
Kolen druhé hodiny se ale stalo něco zvláštního. V nedalekém lesíku se rozsvítilo jasné, oslnivé světlo. John vylekaně cukl hlavou. Světlo prosvitovalo mezi stromy a pomalým, houpavým pohybem se přibližovalo k budce. John byl nebojácný. Půl života, stráveného u železniční trati ho naučilo odvaze. Najednou se světlo zastavilo u kraje lesa a po chvíli zhaslo. Johnovi trvalo chvíli, než se uklidnil, zapálil si další cigaretu a přečkal do rána. Ráno šel domů a spal až do večera, jako každý jiný den.
Druhého dne se na večer zase vydal k budce, strávit další noc v otupujícím zaměstnání. V klidu seděl vevnitř a pokuřoval a na strašidelnou příhodu z předešlé noci dočista zapomněl. Kolem dvanácté se však světlo objevilo znovu. Tentokrát už ale na louce, na půl cesty mezi lesíkem a budkou. Světlo se opět pomalu přibližovalo. John se začal opravdu bát. Začal vystrašeně volat: „Co to je? Co se to děje? Vypadni! Jdi pryč!“ Světlo však vůbec nereagovalo a dále postupovalo k budce. Těsně před vchodem však opět zhaslo. Vystrašený John se po čase uklidnil a vyčkal do rána.
˂nedokončeno˃


5. prosince 2008
Tereza Musilová
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Byl to jen sen

Osnova: 1. Úvod do onoho snu
2. Popis prostoru
3. Naštěstí jsou sny, pouhými sny

Sny jsou pouhými sny – Díky Bohu!
Chtěla bych vám popsa sen, který se mi zdává poslední dobou denně. Možná se bude zdát popis zvláštní a možná až neuvěřitelný. Musíte ovšem brát v úvahu, že sny se právě takovými mají jevit...
Je prázdná místnost. O čtyřech stěnách, pokrytá černými tapetami. Uprostřed stojím já. Ta místnost nemá žádná okna, žádné dveře. Tedy vlastně ano. Jedny dveře tu jsou. Přímo nade mnou. Na stropě. Střih. Zničehonic se objevím na překrásné louce. Všude jsem obklopená rostlinami – lučními květy. Na nebi se líně táhnou mraky, které tu a tam zakryjí slunce. Okolo mě pobíhají bílý králíčci jako kdyby samou radostí tancovali. Kousek od louky je takový temný les. Vysoké a mohutné stromy se tyčí do nebeských výšin. Jejich konce se vznášejí ve směru větru. Z toho lesa vybíhají jeleni a začnou skotačit na louce. Jejich hry připomínají tanec stejně jako u bílých králíčků. Ovšem o něco vznešenější. Jejich nožky doslova létaly vzduchem s jakou lehkostí se dokázali odrazit od země. Z nádherně prosluněného nebe začnou padat kapky deště. Jedna následovala za druhou. Na celé louce zkončí radostná nálada. Snažím se odejít z louky. Směrem od lesa vypadá louka nekonečně. Nebyla. Na konci louky byl konec. Konec země. Jen nebe a nic. Louka společně s lesem se zdáli být obyčejnou zemí. Ale ne. Je to jakási deska porostlá trávou, lučními květy a lesem. Střih. Ocitám se v jakési další zemi, kde jsem spatřila, ale jen ztěží maličké bytůstky. Jejich velikost dosahovala velikosti obyčejné housenky. Rozhlédnu se kolem. Tato země byla pravým opakem té předešlé. Stromy zde hořely. Některé jsou pouze popálené, ale většina z nich už tu skoro ani nebyla. Tráva, ta přenádherná svěží tráva. Ne. Místo trávy jen hlína a bláto. Na nebi poletují netopýři místo ptáčků a hlasitě pískají. Ten pískot je nesnesitelný. O nebi ani nemluvim. Modrá barva s bílými mraky nahradila krvavě červená s černými fleky. V této zemi vládla a vládne deprese. Zvířata trpí a brečí bolestí. Rostliny tu nejsou. Veselými se tu jevily být pouze ty malé bytůstky. Střih. Opět stejná místnost o čtyřech stěnách a černými tapetami. Opět žádná okna. Podívám se na strop. Místo dveří tam jsou velikánské ostré bodliny. Nějakou dobu se nic nedělo. A zachvíli se zatřásla zem. Pak i celá místnost. A nakonec. Spadne horní stěna s bodlinami přímo na mě. Střih.
Ráno rozlepím víčka od sebe a nervózně kolem sebe koukám. Nikde nic. Jen můj pokoj. Jedno velké okno uprostřed místnosti se zataženými závěsy. Opodál stoleček s počítačem a učením. Vedle něj židle. A vedle mě na posteli pospává pes. Já a můj pes ve veliké a měkké posteli. Vše je na svém mistě. Celá zpocená přemýšlím o snu. „Bylo v tom tolik beznaděje,“ řeknu si. „Byl to jen sen.“ Úsměv zamění můj pot. A já si ještě lehnu.


31.10. 2006
Jaroslav Chládek, 2.D
1. písemná slohová práce
 (Referát)

Osnova: I. Úvod – volba náplně referátu
II. 1) Zásahové zóny
2) základní pohyby
3) sedm šermířských technik
III. Závěr – schrnutí (Všeobecné rady)

vysvětlivky: [...] – chybně uvedeno

Původně to celé mělo být o něčem jiném, ale jelikož jsem byl koneckonců na pochybách a protože jeden z mých známých mě nazval ve věci tohoto referátu vpravdě odborníkem na sloho vzatým, rozhodl jsem se poreferovat vám v částečném a co možná konkrétním používání obouručného meče a všech praktických pohybech, které je možné s touto zbraní provádět.
Na samém počátku výcviku každého, kdo je odhodlám transformovat potenciální meč ve svých rukou ve skutečnou „smrtící„ a strachnahánějící věc, je nutné naučit se rozlišovat na svém potenciálním protivníkovy šest tzv. zásahových zón, kterými jsou v praxi oblast hlavy, zad, pravé části trupu a pravé horní končetiny, levé části trupu a levé horní končetiny a podobně i levé dolní končetiny. Jsem přesvědčen o tom, že některým začátečníkům připadá moc komplikované a podceněníhodné učit se v první řadě tuto teorii, ztělesněnou zde zásahovými zónamy, ale to je samozřejmě absolutně mylné přesvědčení a naopak já osobně bych [tyto] těmto jistě budoucím šermířům doporučil, aby do naučení se zásahových zón a posléze využitelnosti těchto znalostí v praxi věnovali co možná nejvíce jejich energie, času a vnitřní disciplíny a to z toho důvodu, že posléze kdy se dokonale naučí pročistit jejich mysl a spatřovat ve svém protivníkovi rozhodně ne člověka; svého soupeře a už vůbec ne neporazitelné monstrum, proti kterému nemohou v žádném případě obstát, ale jednotlivé zásahové zóny a jejich možné využití pro svůj úspěch, jejich celková koordinace s jejich zbraní bude mnohem dokonalejší, spolupráce mozku a jejich fyzických kvalit mnohem rychlejší a propracovanější, ale zejména vaše celkové vystupování s vaší zbraní i bez ní mnohem sebejistější a věřte, vaše sebejistota je základem každého vašeho úspěchu, ale o psichyckých předpokladech nutných pro dokonalého šermíře a profesionalita v tomto oboru bude řeč ještě později.
Pakliže jste už toho názoru, že jste plně vzali na vědomí existenci jednotlivých zásahových zón, alespoň do té míry, jak je řečena v předchozím odstavci, můžete se věnovat postupné výuce konkrétních šermířských technik a praktických obraných i útočných pohybů s vaším mečem, což vám v budoucnu umožní prakticky to nejdůležitější totiž vyvinutí sobě vlastní nebo již existující formy jedné ze šermířských technik, která bude plně vystihovat váš charakter a vaši osobnost jako takovou, ale pěkně popořádku. Od zjištění existence obouručného meče a plného zrespektování všech jeho šermířských a jiných vlastností a kvalit, bylo skutečnými profesionály vyvinuto Sedm šermířských forem technik, které jsou pro lepší anonymitu vůči nepovolaným osobám identifikovány pouze římskými číslicemy od I do VII, a které se pak dále ještě rozlišují do několika tzn. podtechnik, které každou jednotlivou techniku ještě zdokonalují.
Protože podrobným rozborem všech VII technik byl popsal minimálně dvakrát tolik místa co do této [---] omezením se jen na ty nejpoužívanější a nejpoužitelnější ve skutečném boji. Jsou jimi technika II, technika IV a technika VII, které je však pro svou náročnost stále ve vývoji    narozdíl od ostatních mnohem ucelenějších technik, ale o ní bude řeč ještě později.
Technika II se stala krajně vytříbenou a pro méně zkušeného šermíře prakticky nezvladatelnou formou boje meč proti meči, rozvíjí v sobě přesnost pohybu čepele do nejvyššího možného stupně a vychovává největší mistry soubojů, kteří se kdy objevili. Tato technika upřednostňuje a preferuje dlouhé elegantní pohyby ruky a vyžaduje její značnou hbitost a obratnost, zejména zápěstí.
Technika IV je naproti tomu prakticky nejakrobatičtější ze všech šermířských technik a pro svého uživatele absolutní hranice jeho fyzických limitů, díky čemuž se pak mohou její největší mistři, díky za své neuvěřitelné fyzické rychlosti a přesné koordinaci jevit skutečně jen jako pouhá šmouha a následně jsou schopni i zdánlivě nemožných fyzických výkonů a kreací.
A co se týče techniky VII, jak už byla řečeno tato technika je velmi náročná a stále ve vývoji, což dost možná z velké části zapříčiněna i tím, že v sobě spojuje pohyby všech předešlých šesti technik a pokusit se o ní nemůže nikdo, kdo alespoň okrajově nestudoval zmíněné předešlé techniky.
Co se však týče mého realného názoru, já osobně preferuji techniku III, jejíž charakteristikou jsou rychlé a úporné obrané pohyby, které ve finálním stadiu této techniky nechávají na svém uživatelovi odkrytou proti jeho soupeřům minimálně část jeho fyzické plochy. Jen naokraj bych snad měl ještě zmínit, že skuteční mistři této techniky (ke kterým já osobně však mám ještě velmi daleko) se pokládají za neporazitelné, ale to už je jiný „příběh„.
Závěrem bych snad ještě měl zmínit --- nezbytné předpoklady, bez kterých je prakticky nemožné dosáhnout v šermu, ale jak sami jistě poznáte i v jakémkoliv jiném oboru skutečné velikosti a dokonalosti. Mám na mysli to nejhlubší odhodlání dosáhnout vytyčeného a předsevzatého cíle, neustálá ctižádost a touha po sebezdokonalení, kdy doporučuji zas a znovu a znovu provádět naučené pohyby vaším mečem až do úplného fyzického vyčerpání, síla a vůle porazit svou vlastní pýchu, protože to, jak je známo je největším nepřítelem skutečného šermíře, bojovníka a hrdiny a konečně fyzická, ale zejména psichycká rychlost což je asi nejlépe řečeno slovy jednoho z mých potencionálních učitelů: „Feel, don´t think, use your instinkt, concentrate on the moment, may the force be with you.„ čili „Musíš cítit, věřit instinktu ať tě provází Síla, ale jak už jsem se v minulosti několikrát přesvědčil, skutečná Síla, ta je v nás.


Veronika Chudobová
Třída: VII. B
Datum: 19. 11. 2009

1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady
Slouha

Tento obrázek nakreslil Josef Lada v roce 1945. Je to kolorovaná kresba na zimní motivy. Obrázek na mne zapůsobil trochu, ale opravdu pouze trochu ponuře, ačkoli má zobrazovat veselý čas Vánoc. Na obrázku je znázorněn hustě padající sníh. Sněhem zapadané jsou i klády a vědra na vodu. Všechny chaloupky jsou pokryty rampouchy a vysokými vrstvami již zmiňovaného sněhu.
Ústřední motiv tvoří dva koledníci, muž a žena oba staršího věku. Muž drží v rukou trubku a troubí s ní do oken jedné z chaloupek, té umístěné v popředí. Na hlavě má hnědou ušanku. Pod ní má blonďaté vlasy. Na sobě má oblečen dlouhý kožešinový kabát se zeleným obšitím. Na nohou má obuty hnědé válenky. Těsně za ním stojí žena, která nese žlutý raneček s oranžovým vyšíváním. Na hlavě má uvázaný šátek velice podobný tomu co nese. Je oblečena do zeleného kabátku dlouhého asi tak k jejím bokům, pod ním má dlouhou červenou sukni s bílou zástěrkou. Na zádech nese proutěnou nůši přes kterou je dána bílá látka.
Jako motiv vedlejší posloužila jednak chaloupka s dřevěným obložením na zdech, která nás utvrzuje v tom, že jsou Vánoce, protože v jejím okénku lze spatřit vánoční stromeček a jednak je to černý pes, který je z poloviny schovaný za kolednici.
V popředí je padající a napadaný sníh. V pozadí je jedna chaloupka také s dřevěným obložením. Kolem chaloupky je postavený dřevěný plot. Těsně u ní stojí zcela holý vysoký strom. Ale nesmíme zapomenout na nebe, které má tmavomodrou barvu, z čehož lze usoudit, že je noc.
Kresba je velice hezká ostatně jako s největší pravděpodobností všechny Ladovy obrázky.


25. 3. 04
Věra Fuchtnerová
I. E

Charakteristika

OSNOVA
1.) úvod: Změna
2.) stať: a) bílá vrána
b) vzhled
c) hrdinka
3.)závěr:

Během mého dosavadního života mě ovlivnilo spoustu pozitivních i negativních živlů. Škola, rodina, přátelé, média...... Díky nim všem získávám zkušenosti a na základě vlastního názoru na nabízené informace a ponaučení z nich se měním. Nejzásadněji mě však dokázala zmanipulovat a z nudy vytáhnout donedávna cizí žena.
Madam má na krátko střižené peroxidem barvené vlasy, tudíž září mezi ministerskými úředníky jako bílá vrána nadějné budoucnosti mezi houfem starých a protivných krkavců.
Z úplně prvního setkání mi v paměti utkvěly brýle. „Druhé oči“ vyrobené visážistou přesně na míru s odleskem do fialova. Úžasně vybroušený tvar připomínající rozbité noty mě uchvátil. Modré oči pod nafialovělými skly jen září, jejich sympatičnost si okamžitě zamilujete. Nos, nevím jak vypadá, ale mám pocit, že je nenápadný. Pro plastického chirurga zajímavý exemplář bych si pamatovala. Narůžovělé kulaťoučké tvářičky zdobí komicky střižený úsměv, jenž je olemován poměrně plnými rudými rty. Přestože bílé zuby nemá rovné, usmívá se mile. Dolní čelist sice trochu zaniká ve dvojité bradě, ale to vůbec nevadí. Modelingu se tedy tato dáma nevěnuje, i když je se svou postavou navísost spokojena. Sebevědomí, to jí také nechybí, ba naopak, řekla bych, že by mohla kdejaké
˂pokračování v konceptu˃
A sebevědomí má jistě více než kdejaká anorektička.
Nenosí moc šperků na krku. Mám pocit, že ani obrovského briliantového náhrdelníku by si žádný muž nevšiml, protože horní část jejího trupu zdobí bohatě, velmi bohatě, obložený hrudník. Zbytek vnější části --- --- -- Peněz si vydělává, řekla bych až dost, tak se může její zevnějšek jednou za čas pochlubit i nějakým tím dražším modelem z clokhausu, který se samozřejmě neobejde bez desetitisícové padnoucí kabelky.
Stáří tuto školenou dámu moc nepoznamenává. Už v mládí dokázala využívat svých záviděníhodných psychologických vlastností. Způsob jakým dokáže ovlivnit a ovládat všechny kolem sebe je neuvěřitelný. Nesmírně tím každému pomáhá a po celá ta léta. Možná, že změnila názor, ale je to stále ona. Připomíná mi hlavní kladnou hrdinku z levných Harlequinů, kdy je v hlavním ději před svatbou ženy a muže, najednou se ale objeví láska z dětství a v tom nastoupí objektivní rádce, v našem případě člověk, který mě v životě nejvíce ovlivnil. Snaží se diplomaticky vyřešit nevěru snoubenci, ale muž číslo dvě to také nemá lehké, i když není oprávněn ke únosu nevěsty
˂nedokončeno˃


Těžký úděl matematikův

Osnova:

I. Pan X

II. 1) Pan X přichází o práci

2) Nemoc

3) Záblesk světla

III. Smrt

Pan X se probudil v šest hodin, přesně jako vždy. První, co vídával, když otevřel ráno oči, byl kdysi snad bílý strop jeho malé ložnice obdélníkového půdorysu. Nyní v X vstal z postele a šel se umýt do koupelny, cestou však kopl do něčeho kovového a palcem mu projela ostrá bolest. Podíval se na zem a uviděl – mikroskop! „Ksakru, kde se tady vzal?“ Pan X byl rozladen na nejvyšší míru, neboť se nepamatoval, že by m mikroskop včera vůbec vytahoval a co bylo ještě podivnější, že by ho nevrátil nazpět. Nadevše totiž miloval pořádek, každá věc v jeho bytě měla své místo. A teď tohle! X strčil rychle mikroskop do skříně a šel se umýt do koupelny.

Pan X, kterému letos bylo asi 47 (on sám narozeniny neslavil; a tudíž za nějaký čas zapomněl, kolik mu přesně je) byl neduživý, vychrtlý a nemocně vypadající člověk s pleškou na hlavě, jemuž se od mládí nehonila hlavou jiná věc, než matematika, o jejímž smyslu snad nikdy neuvažoval, pokládal jí za něco úplně samozřejmého. Po dokončení matematicko-fyzikální fakulty šel učit na gymnázium, ale tam mo vydržel jenom jeden rok. Byl totiž od přírody málomluvný a studentů se bál a zároveň je nenáviděl, připadali mu tupí a zesměšňovali ho. Pro X to byl vskutku trpký rok. Poté si našel místo na akademii věd, kde pracuje doteď a úspěchy vymýšlí nové postupy řešení těch nejsložitějších úloh. Pravda, moc peněz za to není, ale ani málo a za pár let práce (ktera pro X byla vlastně potěšením) si koupil maličký byt na okraji města. Byt má zařízen spartánsky ̶ avšak pečlivě uklizený, až na pár drobností (Za za celá ta léta například neumyl ani jedno okno, občas také kvůli matematickému bádání zapomněl vynést odpadky) X žije po léta sám, nikdy se neoženil. Proč také?

Poté, co si X propláchl očí na sebe ledabyle nasoukal zašlý oblek, vzal aktovku a bez snídaně (jen další zbytečná ztráta času) šel do práce. Za 20 minut dojel tramvají k nevzhledné „krabicovité“ budově – akademii věd. Vešel do budovy, pozdravil vrátného a pak co nejrychleji ba l šel do své pracovny hloubat nad záležitostmi matematiky.

Zhruba o půl druhé za ním přišel Y a řekl mu, aby se okamžitě stavil u ředitele. X zaklepal na dveře ředitelovy kanceláře a vstoupil. Ředitel seděl v koženém křesle otočen zády k X. „Dobrý den,“ řekl X. „Dobrý den, posaďte se,“ řekl ředitel, otočil se na kolečkové židli směrem k X a uchopil pero do pravé ruky. „Víte, že poslední dobou se objevily politické tlaky na zeštíhlení úřednického aparátu a rušení bezvýznamných institucí.“ Ředitel, starý muž drobné postavy s pronikavýma očima, se na chvíli odmlčel. „Hmmm.“ X ředitele nevnímal, protože dumal nad tím, kolik je třetí odmocnina z -34 578 111. Ředitel pokračoval: „Je mi to moc líto, ale náš ústav se ruší. Dělal jsem, co jsem v zájmu vědy mohl udělat.“ X se zarazil: „Cože?“ „Oni chtějí zničit vědu?“ „Vědu ne, biologické, chemické a fyzikální ústavy zůstanou.“ Zase chvíle ticha. X nevěřil vlastním uším a jen udiveně zíral s otevřenou tlamou. „Tohle mi podepište,“ řekl ředitel a podal X jakousi smlouvu a kuličkové pero. X podepsal až podivuhodně klidně, bez přečtení a bez zdržování. „Svoji pracovnu vykliďte do tří dnů.“ „Ano,“ řekl X. „To je ode měne vše, nashledanou.“ Ředitel potřásl X rukou. X odešel.

Pro X to byla veliká rána. Vůbec tomu nerozumněl. Proč? Podruhé v životě se takhle začal ptát. Poté, co byl ústav uzavřen, jen seděl doma a zaobíral se matematikou. Začal zanedbávat svůj byt, takže v kdysi vzorně uklizeném bytě teď byl nepořádek, až hanba a smrdělo to tam zatuchlinou. X se o živobytí příliš nestaral, nikdy moc nejedl a vždy si vystačil s málem. Noci probděné nad matematickými úlohami, téměř žádná strava, zkažené ovzduší a temno si vyžádaly svou daň. X těžce onemocněl, tak těžce, že ani vstát z postele nemohl. Ne, neměl horečky, ba naopak. Byl mrtvolně stůdený, dýchal pomalu, co snědl, to vyzvracel. Na těle měl ošklivé boláky a teklo mu z nosu. Byl velice sláb. Byl před smrtí. Jednou nohou v rakvi. Až teď, na samém konci života začal přemýšlet. „Co jsem po sobě na světě zanechal?“ - „Samor Spoustu užitečných řešení rovnic, se kterými si lámali hlavu všichni matematici světa.“ Takový dar lidstvu a oni se mi odvděčili takhle. Holota!“ X pocítil něco zvláštního, co nepocítil snad nikdy, nebo už hodně dávno. Sestoupil z dokonalého a nezničitelného světa čísel do nedokonalého, a nízkého, ale skutečného světa, jehož je sám součástí, ať se mu to líbí, nebo ne. Začal přemýšlet o lidech.

„Za čím jdou? Co chtějí? Chtěli mě zničit?“ Tu se zalekl vlastních otázek a začal vzpomínat na dětství. Ne, na dětství nevzpomínal s láskou. Jedinou útěchou v krutém světě dětí, mu byli oddaní a milující rodiče. Zato školu přímo nenáviděl. Byl vystaven neustálému výsměchu těch odporných dětí a i učitelé mu zcela jistě křivdili. Přesto ho nyní vzpomínka na dětství jaksi potěšila, ani neví proč. „ „Ahá!“ řekl si v duchu, „já jsem žil. Žil!““ Ani Ano, i náš matematik prohlédl, že kdysi miloval (byť s tragickými důsledky), radoval se ze svitu slunce, ze šumění lesa a bublání potůčku. Z toho, na co posledních 20 či 30 let zapomněl. „Kdybych ale alespoň naposledy se mohl podívat ven!“ Zkusil vstát, ale nešlo to, Ta tak se pohlédl koutkem oka na ušpiněné okno. Všiml si že venku je pod mrakem. Chtěl zavolat o pomoc, ale z hrdla se mu vydral jen slabounký kvil. „Tohle je konec. Není mi pomoci. Umírám...“

Sousedy už po nějaký čas obtěžoval odporný zápach. Za nějakou dobu jim vyšlo, že může pocházet jen z bytu pana X. „On byl vždycky podivín, nepřekvapilo by mne, kdyby zdechnul,“ řekl soused a šel zazvonit. Nic. Nevolal policii, chopil se iniciativy, vyrazil dveře a – málem se pozvracel. Neveselý pohled na neuklizený byt pana X ho překvapil. „Vešel s kapesníkem u úst. „Je tu někdo?“ Žádná odpověď. Vešel do ložnice. „Pane X!” Přiběhl k staré ošuntělé posteli, na níž ležel X v poloze mrtvého. Provedl tepovou zkoušku a kupodivu zjistil, že X ještě žije. Ještě žije!

X se probudil v nemocničním pokoji. Napojený na různé kapačky a přístroje. Cítil však naději. Skrz okno prosvítalo Slunce. „Ano, ještě mi zbývá naděje! Ještě mohu začít nový život!“

Nový život nezačal. X zemřel dva dny poté, co se probudil. V temnu žil, ve světle odešel.


5.3. – Hned ráno, když jsem se najedla, tak jsme jeli do krámu podívat se na pokojíčky. Když jsme přijeli domů, tak mamka šla dělat obětd, já jsem mamce pomáhala a taťka s Evou uklízeli. Po obědě pro mě přijel děda, protože praděda měl narozeniny. Byl tam i strejda Adam. Když jsem přijela domů, tak sem si šla číst.
 6.3. – Po obědě jsme šli na dvouhodinovou procházku se Sindi. Když jsme přišli tak jsem šla s Evou a klukama ven.
 7.3. – Cely tyden jsme doma sami, protože rodiče jezdí do prace. Po obědě jsem šla ven s Adamem a Evou. Pak jsme šli na balíky a na hřiště. Potom jsme museli jít domů.
 8. XXX Po obědě jsem se domluvila s Evou, jestli by jsem mohla jet k ní a ona řekla, že jo. Tak jsem jela na kole do {obec}<priv>. Pak jsme jeli pro Evu a pro Evu. Potom mi holky řekly, že je tam pohřbívánáí masopustu. Než začal masopust, tak XXX XXX XXX XXX.
 V 5:00 začal masopust který byl až do 7:00h<.> Po skončení masopustu pro mě taťka přijel a pak jsme jeli domů.
 9.3. – Po obědě jsem šla s Evou pro brusle a jely jsme na kKlukák. Pak jsme šly do {obec}<priv> s Evou, Evou a Evou. Potom jsme šliy {k|s} Evou domů, tam jsme byly na FB a hrály jsme na počítači.
 10.3. – Po obědě jsme si s Evou pozvaly domů Evu, Evu a Evu. hrály jsme Activiti a dívaly jsme se na televizi. Potom nás to přestalo bavit, tak jsme si pustily KARAOKE STUDIO. Holky musely jit domů, tak jsme je doprovodily.
 11.3. – Hned ráno jsme jely do GLOBUSU pak jsme si koupily sekanou v housce. Potom jsme jely na Vltavu. Tam jsme prošly kramky, ja jsem si koupila 2 ryfle 3 naušnice a tryčko. Večer jsme jeli na PIZZU mňam.
 12.3. – Dnes ve 13:30 h jsme šli na procházku se Sindi. pPřišli jsme v 16:30 h. Pak přišel Adam, Adam s Evou a Děda.
 13.3. – Psala jsem zážitky a učila jsem se prázdniny rychle utekly.
 Celý prázdniny byly super.


Popis penálu
Popisuji penál který jsem v loňském roce dostala k mému svátku.
Má oválný tvar velikosti 21×8×23cm. Je pokryt světle modrou džínovou textilií s potiskem květin a se třpytkami. Na přední straně je diddl v srdíčku. Na zadní straně je našitá malá cedulka 2,5×1cm s nápisem DIDDLINA a maličká hliníková značka 0,7×1,3cm kde je vyryto MADE WITH LOVE (vyrobeno s láskou). Na růžovém zipu je na růžové mašli připevněna měkká plastová kytička. Uvnitř penálu pod světle fialovým šusťákem je penál mírně vystužen.
Tento penál mám moc ráda protože se mi do něj vejde mnoho psacích potřeb.


17. prosince 2008
J. Klimentová
V3ú

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nuda. Dejte mi jiný svět.

Osnova: 1) Úvod – Stereotypnost
2) Hl. část – a) Je současnost nudná?
b) Způsoby úniku
c) Směřování do budoucnosti, dál a výš
d) Žít dneškem
e) Současný okamžik
3) Závěr – Prožívat realitu

Každý den procházíme své obvyklé cesty. Provádíme běžné úkony, naše návyky nás provázejí. Svět kolem nás je místo, které jsme si vytvořili pro život. Někdy jsme s ním spokojení, občas nás něčím otravuje, ale stále do něj náležíme.
Je současnost nudná? Stereotypně vstáváme a zase chodíme spát, jíme, pracujeme. Kdo z nás občas nezatouží po tom trochu „ulítnout“? Výklad ve škole je nezáživný, sledovat nadřízeného v kanceláři taky nic moc. Způsoby, jak se s tím každý vyrovnává, jsou individuální. Některý student si hraje pod lavicí s mobilem, někdo si čte, někdo přemýšlí, na jaký půjde včírek.
Dalo by se říct, že současná generace je na únik před realitou přímo expertem. Společnost buduje obří zábavná centra, po internetu existují celé virtuální komunity, fiktivní světy. Spousta lidí tráví hodiny a hodiny před počítačem nebo televizí a nechávají se pohltit zrychleným vnímáním času.
Můžeme svůj čas daný tady na Zemi ztrácet nebo využívat. Neustále se snažíme něčeho dosáhnout, překonat meze všednosti. Nikdy nejsme spokojeni, vždy chceme něco vylepšit. Pořád přemýšlíme nad tím, jak se dostat výš a dál. Vynalézáme způsoby, jak podniknout cesty do vesmíru a nejlépe tam co nejdřív přestěhovat celou civilizaci. Nebylo by lepší místo stálého hledění někam do budoucnosti postavit se pevně nohama na zem?
Možná to bude znít jako klišé. Když se koukneme kolem sebe pořádně, zvedneme jednou oči od obrazovky, není všude dostatek zajímavých věcí? Od Bible, kde se píše: „Nemysli na zítřek, zítřek má dost svých slabostí.“, až po ubohé letáčky relaxačních center, všude se dozvídáme, že bychom měli žít dneškem. Můžeme se pousmát, ale nemají nakonec pravdu?
Když jdu do školy, vidím nádherně ozářenou věž kostela sv. Mikuláše. Fakt, že se mi zoufale nechce učit, je hned snesitelnější. Nestíhám vůbec nic, co bych měla, ale nepřemýšlím nad tím zrovna, když jím skvělý oběd. Místo toho abych strávila zbytečných pět hodin na internetu, si spíše něco nakreslím. Nezabývám se tím, co udělám zítra, ale co dělám teď. Není pak současný okamžik příjemnější?
Neříkám, že je to tak vždy. Nedávám zaručené návody. Dost často se mi takto přemýšlet vůbec nedaří. „Ujedu“ a dvě hodiny brečím před televizí. Netvrdím, že je to špatně. Jen si myslím, že ničemu neuškodí, se občas zastavit a říci si: „V tomto okamžiku žiji a je mi dobře.“ Uvědomit si, že sem opravdu patříme, že nemá smysl před realitou tak moc utíkat, ale spíše má smysl prožívat ji.


Kateřina Lundáková
23. února

2. slohová práce
Románový hrdina
(charakteristika)

osnova: 1) rození osobnosti
2) Co vše ovlivnilo

Člověk, jehož zná téměř každý vzdělaný člověk, se narodil jednoho rána v hlavě českého spisovatele Aloise Jiráska. Nebyla to jen bohapustě vymyšlená postavička, ale osobnost s vlastnostmi, pro které autor čerpal z vlastních zkušeností. Ryzí charakter venkovského člověka a bystrá hlava tomuto chlapci získali mnoho přívrženců a přátel.
Žil v malé vesničce Dobruška se svými rodiči. Jeho vlastnosti si dokáže každý velmi dobře představit. František L. Věk se narodil, právě když v Čechách panovalo velmi rušné období. Katolická reforma se silně podepsala i na jeho osobě. Byl to chlapec s hnědýma očima. Vytáhlé, štíhlé postavy. Pro jeho bystrou hlavu byl již v útlém věku poslán do školy, kde se naučil hudbě, latině a němčině, jenž za tech dob byla velmi užitečná. Byl velmi nadaný. Studoval zpěv a všichni muzikanti si vážili jeho čistého tenoru. Hudba se postupně stala jeho největší vášní. Kolem 13 roku ho rodiče poslali na vyučení do pražského kláštera. To Františka velmi zasáhlo. Byl velmi soustředěný a pracovitý a i když se jen velmi nerad loučil s rodnou vsí a milovanou maminkou, brzy poznal krásy klásterního učení. Ale mladému Věkovi se těžko zvykalo na nové prostředí. Citelně se mu stýskalo po domově. Ale čas rozhodl. Po nějaké době si zamiloval Prahu. Jeho mysl teď přelétala mezi Dobruškou a pražskými ulicemi. Kdykoli se vracel domů, cítil nespoutanou radost a vždy se těšil na své blízké, ale když začal, s nástupem Josefa II., studovat na Universitě jeho pilná a klidná povaha se začala pomalu měnit.
Začal se oddávat hudbě a velkému opojení té doby, kterým bylo vlastenectví. Františkovi dětské oči se změnily, začaly v nich plát malé, ale silné ohýnky odhodlání a víry. Vracel se domů méně častěji. Z úspěšného studenta se postupně stával průměrný. Na přividělanou dával hodiny klavíru a s přáteli se věnoval obrozeneckému divadlu zvanému bouda.
˂nedokončeno˃