Slohová práce školní

Andrea Kubátová
2.A								14. ledna 2008

Má oblíbená literární postava

Elizabeth Bennet – hlavní postava románu Pýcha a Předsudek od Jane Austen – žije již přes dvacet let na anglickém venkově a její rodina se ve svém kraji drží nemalé vážnosti. Jde však o venkovskou vážnost, která zdaleka neklade takové nároky jako vážnost městská a proto, možná snad právě proto, neodpovídá chování některých členů rodiny Bennetových bontonu. To však přináší Elisabeth a její milé starší sestře Jane značné strasti. Kromě Jane má Elizabeth ještě další tři mladší sestry. Kitty a Lydia jsou nejmladší a také nejpošetilejší dcery manželů Bennetových a pak je zde ještě Mary, která se věčně zahloubává do knih a nejméně oplývá krásou.
Děj příběhu začíná v době, kdy do kraje přijíždí nezadaný a zámožný pan Bingley a najímá si zde panství. Na plese, jež se později pořádá, se seznamuje se slečnami Bennetovými a nalézá velké zalíbení v Jane. Na panství s ním přijeli nejen jeho dvě povrchní sestry, ale přivezl s sebou i přítele – pana Darcyho. Pan Darcy působí na celou společnost velmi neduživě a nejapně odmítne tančit s Elizabeth. Nejedná se však o odmítnutí přímé, je vysloveno v rozhovoru s Bingleyem, shodou okolností jej však Elizabeth vyslechne. Díky její vlastnosti nebrat si nedůležité věci k srdci tuto událost vypraví svým přátelům jako žert, o samotě o tomto nepříjemném okamžiku často přemýšlí, ale vždy pochmurné myšlenky včas zažene. Netuší však, že právě díky její odhodlanosti a nepřehlédnutelné vyrovnanosti upoutává pana Dancyho. Ten ale po nějaké době doporučuje svému příteli odjezd zpět do Londýna, aby jej uchránil před nepříjemnostmi spojené s dvořením se Jane, která o Bingleyho jeví údajně zájem jen díky jeho penězům. Bingleyho odjezdem je Jane zdrcena a Elisabeth se jí snaží co nejvíce pomoci s jejím trápením. Odjakživa jsou Jane a Elizabeth velmi spjaty a to i přes odlišnosti svých názorů a postojů. Jane vidí celý svět v růžovém světle a nevěří ve špatnost, naproti tomu Elizabeth se vždy snaží o realistický postoj, ale ne vždy se jí to daří. Často si vytváří až přílišné předsudky a není zvyklá důvěřovat lidem z vyšších kruhů. Až přespříliš někdy důvěřuje svému prvnímu dojmu a úsudku, což jí sice často ubrání od trápení, ale někdy jí to naopak trápení přináší. Jak je zvykem její doby, jediným způsobem, jak se dají získat nějaké informace, je prostřednictvím lidí a tím, co se říká. Jak málo však mohou lidé lidem důvěřovat a jak se neopatrná důvěra nevyplácí…
K Bennetovým jednoho dne přijede pan Collins, bratranec slečen Bennetových, který má po smrti jejich otce zdědit jejich panství. Přijíždí hlavně proto, aby si mezi sestřenicemi vyhlédl svou budoucí manželku a jeho objektem zájmu se stane Elizabeth. Té je však jeho společnost velmi nepříjemná. Jeho nabídku k sňatku tedy odmítá, i když si uvědomuje, že tím své rodině způsobí velké nepříjemnosti. Jejím přáním je vdát se z lásky, ale kdyby musela přeci jenom ustoupit, chtěla by si svého muže alespoň vážit a ctít jej. Jak by však mohla ctít někoho tak pošetilého jako je pan Colins… On se nakonec stejně oženil a za manželku pojal Elizabethinu nejlepší přítelkyni. Po pár měsících jede Elizabeth manžele navštívit a setkává se zde překvapivě i s panem Darcym. Ten jí učiní nabídku, aby si jej vzala, Elizabeth jím však velice pohrdá, dozvídá se totiž, že to byl on, kdo překazil sňatek Jane a Bingleyho. Její sestra je jí velice drahá a nikdy by nemohla vstoupit do svazku manželského s někým, kdo Jane zkazil veškeré vyhlídky na štěstí a lásku, a nemohla by s ním žít ani kdyby jej milovala. Kromě toho si pan Darcy v jejich rozhovoru zmínil o nízkém chování její rodiny. Elizabeth vždy věděla, jaký je její rodina v tomto ohledu problém, že se ve společnosti nechová zrovna taktně, ale přesto to byla její rodina a vždy bude a ona je s tím smířená, ač nespokojená.
Nakonec však pan Darcy významně rodině Bennetových pomůže, ještě před tím si už ale Elizabeth začíná přiznávat vzrůstající náklonnost k jeho osobě. Začíná si uvědomovat své předsudky, které jí přinášejí těžké životní situace. Zamýšlí se nad svou povahou a přiznává si své přečiny vůči okolí, uvědomuje si, jak dokázala být vůči lidem nespravedlivá. K tomuto závěru dochází po bližším poznání pana Darcyho, kdy zjišťuje, že se jen nerad ocitá v cizí společnosti, že s lidmi jemu blízkými ztrácí veškeré své přísné konvence a je velice milý. Najednou se díky naplněné lásce v Elizabeth začínají projevovat vlastnosti a pocity, jež si nikdy jako tvrdohlavá a vyrovnaná Elizabeth nechtěla připustit. Přichází na to, jak povznášející může láska opravdu být, jak dokáže třeba i velmi tvrdé srdce oblomit. Nejen, že nakonec Elizabeth nachází lásku, ale nalézá i sama sebe, odhaluje své nedostatky a touží je ze svého charakteru vypudit a napravit veškeré své chyby, kterých se díky svým předsudkům dopustila. Pan Darcy požádá o její ruku podruhé – i on si uvědomil svou tvrdohlavost a pýchu, kterou projevil v době předešlé – a to díky Elizabethině odhodlanosti, upřímnosti a odvaze, kterou projevila v nepříjemném rozhovoru s jeho přepyšnou tetou…

Osnova:
Úvod
Stať: a) seznámené s panem Darcym
 b) vztah s Jane
 c) odmítnutí pana Colinse a pana Darcyho
III. Závěr


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

William Faulkner

 William Faulkner, americký spisovatel patřící mezi autory „ztracené generace“, žil v letech 1897 až 1962. pocházel z jihu Ameriky, z oblasti Mississippi. Rodné vlasti zasvětil celý život i tvorbu.
 Časným tématem jeho děl byl spor mezi černošskými otroky a bílými aristokraty. Hlavní hrdina byl vždy výjimečný a často trpěl nějakou fóbií nebo jinou poruchou.
 Autor pracoval s nepřímou charakteristikou postav, což je čtenářsky velmi atraktivní. Často se díla pohybovala v několika časový rovinách, což může na čtenáře působit chaoticky. Text je bez odstavců, nahuštěný a nepřehledný.
 William Faulkner díky svým atraktivním tématům patří mezi světoznámé autory.


osnova:

1) písmo

2) pravopis

3) rozlišování slov

4) ovládání p. pravidel

Písmo a pravopis

Písmo bylo vytvořeno pro to, aby se lidé mohli dorozumívat nebo zachovávat své myšlenky.

Zásady jak se mají písmem zaznamenávat projevy se nazívají pravopis.

Můžeme rozlišit slova která v mluvených projevech znějí stejně (vír x výr) nebo jak je slovo utvořeno a vztahy mezi členy.

Ovládání pravopisných pravidel je nejvíce zdůrazňovaným požadavkem.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


Kopýtko nedaleko potoka
„Pýcha předchází pád“
U prosluněné louky v lese plném bukvic, kaštanů a lesních plodů žila ježkova rodina se svými sousedy paní Veverkovou a strýcem jezevcem. Všichni spolu dobře vycházejí a držejí v každé situaci při sobě.
Každou sobotu, jakož i dnes, se společně vydávají pro zásoby jídla na příští týden. Jen malým neposlušným ježečkům se nechtělo, tak si usmysleli jít hrát do lesa. Ostatní mezitím pilně sbírají borůvky a všechno, co spadne pod nos. Když už mají vše hotové, zbývá akorát dojít pro vodu, potok je ovšem docela daleko, tak se paní Veverková nabídne, že tam pro ni skočí ona, prý že umí rychle skákat a šplhat po stromech. K večeru už mají splněné povinnosti, jen opět malý nezbedové se zase někde potulují, ale po chvíli konečně dorazili. Další den musí provést „nedělní úklid“, avšak se kolem nich začne motat nějaká cizí srna a pořád se jim posmívá. Paní Ježečková už to nemohla snést a říká „Milá slečno srnko, vy nemáte něco napráci, třeba si dělat zásoby a ne tu dokola poskakovat.“ Jenže srna jí nepříjemně odvětila „Snad na to mám čas? Jen uklízet a dělat si zásoby, už vás pozoruji déle. Máte to dělat jako já, nechte si narůst tak krásné, štíhlé, dlouhé nožky a můžete si pro cokoli vždy skáknout.“ A v tu ránu byla pryč. Všichni se na sebe tak zvláštně podívali a řekli si „Raději si jí nebudeme všímat, když je tak nafoukaná.
	Srnka se tu už moc neukazovala a když už, tak jen proběhla s posměvavým výrazem na tváři. Až jednoho dne se rozhodla provokovat malé ježečky a co se nestalo, běžela tak rychle a zlomila si nohu. Ježci, strýc jezevec i paní Veverková se přiběhli podívat, co se vlastně stalo. Hned jak přišli, je srnka prosila o trochu vody, ale oni jí odpověděli, že má tak štíhlé, dlouhé nožky, aby si k potoku mohla doběhnout sama a odešli. Samotinká klopýtavým krokem se vydala k vodě, jenže dojít tam už nestačila.
	Neví se co je na tomto příběhu pravdy, ale dnes nedaleko toho potoka leží srčí kopýtko. Ne nadarmo se říká „Pýcha předchází pád.“


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

„Ztracená generace“

 V první polovině dvacátého století došlo k největšímu rozkvětu americké literatury. Zejména prozaici vytvořili obrovská díla, která významně zasahují do dějin světové literatury.
 Budeme se zabývat autory tzv. ztracené generace, mezi něž patří: Ernest Hemingway, Francis Scott Fitzgerald a William Faulkner. Pojem ztracená generace poukazuje na pocit vnitřní ztracenosti výše zmíněných autorů, ale také na meziválečné tzv. ztracené období.
 Ernest Hemingway napsal velkolepá díla mezi něž patří světoznámá novela Stařec a moře. Pojednává o boji neúprosné přírody a Santiaga. Santiago je typickým Heminwayovým hlavním hrdinou. Je to vyjímečný člověk s hrdinskou povahou. Dalšími významnými díly jsou romány z válečného prostředí tj. Komu zvoní hrana a Sbohem armádo.
 Francis S. Fitzgerald byl na rozdíl od Hemingwaye zejména kritikem. Kritizoval Americký způsob života tzv. Americký sen. Tato kritika je zřetelná v jeho nejvýznamnějších dílech Velký Gatsby a Něžná je noc.
 Díla Williama Faulknera jsou narozdíl od dvou výše zmíněných autorů méně čtivá, přesto velmi umělecky složitější a hodnotná. Rovněž jako Fitzgerald je W. F. výrazným kritikem amerického snu. A jako u Heminwaye bývají jeho hlavní hrdinové silné osobnosti, ale narozdíl od Hemingwaye v negativním smyslu. Mezi jeho nejvýznamější díla patří zejména Divoké palmy a Absolone Absolone.
 Všechna díla od autorů ztracené generace jsou psana velmi originálním stylem a všechna rozhodně stojí za přečtení.


Kontrolní slohová práce
Líčení
Jméno: Lingler Tomáš
Třída: VIII. B
15. prosince 2008
Mé oblíbené místo
Když vydu do této krajiny vidím malý rybník, do kterého hledí vysoké Šumavské hory. Na břehu vystupuje rákosí jako vlasy rybníka.
V zimě posypou mraky krajinu a hory krásným bílím a třpytivým sněhem. Nad horami každé ráno vykukuje krásně žluté a hřejivé slunce. Smrky a Modříny, které se tyčí dále v krajině na sebe natáhli krásné bílé peřiny sněhu. Ve stromech si hledají potravu vyhladovělá zvěř. Jeleni, srnky, prasata a také i ptáci, kteří neodlétly do teplých krajin.
Na konci zimy předá zima žezlo jaru. Jaro rozsvítí krajinu žlutými pampeliškami, v rybníku se po zimě oběvý život, v rákosý lový čápi žabky.
V létě do krajiny přijíždí stanovat turisté z celého státu. Každé ráno se koupají v rybníčku na jehož břehu stojí malé skákadlo. Rybáři loví večer ryby, které plují ve vodě. Na podzim odhodí své klobouky stromy. Z rybníčku zmizí život a ptáci a zvěř z krajiny si hledají úkryt a zásoby aby pohodlně přečkali zimu a se svými mláďaty v létě běhali po louce.


Slohová práce školní
Kateřina Holubová
12. června 2007
III. C

Jak bych změnila život v našem městě
Osnova:
I. Úvod: - Město
 - Bezstarostnost život
II. Hlavní Stať - Poznání
 - Hledání identity
III. Závěr – Řešení

Naše město má osm tisíc obyvatel i s okolními vesnicemi. Na první pohled je to klidné, historické městečko s kulturním zázemím.
Ráda bych se vrátila do doby, kdy bych na Blatné nic neměnila. Byly to bezstarostné roky na základní škole. Chodila jsem do umělecké školy, hrála jsem tenis, chodila jsem na gymnastiku a tančila mažoretky. Většinu času jsem věnovala svým zájmům a ve škole jsem neměla ani nejmenší problémy.
Vím, kdy jsem z tohoto hvězdného oparu procitla. Bylo po přijímacích zkouškách a já už jsem nechtěla být jen sama za sebe, chtěla jsem mít svou partu. Patřit do nějaké smečky. Začala jsem přičichávat vůni hospod, zábav a poznala jsem i účinky marihuany. Zanedlouho jsem však také začala poznávat hierarchii, která mezi mladými lidmi panovala. Chápu, že každý si musí vytvořit nějaký postoj a udržet si ho tak, aby byl ostatními uznáván, je velmi těžké. Urážet se navzájem bylo celodenní zábavou a pro „přežití“ v partě nejdůležitější.
Po čase mě takovéhle krájení života přestalo bavit, ale když jsem se rozhlédla kolem sebe, nenašla jsem řádnou náhradu. Veškerá mladá generace v Blatné nemá jiné vyžití než vysedávání v hospodě a boj o svůj post největšího “drsňáka“ a „píče.“ Nevím jestli je chyba v nás, mladých lidech, a nebo ve městě, které nám nedá příležitost.
Příběh však nekončí. Spousta mých přátel dodělalo školu a mají za sebou rok práce u pásu. Odešli z domova a našli si pomoc v drogách. Teď už je pomoc velmi těžká. A já to nezměním. Naše město by ale mohlo. Je třeba zaměřit se na dopívající lidi, ale i na ty nedospělé, protože u nás v hospodě se přece „nalejvá“ každému.


Jiroušková, Irena, V. C, 07/08

23. října
Reprodukce textu
Osnova:
1. Kóhoutek na větvi
2. Sladký hlásek
3. Prátelský polibek
4. Kohoutkova lest
5. Kohoutkovo výtěztví.

Chytrý kohoutek a hloupá liška
Tento příběh byl o lišce, která dostala chuť na kohoutka. Tak jse rozhodla že půjde do vesnice. Šla přes les, už byla na kraji a uviděla kohoutka na větvi.
Chtěla aby slétl dolů, proto začala lhát, že už spolu lišky, slepičky a kohouti kamarádí. Mluvila sladkým hláskem, ale kohoutek se nenechal oklamat.
Liška mu řekla že se jí nemusí bát a, že jsi dají přátelský polibek.
Kohoutek jí řekl že sleze, ale že počká až doběhnou psi, že se taky chtejí usmířit.
Liška se lekla a utekla a kohoutek vyhrál.


Tomáš Kalčík 1. C
17. května 2005

Téma:
1) Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
2) Divy současného světa (Volný stylový útvar)
3) Mé setkání s… (Vypravování)
4)Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Tak tady žiji
Osnova
I. Úvod: Město mého doposavadního života – České Budějovice
II. Stať:
a) popis okolí, s mým příchodem na svět
b) vlastní město
c) můj názor na České Budějovice

Místo, kde jsem se narodil a kde zatím žiji, se jmenuje České Budějovice. Jelikož tu bydlím šestnáct let, vytvořil jsem si jakési citové pouto. Z tohoto důvodu si nedovedu představit, že bych se měl stěhovat. České Budějovice jsou město s přibližně 100 000 obyvateli, kteří si tu žijí svůj poklidný život. Poloha města je velice výborná, a to z důvodů velice hezké krajiny, převážně zalesněné. Jižní Čechy mají nejmenší hustotu osídlení z celé České republiky, což je podle mě výhoda, protože tu není tak velká průmyslová výroba, tudíž menší počet elektráren. Pouze jediná trochu hyzdí okolí – Temelín. Toť z okolí vše.
A teď k vlastním Českým Budějovicím. Město je poměrně bohaté na historické památky, a to z důvodů brzkého založení – roku 1265 Přemyslem Otakarem II. Příroda zde oplývá bohatostí, z které čerpám. Stačí vyjet pár kilometrů a máte kolem sebe nádhernou přírodu, hrady a zámky. Pokud se vám nechce nikam jet, nabízí se zde celá řada jiných možností. Sportovní vyžití je velmi dobré. Nachází se zde řada „fitek“, plovárna, zimní stadion, celá řada hřišť a spousty jiných míst se zaměřením pro sport. Pokud nemáte na čeření vody, či „čutání“ do míče náladu, můžete navštívit kulturní centra ať už kina, divadla nebo muzea. Za návštěvu stojí i místní památky. Jestliže vám vyhládne, zajděte do stylových restaurací a „hospůdek“ (ty mám nejraději: subjektivní posudek). Není to tak dávno, kdy tu bylo otevřeno nákupní centrum IGI, které skrývá řadu obchodů. Pokud navštívíte České Budějovice rozhodně nebudete litovat.
Proč mám rád „své“ město? To je celkem jednoduchá otázka. Je to takové město „neměsto“. 100 000 obyvatel není zas tak málo, ale problém to určitě není. Alespoň tu mám plno známých, příbuzných a kamarádů, na které se vždycky mohu obrátit. Vyhovuje mi zde poměrný „klídek“ oproti třeba Praze. Protože nejsem člověk, který vyhledává bary, hudební akce, či diskotéky, bohatě mi stačí to, co České Budějovice nabízí. Další z důvodů je ten, že jsem tu vyrostl. Chodil jsem tu jeslí (to nebylo zrovna moc šťastné), dále do mateřské a základní školy a teď se věnuji studiu na gymnáziu Jana Valeriána Jirsíka. Ochutnal jsem zde první kávu, zlatavý mok a hořkosladkou příchuť lásky. Jinak bydlím s rodiči v bytě 3+1 nedaleko centra. Ve městě jsem za deset minut, a tak nedám na čtvrť, ve které bydlím dopustit. Pokud se v budoucnu budu stěhovat, o čemž jsem ještě nepřemýšlel, rozhodně se sem budu rád vracet. Já jsem vlastně šťastný člověk! Jsem rád, že jsem tu vrostl a prožil hezké dětství a snad budu prožívat v klidu i své stáří. Zkrátka České Budějovice jsou to nejlepší město na světě.
III. Závěr: Pokud chcete přijet – neváhejte, stojí za to je vidět.


1.11.2006
Pinka Michael, 2.C
1. písemná slohová práce
Těhotenství
(výklad)

I. Osnova - úvodem
II. 1) těhotenství
2) Plod
3) Porod
4) Provedení porodu.
III. Závěr – období po porodu.
– období před porodem
– můj nazor

Těhotenství je nejkrásnější období ženy, které začíná oplozením a končí porodem. Po pohlavním styku dojde k oplození vajíčka v horní části vejcovodu. Oplozené vajíčko se začne okamžitě rýhovat. Rýhování je úplné a stejnoměrné. Během 4-6 dnů dospěje buňka ve stádium moruly do dutiny děložní. Potom se vytvoří stádium buňky blastuly, kterou tvoří embryoblast a trofoblast. Embryoblast dává základ vlastnímu tělu zárodku. Trofoblast je základ pro zárodečný obal. Spojením dvou zárodečných obalů vzniká pupečník, jenž obklopuje celé tělo zárodku. V prvních dvou měsících se zárodečné listy mění v tkáně a orgány. Zárodečné listy vznikly diferenciací embrioblastu.
Ve druhém měsíci má zárodek podobu miniatury dítěte. Tento útvar již nazýváme plod. Plod je z počátku vyživován ze žloudku. Po vytvoření placenty přes její membránu dochazí k průniku kyslíku a živných látek z těla matky do plodu, a opačně z plodu do těla matky putuje oxid uhličitý a odpadní látky. Placenta tvoří jakýsi filtr mezi organismem matky a plodu. S vývojem plodu se vyvíjí i děložní svalstvo.
Tělo matky se dokonce těhotenství přizpůsobuje, a to hlavně její metabolismus. Dochází například: zvyšuje se výkon oběhové soustavy a funkce všech orgánů, mění se sekrece hormonů.
Matka během celého těhotenství přibere okolo dvanácti kilo, které se po porodu jen ztěží shazují. Těhotenství je ukončeno porodem, asi po dvěstěosmdetsáti dnech po oplození. Plod je stahy děložního svalstva vypuzen z těla matky. Porod trvá okolo osmi až dvanácti hodinami. Tím ale celé těhotenství nekončí. Během následujících dvou až tří hodin po porodu je matka ještě ohrožena krvácením, kdy může dojít k uvolnění děložního svalstva.
Nasleduje období šestinedělí, ve kterém se organismus matky vrací zpět do původního stavu.
Porod může probíhat spontnáně, přes děložní hrdlo, nebo císařským řezem. Císařský řez neboli sekce je pro doktory méně náročná a v současné době se rodičky snaží přemluvit porodníky, aby se uchýlili k právě sekci. Sekce se může opakovat pouze a jen dvakrát, neboť při příštím porodu by mohlo dojít k roztržení dělohy.
Rodička je před porodem instruována doktorem v takzvané poradně.
Během těhotenství by žena měla žít zdravím životním stylem, jelikož vše co pozře, pozře i plod. Žádné kouření, nadměrné užívání alkoholu a jiných omamných látek.
Velice důležité je i výběr porodnice. Většina matek dá na zkušenosti svých kamarádek, či shlédne rating [rejtink] nemocnic na internetu.

Myslím si, že většina žen má na porod špatné vzpomínky, což je dáno bolestmi, které prožívá. A zároveň pociťuje nejuzasnější akt svého života z přivedení svého potomka na svět.

Čerpal jsem:
Při výběru tématu jsem bral v ohled z čeho budu čerpat. Těhotenství tak byla jasná volba. Těšil jsem se na to, až si sednu s mím otcem a vše pěkně prokonzultujem a já si vypíchnu pár poznámek. Debata se zvrtla, a kdybych sem napsal vše co mi řekl, sestavil bych kompletní učebnici gynekologie pro 3. ročník lékařské fakulty.


27. listopadu 2008
Špetlíková Aneta
P1b

1. Písemná slohová práce
Vypravování
Téma: 3) Byl to jen sen

Osnova:
I. Osmiletá oslava
II.
1) Moje sestra
2) Děsivý sen
3) Oslava a příjezd sestry
4) Děsivý sen se opakuje
5) Úmrtí sestry
III. Zhroucení

Před dvouma měsícema mi bylo 8 let. Maminka mi v obýváku připravila menší oslavu, kam jsem pozvala pár kamarádek. Těšila jsem se, ale mnohem víc jsem se těšila na večer, kdy se měla z chaty vrátit moje sestra Míla.
Měla jsem Mílu hrozně ráda. Byla o 10 let starší než já a byla můj vzor. Chtěla jsem být jednou jako ona a chovat se jako ona. Ráda jsem s ní trávila čas. Bohužel od té doby, co si před rokem našla přítele Matěje, na mě nezbýval čas.
Noc před oslavou jsem na ní myslela a představovala si, jak si spolu budem hrát, když prý přijede bez Matěje. Uběhla chvíle a moje mysl upadla do spánku. Ráno po probuzení jsem si vzpoměla na sen, který se mi zdál. Byl o tom, jak Míla stála na střeše našeho paneláku, z očích ji tekly slzy a pohled jí směřoval dolů ze střechy. Nikdy se mi takový hrozný sen nezdál.
Oslava byla úžasná. Trvala do osmi do večera a velmi jsem si ji užila. Když v devět přijela Míla, opravdu si semnou hrála celý zbytek večera, ačkoli její výraz ve tváři nebyl veselý jako jindy.
V noci po oslavě se mi znovu zdál ten sen. Už nekončil pohledem dolů, ale jejím krokem do neznámé hloubky. V tu chvíly jsem se vzbudila a vykřikla „Né!“ Měla jsem divný pocit, tak jsem se šla podívat, jestli sestra spí v pořádku. Otevřela jsem dveře u pokojíku a uviděla Mílu, jak je oblečená a stojí v předsíni. Skloní se ke mně, políbí mě na čelo a poví, ať jdu do postele.
Po té noci jdu ráno do kuchyně na snídani. Místo toho tam uvidím moji maminku plakat. Ptám se jí, co se stalo, ale stále jen vzlyká, tak ji jen obejmu. Když už byla schopná mluvit, odtáhla mě.
Klekla si ke mně a chytla za ruku. Pak ke mně promluvila. Pověděla mi, že moje sestra v noci skočila ze střechy, že je mrtvá.
V tu chvíly jsem měla nejhorší pocit, jaký jsem kdy zažila. Pocit, jako kdybych stratila sama sebe. Odcházela jsem plačící do pokoje a v duchu si opakovala, že Míla už tu semnou nikdy nebude.


Moje školní taška

Každý den ji s sebou nosím do školy. Do školy ji nosím proto že je pěkná.
Taška má barvu jako rozkvetlá tráva je úplně zelená. Má osm kapes když se podívám nahoru uvidím velkou zelenou kapsu ve kterém je svačina. Pak se podívám na druhou kapsu a vní uvidím klíče.
Pak se podívám na třetí kapsu a vní uvidím moc učení když je vyndám tak pod učením je malí modrý penál který má barvu jako modré obláčky. Když se podívám do prvního patra uvidím v něm plno pastelek. V druhém patře je hodně fix a temper který tam nemaj být.
Tato taška se mi moc líbí protože už jsem si na ní zvykl protože už ji mám od první třídy a moc mi pomáhá s pomůckami a s učením. Nikdy nechci jinou.


Slohová práce školní

Jana Kubů
17. května 2005
1. C

Témata:
1. Tak tady žiji (volný stylový útvar)
 2. Divy současného světa (volný slohový útvar)
 3. Mé setkání s…. (vypravování)
 4. Pohled do zrcadla (zamyšlení)

Pohled do zrcadla
Osnova:
Úvod III. Závěr
 Stať: a) Mé vlastnosti b) Mé kamarádky c) Moje parta d) Moje rodiče
První pohled do zrcadla mi třeba připomene, že bych se měla učesat, ale někdy se při pohledu do zrcadla zamyslím, jak mě vidí ostatní a jaká jsem uvnitř.
Hodně lidí si myslí, že jsem tichá nebo skoro až zakřiknutá. Přiznávám tedy, že nejsem žádný živel, který musí být neustále středem pozornosti, ale to, že jsem tichá, o mně mohou tvrdit jen ti, kteří mě neznají. Většinou jen moji dlouholetí kamarádi mohou poznat jaká jsem, ale samozřejmě i moje rodina ví, co mám nebo nemám ráda. Neumím se moc přetvařovat a říkám často lidem pravdu do očí, proto si o sobě myslím, že jsem upřímná. Většinou nevyčnívám nijak z řady a známky ve škole mám až na výjimky průměrné. Takže jsem taková obyčejná holka, která má ale v hlavě neobyčejné nápady. Někteří o mně tvrdí, že jsem zábavná a milá, ale to už nemůžu soudit, protože mě každý vidí trochu jinak.
Nejvíce se svěřuji své starší sestře. Vždycky jsme spolu dobře vycházely a hodněkrát jsme jedna druhou podržely. Mám také docela dost kamarádek, ale opravdová je jen jedna. Ta, která mi dokáže pomoct, když jsem na dně, a nikdy mě nezradí. Každý asi nemá to štěstí, že nějakou takovou spřízněnou duši najde, ale mě se to doufám podařilo.
Mám partu, se kterou už se znám hodně dlouho, proto na mě mají i patřičný vliv. S nimi se cítím vždy v pohodě a vím, že jim můžu všechno říct. Občas nevím, co bych si bez nich počala. Jsou to lidi, kteří nesoudí podle vzhledu, ale snaží se hledat vlastnosti, které nejsou vidět navenek.
Největší vliv na mě mají určitě rodiče. I když s nimi často nesouhlasím vím, že se na ně můžu spolehnout, a že jsem jim hodně zavázaná za všechno, co pro mě vždy udělali.
Sním o tom, že budu mít úspěšnou práci, domácnost podle svých představ, milého manžela a děti a budu si s nimi užívat šťastné chvíle, na které se nezapomíná. Věřím tomu, že se mi to splní a udělám pro to všechno, ale teď mám ještě celý život před sebou, čeká na mě sladkých šestnáct let a já se snažím vychutnávat si život plnými doušky.


Ptáš se, jak se mi teď daří

Osnova: I. Úvod

II. Stať: 1. Nová škola

2. Fotbal

3. Mé obavy

III. Závěr

Ahoj Adame,

možná se ptáš, proč letos píšu tak pozdě. Chtěl jsem ti napsat už začátkem školního roku, ale protože jsem přešel na střední školu, nemám času nazbyt. Chodím na gymnázium v Českých Budějovicích. Měl jsem veliké štěstí, nemusel jsem psát přijímáací zkoušky, ale byl jsem přijat díky mému průměru na základní škole.

Ale co ty? Pamatuji si, že (jsi se) ses rozhodoval mezi gymnáziem a průmyslovou školou. Doufám, že (jsi se) ses rozhodl správně, a že jsi na své nové škole šťastný. Jak už jsem psal na začátku, nemám příliš volného času. Musím se každý den učit, sice se mi moc nechce, ale nakonec se k tomu vždy „dokopu„. To víš, šstřední škola je něco jiného než ta základní. Tam jsem vše zvládal levou-zadní, ale teď je to horší. Zatím mi vychází jedna trojka z angličtiny. Snažím se s tím něco udělat, chodím na doučování, dělám různá cvičení, a tak doufám, že se to časem zlepší. Obzvlášť teď, v době, kdy se chýlí ke konci pololetí se snažím ještě více než jindy. Doufám, že se má píle odrazí na pololetním vysvědčení. Asi víš o čem mluvím.

V současné době nemám čas ani na fotbal, trochu mě to mrzí, ale škola je pro mě přednější. Ani nevím jestli jsem ti říkal, že jsem změnil fotbalový klub. Teď hraju za SKP a skvěle se nám daří. V podzimní části jsme skončili na druhém místě a já byl vyhlášen nejlepším hráčem našeho mužstva. Ach jo, kdyby mi škola šla jako fotbal.

Na závěr bych se ještě chtěl zmínit o mých spolužácích. Na začátku školního roku jsem se hrozně bál, že si v nové třídě nenajdu kamarády, ale mé obavy se nevyplnily. Je tu spousta skvělých lidí, s kterými si výborně rozumím.

Adame, těším se, až přijedeš do Českých Budějovic a já ti budu moci říct spoustu dalších novinek, které jsem nestačil napsat nebo jsem na ně zapomněl. Přeji ti, aby se ti vše, co si přeješ a o co se snažíš podařilo.

Ahoj Adam


Osnova:

1. 80. výročí školy

2. prohlídka školy

3. Vypravování

4. Vystoupení

5. Kulturní dům

6. Závěr

Oslavy 80. výročí založení naší školy

80. výročí školy, to je dlouhá doba. Naší už je hodně let, přeji jí to, aby stála ještě hodně let.

Ve třištvrtě na deset se konečně otevřeli dveře naší skoly. Lidé se šli podívat jak škola za ta léta změnila. Ve všech třídách byly vystaveny všeljaké staré věci. Ale v 9. třídě byly i sochy Tomáše Garyka Masaryka, takže byla asi nejhežčí.

Konečne přišlo na řadu vystoupení. Jako první byly na řadě 1. a 2. třída. Měli samé hezké písničky, a lidem se líbylo jejich vystoupení. Když odešli tak jsme byly na řadě my, 6. ročník. To byla tréma paní učitelka pustila písničku a my jsme vystartovali na pódium. Naštěstí jsme měli jen jednu písničku. Takže jsme to měli za pár minut. Po nás šla 3. třída. Těm se vystoupení móc povedlo. Měli to docela dost dlouhé podle mě. Lidé strašně tleskali. Když odešli šli na řadu 4. a 5. třída se srandovním vystoupením. Lidé se tomu moc smáli. Spívali tam písničky a trošku i mluvili. 5. a 4. se uklomila a šli rychle z pódia. Na řadě byl 9. ročník s pokusy z fyziky a některé byly opravdu kouzelné. Konečně byly na řadě 5. třída a její tělesná výchova. To bylo něco lidé se koukali s otevřenou pusou a koukali jako ryby. Po jejich vystoupení přišla 1., 2. a 3. třída a paní ředitelka rekla že si společně zaspíváme písničku ahch synku. Když dospívali, tak je paní ředitelka pozvala do kulturního domu.

V kulturním domě byly samé staré a hezké věci. Byl tam i Orchestr jménem {název}<priv>. Ženský pěvecký sbor {název}<priv>. Po čtvrté hodině už nikdo nebyl v kulturním domě.

Moje škola se mi moc líbí a jesem rád že jsem chodím.


Moje školní taška
Můj školní batoh si každý den odnesu s sebou do školy na svých zádech. A nosim v něm různé věci ale nemám ho jenom jako školní tašku a používám ho jako i obyčejný batoh.
Je ušitý z černé látky se šedým nápisem „Horsefeathears“. Na zádech sou dva popruhy a jeho praktické poutko. Na --- stranách sou dvě pouzdra na pití, vypadá docela špicově. Na zipech má pět jezdců a tři kapsy.
První kapsa je malá a často přehlédnutelná, druhá ta už je taková typická pro batohy sou tam různá pouzdra na propisky, a ta poslední neboli třetí tak tam je to učení, penál a hlavně velký nepořádek.
Moc se mi líbí a mám ho rád. Je noc praktický není moc velký. Nikdy bych ho neprodal a ani nedaroval.


28.3. 2006
Tereza Vavřinová, 3.E
Písemná práce
téma: fejeton – Stalo se....

Stalo se
V první polovině února se v médiích obrovskou rychlostí rozšířila zpráva o obrovském množství německého odpadu vyváženého na skládky na českém území. Převážně na Lounsku a Děčínsku, ale i nedaleko od Prahy byly každým dnem nalézány a odhalovány nové skládky a media ukazovaly katastrofální fotografie povalujících se pneumatik a rozházeného šatstva a bouřily na tím, co si to ti zpropadení Němci dovolují.
První úkol samozřejmě bylo nalezení viníka. Jak se ale dalo očekávat, odpovědi se nesly v duchu obvinění kohokoli jiného, jen aby zodpovědnost nezbyla tázaném. Vina se tedy přelévala od předsedy vlády, přes ministra životního prostředí až nakonec skončila u českých celníků. Ti však vše razantně odmítli. Jistě, může se zdát, že je to jejich vina, vždyť oni mají moc poslat kamiony s německým odpadem zpět do Berlína, ale nelze počítat s mazaností řidičů, kteří „oblafnou“ celníky tvrzením, že se jedná o zboží do second handů, a za radostného mávání na rozloučenou pokračují směrem Louny. Na druhou stranu ale ani tato odpověď není úplně nepravdivá. Mnoho lidí nelegální skládky přivítalo s velkým nadšením, protože mohli do hor plných odpadků vyrazit s nákupním košíkem a „nakoupit“ zde nové oblečení na neděli do kostela, kde budou moci vyprávět svým známým o nedávných nákupech v Drážďanech.
Mezitím naši zákonodárci dali hlavy dohromady a vymýšleli varianty jak problém vyřešit. Nejvíce trefnou odpověď na tuto otázku nabídl pan poslanec Langer, který vyjádřil svou hlubokou myšlenku slovy, že ti, kteří vozí odpad do České republiky, by měli být zavřeni do basy. S touto převratnou myšlenkou nelze než souhlasit a ocenit duchapřítomnost pana poslance, ale stále zde chybí odpověď, kdo by vlastně měl být potrestán. Nakonec z celé aféry byla obviněna určitá německá firma, ta je ale nyní v konkurzu, tak nelze předpokládat, že by byl kdokoli potrestán. Ačkoli by nebylo těžké najít skutečného viníka, nikdo to neudělal. Ve snaze vyhnout se trestu totiž kdosi skládky zapálil. I když existuje pravděpodobnost, že se jednalo o trampy, kteří si chtěli ohřát kančí guláš a zazpívat si několik nesmrtelných hitů bratří Nedvědů u táboráku, tak této variantě moc nevěřím, protože myslím, že by si milovníci přírody vybrali jiné prostředí než vyřazený prádelník slečny Gertrudy, a jednalo se tedy o skutečné viníky.
I když je většina českých občanů německým odpadem pobouřena, vlastně by se trend vyvážení odpadu do naší republiky mohl projevit velmi pozitivně. Konečně se totiž zdá, že Česká republika najde v Evropské unii své uplatnění. Vždyť který stát by dobrovolně zahlcoval svou přírodu odpadky, když v centru Evropy existuje země, kam lze beztrestně vše odvézt, a navíc místní podnikatelé v touze po zisku vše zařídí? Bohatší země Evropské unie by zapomněli na původní nelibost nad naším přidružením z důvodu přílivu levné pracovní síly a Česká republika by našla v rámci EU důležité postavení – sice postavení Popelky – ale zato Popelky, bez které se ostatní země neobejdou, a navíc Popelky oblečené v německé značkové módě.


28.11. 2005
Přibylová
1. písemná práce
Historie a pravidla volejbalu
(referát)

Vážení posluchači, chtěla bych vás seznámit s volejbalem a jeho pravidly. Ptáte se, proč jsem si vybrala zrovna toto téma? Na vaší otázku mám jednoduchou a výstižnou odpověď. Jelikož volejbal hraji již osm let a věnuji se mu vrcholově, vím, že většina lidí o něm neví tolik informací jako o hokeji či fotbale, tak bych vám je chtěla rozšířit.
Letos je tomu přesně sto šest let, co se v hlavě ředitele americké ---- koleje W. G. Morgana zrodil nápad vytvořit novou hru, kterou nazval „minonette“. Předělil tělocvičnu tenisovou sítí, jejíž horní okraj zvedl do výše asi sto devadesát centimetrů od země. Žáky rozděl na dvě poloviny a dal jim úkol. Víte jaký? Dopravit míč do soupeřova pole odrážením rukama, aniž by ve vlastním poli dopadl na zem. O rok později dostala hra na návrh novináře A. T. Halsteta název. Jestli pak ho uhodnete? No přece volley – ball podle hlavní idee: odrážení míče (anglicky „to volley the ball“).
V ČSR byl r. 1919 předveden v Žilině a stal se součástí přípravy atletů na Olympijské hry v Antverpách. V roce 1923 byla provedena veřejná ukázka hry na Žižkově před samotným odjezdem. V roce 1927 byl ustanoven Československý volejbalový a basketbalový svaz a o tři roky později bylo uspořádáno první mistrovství republiky.
Já vím, zatím jsem vás seznámila pouze s počátky volejbalu, také byste určitě chtěli vědět naše republikové úspěchy. Zlatá éra kolem začala koncem čtyřicátých let a bohužel skončila v polovině let šedesátých. Českoslovenští volejbalisté se v té době stali dvakrát mistry světa – 1956, 1966 a třikrát mistry Evropy – 1948, 1955, 1958. Z velkých postav bych chtěla upozornit alespoň na jména Láznička, Musil, Tesař, Paulus.
Také bych vám měla přiblížit volejbalová pravidla. Na hřišti tvaru obdélníku je celkem dvanáct hráčů – šest na jedné polovině a šest na druhé. Dva týmy odděluje síť, jež je ve výšce podle věku. Když už jsem zmínila věk, tak vám ho rozdělím do kategorií – žákyně jsou od raného věku do čtrnácti let, kadetky od patnácti do šestnácti, juniorky od sedmnácti do osmnácti a od osmnácti výše ženy.
Vrátím se k pravidlům. Součástí týmu je trenér, jeho asistent a šest střídajících hráček, jež musí být připraveny na okamžité střídání, pokud se nedaří někomu na hřišti. Jak jsem již uvedla, základní sestavu tvoří šest hráček na hřišti, každá plní jinou funkci. Pro práci týmu je nejdůležitější post nahrávačky, jež si organizuje hru. V dalších rolích figuruje služebně nejstarší hráčka – kapitánka, udávající tempo týmu, pár smečařek kontrující soupeřovo pole, jedna vpředu u sítě, druhá vzadu na hlavním kůle, jenž je u levé strany hřiště, dvě blokařky smečující ze středu čelní síťové plochy v postavení obdobném jako u předešlých smečařek. Posledním hráčem v poli je universál, který smečuje na opačné straně než smečař, tedy na pravém kůle.
Cílem hry je po úvodním dvojím rozehrání, kdy ze zahajovacího soupeřova podání hráč ze zadního pole přijmutý balón přihrává nahrávačce, která rozhodne, komu míč svěří, aby dotyčný zabodoval tj. zpětně přehrál balón na soupeřovo území tak, aby nebyl chycen a spadl na zem. Vyhrává ta strana, která během utkání nasbírá dvacet pět bodů. Hraje se na tři vítězné sety.
Doufám, že z mého vysvětlování z předchozích statí nejste zmatení a alespoň trochu je vám tento kolektivní sport bližší. Znáte již jeho historii, pravidla, cíl a smysl. Věřím, že v brzké době v důsledku podnětu tímto referátem sport také vyzkoušíte a zamilujete si ho jako já.


Zeď nářků a jiné zdi

osnova:

1) Vyzdvižení řešení k nebi

2) Různé důvody

3) Přehrady mezi světy

4) Zdi za nic nemůžou

Z rychlých temných vln historie se v různých obdobích zdihají k nebi přehrady lidských názorů, zvyků, vyznání. Lidská odlišnost vytvořila tyto strašlivé stavby, které ač se nám zdají jakkoli radikální, stávaly se pro lidstvo řešením. Řešením v problému rozrůznění ať už v problémech jednotlivých nebo globálních.

V různých érách se jednoduše musela postavit hranice, jenž se pro nás stala jakýmsi „fyzickým zákonem.“ Ať už jde o rozdělení muslimského a židovského světa vyznání, tak třeba také o světové konflikty, jimiž může být například poválečné rozdělení Berlína. Ač jsem tyto zdi teď výrazně spojila, přesto vznikly z morálně absolutně odlišných důvodů. Zeď nářků dělí náboženské tradice a je schopna přispívat k udržování míru. Avšak zaměřme se i na stavbu zdi Berlínské. Tato stavba nevznikla k podpoře klidu. Byla to stěna, jež měla udržet na jedné straně rozděleného města lid, směřující na západ. Bylo to jejich vězení, jejich nedobrovolné vězení. Můžeme klidně uvádět další příklady. V Číně {jeden ze}<in> sedmi divů světa chránil obyvatelstvo, jež si v té době neuvědomovalo, že posunem času tato jejich jistota, zajišťující jim v noci klidný spánek, je bude v pozdější době isolovat od přílivu kultury a rozvojových novinek.

Každá tato stěna má rozdílnou povahu, stejně jako každý lidský úmysl a čin má různé kořeny. A nikdy se také tyto stavby neprojevily, jako jednoznačně pozitivní či negativní. Vždy vytvářely jakési bariéry, ale sami byly vytvořeny právě kvůli těmto zábranám, jenž již dlouho předtím mezi lidmi existovaly. Můžeme je nazvat konvencemi. Autoritativní, obávané a velice nepopulární slovo. Proč tedy nadále trvají? Sami však můžeme pozorovat, jak se vyvíjí. Po staletí a generace se na jednu stranu odbourávají, na druhou přibývají nové moderní. Je to s nimi stejné, jako s vědeckým vývojem. Nelze to zastavit. Konvence vytváří mezi lidmi přehrady, které na rozdíl od staveb nejsou fyzické, ale pocitové, podvědomé. Podnítily stavbu zdi nářků, podmínily omezení lidské komunikace. Lidé jsou v otázce konvencí zvláštní. Vytvářejí si je a zároveň se je snaží překračovat. Vždyť tím, že lidstvo například miluje, boří tyto barikády a zkouší překonávat vysoké zdi. Myslím, že obecné zkušenosti, které máme, spojované s lidskými city nám to dokazují. Například kvůli lásce lid{é|í} překračují morální statky a ztrácí mnoho předsudků. Ale láska má mnohé podoby, které sebou nesou také odlišné pohledy. Lidstvo vždy milovalo, ať už bližního nebo nějaký náboženský symbol. Ztrácelo konvence a přijímaly další.

Ale ať si to člověk přizná nebo ne, vězíme v předsudcích už od nepaměti a jsme jimi omezováni dodnes.

Lidské vztahy jsou tím determinovány. Každý národ v průběhu věků vyznával však jiné zásady. Tak se na svět rodily konflikty, které se neobešly bez řešení. Omluvme tedy přísně vyhlížející zdi. Problém je uvnitř lidských myšlenek.


Slohová práce školní

Tereza Tomková 14. ledna 2008
2. A

Problém, který mě zaujal (volný slohový útvar)
Snad každý z nás se nemohl nebo nemůže dočkat okamžiku, kdy bude moci poprvé usednout za volant automobilu. Snad každý z nás se ale také dnes a denně ptá, jak je to vlastně s našimi řidiči? Jak moc bezpečně se dnes člověk může cítit na českých silnicích?
V mnohých zemích Evropy i celého světa je dopravní situace mnohem komplikovanější než v České republice a i přesto je počet dopravních nehod naprosto nesrovnatelný. Ptám se, jak je to možné a napadá mě jediná možná odpověď: české zákony a výkonná moc. Důkazem nám může být vcelku nedávná reforma zákonů týkajících se silničního provozu České republiky a také nově zavedený bodový systém. Přinesly tyto změny v silniční legislativě vůbec nějaké změny? A pokud ano, jak dlouho fungovaly? Podle mého názoru fungovala tato reforma alespoň minimálně efektivně snad jen první měsíc po zavedení. Nikdo nevěděl, co ho čeká, ale po krátké době se objevili první drzí řidiči, kteří znovu zkusili použít tu nechvalně známou a přiznejme si už poněkud otřepanou větu: „Pane strážníku, nešlo by to vyřešit nějak jinak?“ A co zákony trestající řidiče hazardéry? Ty mi připadají jednoduše směšné. Za nejotřesnější událost posledních měsíců dokazující doslova zanedbatelnost postihů pro takové „lidské hyeny“ považuji případ patnáctiletého chlapce, kterého nechal viník nehody po srážce v lese. Všichni se ptají, co ho k tomu vedlo? Snad snaha vyhnout se trestu? Nebo třeba strach z veřejnosti? A teď zapojíme veškerou svou množinu empatie… dospívající chlapec, nejmilejší bráška, zbožňovaný syn nebo vnuk, lidská bytost jako každá jiná… celoživotní trauma a strach z lidí a za tohle všechno – vyjímečný trest osm let. Nepřipadá nám to absurdní…?!?

Osnova: I. Úvod
II. Doprava v ČR: a) reforma
 b) korupce
 c) lidský hyenismus

Téma: Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí
Osnova: I. Závod
 II. Stať : a) úspěchy
 b) neúspěchy
 III. Závěr:
<vynechaný řádek>
‚Cas letí přímo jako voda a než se nadějeme je tu začátek nového roku. Toto období se pro mě již tradičně stává obdobím takzvané rakapitulace, kdy sčítám, odčítám, násobím i dělím všelijaké mé úspěchy a neúspěchy. Vždy je pro mě velmi těžké říct, jestli bylo víc úspěchů nebo naopak neúspěchů, protože jak už to tak na tom světě chodí „jednou jsi dole, jednou nahoře“. A v tom mém životě to platí dvojnásobně. Na mém pomyslném nebi se počasí střídá neustále. Někdy je jasno, někdy oblačno a jsou chvilky kdy mám pocit, že je úplně zataženo a nečeká mě nic jiného než bouřka.
Musim se přiznat, že dřív jsem k sobě byla hodně kritická a jen málo věcí jsem považovala za svůj úspěch. Postupem času jsem však zjsitila, že člověk se musí trochu chválit a být spokojený sám se sebou, aby mohl být šťastný. Jsou však úspěchy, které pro mě mají větší cenu,nebo%t mě stály hodně úsilí a námahy. Mezi úspěchy, kterých si cením nejvíc patří zejména ty, které udělají radost mému okolí. Není totiž hezčí odměny za úspěch než rozzářené tváře mých blízkých.
Samozřejmě nejsem bez chyb a potkávám se i s řadou neúspěchů. Asi jako pro každého z nás i pro mě je neúspěch velkým zklamáním. Někdy ho pociťuji i jako svoje selhání či prohlru. Naštěstí se vždycky rychle vzpamatuji, protože si myslím, že nejlepšíím lékem na neúspěch je úspěch. Pokud by vás zajímalo, jaký byl největší neúspěch mého života, tak se domnívám, že žádný takový ještě nenastal. Myslím si, že na životní neúspěch mám času dost…
Každý rok je pro mě velkým zážitkem s řadou úspěchů a samozřejmě i neúspěchů. Každý rok je naprosto odlišný. Jediné co mají společné, je mé už téla stejné předsevzetí, které zní: „Kéž by můj nový rok byl ještě úspěšnější než ten předchozí a vyrovnala bych se co nejvíce tíživým neúspěchům.“
Jestli se mi toto předsevzetí plní je otázkou… Ale sama za sebe si myslím, že každý je tak úspěšný nebo neúspěšný, jak se cítí.


Moje školní taška
Každý den si s sebou do školy beru mojí tašku.
Ta je šedě zbarvena a zipy a zipy mají zelenou barvu. Její tvar připomíná tlustý ovál a doplňují jí také tři kapsy. Ta nejmenší je zbarvena obrázkem který vypadá jako kostra. Na tašce visí také dvě kapsičky na pití.
Největší kapsu vyplňují rýsovací potřeby, sešity a učebnice. V ní visí také menší pouzdro na notýsek a další menší věci. Prostřední část batohu je rozdělena na další dvě části. V první části vidím školní sešity. V druhé části se nachází třípatrový penál který vypadá jako kvádr a bačkory. Do třetí nejmenší kapsy si ukládám svačinu, klíče a další užitečné potřeby.
Batoh se mi hodí při každé příležitosti a je velmi užitečný.


1. listopadu 2005
M. Krausová, 3.E
PÍSEMNÁ PRÁCE
Téma
„Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami ani nechtějí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na život jiných.“ (M. Machovec)
(Úvaha)

Na tomto výroku je zcela hodně pravdy. Vždyť považme, dovede si někdo z vás ještě představit život bez televize? Asi ne. Každý z mladých to jistě zná. Každodenní probírání, co jsme viděli včera v televizi a jakmile nevíš o čem je řeč, jsi mimo, nezapadneš. Ale jistě existují vyjímky. Lidé, kteří stojí zásadně proti těmto elektronickým výrobkům a raději dají přednost dobré knize před večerem stráveným u televize. Je pravda, že to je právě občas televize, co nám zvedne náladu po náročném dni. Sednout nebo lehnout si večer na pohovku a alespoň na malý okamžik žít život někoho jiného. Občas idilický, občas i tragický. Není to snad úleva, chvilku vybřednout ze svých každodenních problémů a plně se ponořit do děje, pokud ho ovšem právě sledovaný pořad má. Převažně jsou ale chvíle, ba i daleko delší intervaly, kdy v televizi nenalezneme nic hodnotného, nic na co by se dalo koukat byt jen malou chvíli. Já osobně odsuzuji filmy, kde pro samou krev nemáte nejmenší šanci zjistit, o co v tom filmu vůbec jde. Na světě už je přece dost násilí. Každý den jsme svědky vraždění tisíců lidí, tisíců nevinných lidí na celém světě. Nejsou to jen vraždy ale i autohavárie a jiná neštěstí, tak proč to ve svém volném čase ještě vyhledávat v televizním programu? Je příjemnější pustit si nějaký komediální ale třeba i naučný film a ve většině případů se nejednomu z nás zvedne nálada.
A jestli se lidé dívají na televizi, protože nechtějí žít svůj vlastní život? Ano, z části je to možná pravda. Když má člověk život, který není zrovna jako z pohádky, tak je dost pochopitelné, že chtějí žít život někoho jiného, který se jim zdá z různých důvodů lepší. Vezměme si například největší hit dnešní (poslední) doby, který se objevuje na našich obrazovkách. A není to jenom na jedné stanici. To svědčí o tom, že lidé chtějí sledovat osudy jiných lidí. Jak si poradí v té i oné situaci, jak se k sobě navzájem chovají, co vše vydrží a mnohé další běžné situace. Reality show. Ano, to je to, co chtějí lidé momentálně nejvíce vidět. Koukají se na to snad lidé, kteří neshledávají vlastní život, tak zajímavým? A potřebují tu „akci, dobrodružství, adrenalin“ vidět alespoň každý večer na své televizi? Ze všech stran se to na nás valí. Z již zmíněné televize, rádií, titulních stran novin. Zkrátka ze všech sdělovacích prostředků. Leoš Mareš se svým Big Brotherem na Nově nebo Tereza Pergnerová se svými Vyvolenými na konkurenční Primě. Ještě jedním z příkladů trochu jiné reality show je Výměna manželek, kde si na několik dní zcela odlišné rodiny vymění své ženy (manželky). Musím přiznat, i já jsem to z počátku sledovala, ale bylo to spíše ze zvědavosti. Zajímalo mě, co dokázalo nadchnout tolik lidí po celém světě. Z počátku mě to bavilo, říkam si: „konečně je tu něco jiného.“ Ale postupem času? Nuda, nuda a jenom nuda. Proč se má každý den koukat na to samé? Vždyť, kdyby se tam dělo alespoň něco zajímavého. Ale koukat na to, jak Vyvolení spí, jak si Vyvolení vaří oběd, jak Vyvolení plní nesmyslné úkoly, které jsou jim zadávány, jak Vyvolení tančí. Ne, děkuji nechci! Myslím, že by člověka mnohem více obohatila dobrá knížka, vždyť je to relaxace stejně jako televize, akorát trochu na jiné úrovni. Bohužel jsem se setkala s názory typu: „Co s knížkou? Vždyť je to taková nuda, žádný efekty!“ S tím rozhodně nemohu souhlasit a taky nesouhlasím! I sebeprůměrnější kniha, vám dá rozhodně mnohem více než jeden večer s Vyvolenými. Na druhou stranu ovšem chápu, že člověk chce na náročném dni vypnout a nad ničím nepřemýšlet a taková televize je k tomu nejlepší prostředek. Je to jednodušší, než-li kniha. No, nakonec uvažte sami, co je pro vás lepší. Žít život jiných a nemuset se moc namáhat a nebo se od toho všeho odprostit a konečně začít žít svůj život. Vyberte si.


Stalo se...

Chvíli mi trvalo, než jsem si rozmyslel, jaké téma vlastně budu psát, ale hned po chvilce mě to napadlo. Je to velký problém, o kterém všichni mluví a tvrdí, že postihuje hlavně stát v samém srdci Evropy, Českou republiku. Jedná se o pití velkého množství alkoholu.

Když se nad tím zamyslím, tak si uvědomím, že alkohol je skoro nejspotřebnější surovina u nás. Jen stačí chvíli poslouchat své okolí a slyším, jak se kamarádi „sťali“ včera v hospodě, jak se opil strýc na chalupě, když slavil své narozeniny, ale největší korunu tomu všemu nasadí, když večer ve zprávách slyším, že ordinuje opilý doktor nebo jak řidič sanitky přejede pacienta před nemocnicí, samozřejmě s pořádnou dávkou promile v sobě. Příroda a alkohol jsou všude kolem nás.

Možná je to tím, že alkohol je v dnešní době velmi moderní. Stačí, abych přišel k nám do hospody, rozhlédl se a uvidím party náctiletých lidí, jak nasávají pro mě ještě zakázaný mok. Do toho všeho se ještě hecují, kdo toho vypije víc a kdo bude nejvíce „zbuřtěnej“. Dnešní mládež je taková, že když někdo odmítne dalšího panáka, tak je u ostatních považován za bačkoru.

Teď bych se ještě vrátil k otázce opilého doktora v ordinaci. Nevím jestli je úplně normální přijít v takovémhle stavu do zaměstnání, ale postupem času se to stává častěji, a častěji a stává se to pomalu rutinou. Dokonce už nemusíme chodit ani na Matějskou pouť, aby jsme se povozili na atrakci zvané centrifuga nebo kamikatze, protože použze stačí nastoupit do správného podvečerního „busu“, který řídí rozesmátý řidič s 2 promile v krvi.

No musím konstatovat, že je naše zemička v této otázce velmi pestrá a pořád o krok napřed před ostatníma. To také dokazují Tom a Bob z reklamy na Budvar, když padají do bazénu, koukají na fotbal, fandí hokeji a u toho všeho vždy stačí vykřikovat jejich známé „yeaah“. Nevím jestly jestli by měla tato reklama u lidí tak velký úspěch, kdyby Tom a Bob vystupovali v reklamě na prací prášek nebo na vložky s křidélkama.

Když si tento svůj<in> výtvor znovu přečtu a podívám se do světových statistik, tak si řeknu jednu věc a to že jsme aspoň v něčem v cílové rovince první. Jestli je to dobře nebo špatně, tak to si zhodnoťte sami.


Z. Binarová 1. C

1. písemná práce
VZPOMÍNKA
(vypravování)

Osnova: Úvod: Dovolená
Stať: 1) Odhalení
2) Plavecký klub Pražačka
3) USK – p. Passerová
Závěr: Chci pokračovat

Není to tak dávno, co jsem zažila ten krásný pocit – ÚSPĚCH. Když se trochu zamyslím a zavzpomínám, tak se mi vybaví na co jsem hrdá a na co nikdy nezapomenu. Trochu vám odhalím tajemství mé vzpomínky.
Když mi bylo 13 let, už jsem za sebou měla nejméně 10 různých sportů, ale ani u jednoho jsem neprokázala talent a ani vůli pokračovat. Tenkrát v létě jsme jeli s moji kamarádkou a s rodičema do Maďarska. Cílem naší dovolené bylo, vykoupat se v jezeru Balaton. Ááá už si vzpomínám jak byla vodička pěkně teploučká a jak jsem celé 4 hodiny plavala – pořád sem a tam a dováděla. Všichni byli na břehu a já no co myslíte? Samozřejmě uprostřed Balatonu.
Mámu, napadalo, že jestli vydržím tak dlouho ve vodě, tak že by mě mohlo bavit plavání. Po dovolené, velmi rychle odezněli prázdniny, a zase tu bylo to raní vstávání a přezkoušení našich vědomostí, kterých přes prázdnin velmi ubylo.
Už jsem byla přihlášená do plaveckého klubu Bohemians Praha – přípravka. S radostí a velkým nadšením jsem začala chodit na vysilující tréninky.
Chodila jsem tam 2x týdně celý rok. Když se tak podívám zpět, vzpomínám, že jsem chtěla plavat líp a častěji.
A tak jsem přestoupila na Pražačku (plavecký klub, který sídlí na Žižkově). Po půli roce jsem zjistila, že i když mám trenéra, který se mi hodně věnuje, přesto jsem věděla, že od tamtuď nevede cesta výš.
Začala jsem se proto zajímat o Gymnázium Přípotoční, ale hlavně o sportovní třídu. Kde mělo své zástupce i plavání. Pak jsem s mamkou, která mi v tomto byla velkou oporou, vyhledaly p. Passerovou a kontaktovali jsme ji.
Tato velmi milá a uspěšná trenérka mě hnedle zařadila do oddílu jejího muže.
A pak tu jsem vážně začala závodně plavat. Tréninky byly ráno i odpoledne. Večer jsem domů chodila utahaná, ale přesto šťastná, protože jsem konečně dělala to co mě bavilo. Můj trenér p. Passer, o mě jednou řekl, že nemám moc velké šance dostat se sem. Ale nikdy mi to neřekl do očí a nechal mě, trénovat a doufat, že se zlepším.
Začala sezóna, a bylo hrozně velké množství závodů. Ke konci sezóny, byla Praha 2003 (závody), měla jsem plavat 200m prsa; 100m prsa a 50m prsa. Na trati 100m a 50m prsa jsem si udělala osobáky, a následkem toho jsem se v létě kvalifikovala na Mistrovství ČR. 200m prsa, jsem rozjížděla jako první, ale na obrátce na 150m jsem se uhodila do ruky a skoro zastavila, i přesto, že jsem takhle zkazila svůj možný první úspěch, doplavala jsem 3. a s radostí v očích vyslyšela velkou pochvalu od p. Passera.


23. 3. 2006
Jan Kohout, 2.C
2. písemná práce
Noc ve městě
(subjektivně zabarvený popis)

Tu noc jsem nemohl vůbec usnout. Nejprve jsem se dlouho převaloval ze strany na stranu až jsem se odhodlal, vzal na sebe teplý oděv a vyrazil ze zadýchané místnosti ven. Pomalu jsem sešel točitým schodištěm starého domu ven do --- nočního města.
Temnou postranní uličkou jsem vyšel na hlavní třídu. Přes den se na ní život nezastavil, ale nyní, k mému velkému úžasu, se zcela změnila. Teď v noci byla tato tepna klidná. Srdce města zřejmě na noc zpomalovalo svou činnost. Široko daleko nebylo ani živáčka, jen auto chvilkami tiše prosvištělo vůkol. Ještě občas se cosi v dáli objevilo s tichým vrkotem, který sílil stále víc a víc, až přerostl v nepříliš příjemný lomoz přijíždějící tramvaje. Mlčky jsem se za ní otočil, abych na hodinách uvnitř vozu zkontroloval, kolik je. Při posledním průjezdu hlučícího železného oře bylo něco hodinu po půlnoci.
Líně jsem pohlédl do dáli na lampy lemující ulici. V noční roušce vypadaly mnohem přívětivěji než ve dne. Vyrovnány v řadě táhnoucí se kam až oko dohlédne, vrhaly žlutavé světlo na šedočerný povrch vozovky. Pod mnohou lucernou se třepetaly roje malých broučků oslavujících noční klid. Osvětlené výlohy obchodů a neonové trubice hrály snad všemi barvami duhy. Pohled na ně byl nyní docela příjemný, ne jako večer, kdy se u nich ještě hemží davy lidí. Tuto vcelku uklidňující atmosféru narušovala jen podivná padající mlha, která halila žluté světlo lamp ve svůj špinavý šedý závoj.
Svůj zrak jsem tedy líně upřel na kalnou mlhu, která se začínala válet na prázdné ulici. Připadala mi jako těžký dech města vanoucí odkudsi z jeho nitra, z podzemí. Pára pomalu stoupající z otevřeného poklopu na chodníku toto vysvětlení utvrzovala, stejně jako --- mlhu, která se stávala stále těžší a těžší. Můj nos náhle ovanul odporný zápach kouře a prachu. Postupně se do toho začala ještě přidávat jakási příchuť spálené gumy a teprve pak jsem si všiml vysokého dýmajícího komínu, který se tyčil do výše jen několik stovek metrů ode mě. Vycházely z něj bělavé obláčky dýmu, které však, klesajíc inverzí k zemi, jevily se ve světle pouličního osvětlení    ve své pravé šedé kráse.
Město začalo pomalu ožívat. Pech okoloprojíždějících aut zanikal ve všudypřítomném smogu. Zdáli ke mně zaléhal hluk ožívajících továren. V projíždějících tramvajích se kromě řidiče již začali objevovat i další cestující. Hodiny v jejich útrobách mě připomněly, že zde stojím už více než 4 hodiny.
Z dusivé mlhy mě rozbolela hlava. Trhl jsem sebou a vykročil zpět do stále ještě --- postranních uliček. Bolest hlavy sílila a já se zajíkal dráždivým kašlem.
Konečně jsem doklopýtal k svému bytu, hbitě odemkl a zapadl do postele. I přes zavřená okna jsem dobře slyšel zesilující se řev probouzejícího se města...


1. slohová práce školní

										16. prosince

Témata:
1) Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2) Představ si, co se mi stalo (dopis)
3) Píšu Vám... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)

Milá Martinko!

V předchozím dopise jsi se mě ptala, jak se mi líbí na nové škole. Konečně mám chvilku času, abych ti napsala, tak ti píšu. Tak, kde bych měla začít? Je toho strašně mnoho, ale vezmu to všechno od začátku, abys byla v obraze.
Ve středu ráno jsem zaspala, tak si dokážeš asi představit, jak to u nás doma vypadalo. Lítala jsem po bytě jako splašená, hledala nějaké vhodné oblečení a všechno mi při tom padalo pod nohy. Konečně jsem se dostala do koupelny, kterou mimochodem zabírala sestra s mamkou, rychle se upravila, oblékla na sebe ten růžový svetřík a džíny, jak jsi mi poradila a utíkala na autobus. Naštěstí kolem zastávky projelo auto, ve kterém seděla kámoška. Všimla si mě, tak zastavila a svezla mě až ke škole. V tu chvíli jsem si uvědomila, že stojím před úplně cizí budovou, že už to není ta malá školička u nás v Rožnově, ale velká škola plná nových lidí, zážitků, trapasů a učení. Nadechla jsem se a vstoupila velkými dveřmi dovnitř. Vyšlapala snad sto schodů a vlítla do dveří třídy I.C. Pozdravila jsem „ahoj“, ale vten okamžik se na mě všechny děti podívaly vražednýma očima, až na jednu černovlásku, která se pořád usmívala. Pak jsme se začali všichni poznávat a zjistili jsme, že tohle bude super třída. Taky mě po týdnu zvolili předsedkyní třídy. To bylo překvapení. No, a nakonec profesoři a známky. První měsíc to byla katastrofa, pak už jsem to trošku srovnala, až na fyziku a matematiku. Martinko, já to prostě nechápu, vždyť víš, že jsem měla na základní škole z těchto předmětů jedničky a teď mám čtyřky. Je mi z toho smutno, protože se fakt snažim, učim se, ale nejvíc co mě tady štve je právě ten profesor na fyziku. Vždycky, když má přijít hodina fyziky strašně se bojím. A víš proč? Pořád mě totiž ponižuje. Říká, že nechápe, jak může studentka napsat takovou kravinu do písemky, ale já si toho byla vědoma, stačilo jenom dobře převést metry na centimetry a mohlo to být za jedna. Na stěžování už je pozdě. A pak jsem se taky dozvěděla, že i v jiných třídách se zmiňuje o mých písemkách. Přijde mi to, jako by mě nesnášel, nebo si na mě vybíjel zlost. (Doufám, že se to nedostane do jeho rukou.) Nechápu proč já musim být ta nejhorší.
Tak to je všechno, co jsem ti chtěla napsat o mojí nové škole a pocitech z ní. Doufám, že mi brzo odepíšeš. Posílám pusu, měj se krásně

						Tvoje kamarádka Ivuška!

Osnova:
I. - Úvod
II. – Stať: Škola, přátelé, učitelé
III. – Závěr: Rozloučení


Na co mi ta škola vlastně je?

Toť otázka. Většinu věcí, co se ve škole učíme už nikdy nebudeme potřebovat, ale myslím, že škola mi nám je minimálně k tomu, abychom abysme udělali maturitu = sehnali lépe placenou práci, nebo se přihlásili na vysokou školu, vystudovali jí a měli dobře placenou práci, – abysmechom přežili, ale věci, co se musíme učit, jako třeba co je protonové číslo nebo v jaké skupině je Indium to se může hodit akorát tak někomu, kdo chce chemii studovat.

Na gympl jsem nešla z donucení. rodiče mi akorát řekli, ať zkusím ty přijímačky a když mě vezmou, tak ať si vyberu jestli tam chci nebo ne. Takže jsem si vybrala že půjdu, protože proč se v deváté třídě stresovat, tím, jestli mě vezmou nebo ne, když můžu jít teď a byt v klidu.


Silvie Miščiová
Třída: VIII. B
Datum: 4. listopadu 09
1. SLOHOVÁ PRÁCE – charakteristika literárního hrdiny
Achileus
Z několika literárních hrdinů mně nejvíce zaujal příběh o Achileovi. Achileus je slavný řecký hrdina o kterém se napsalo mnoho bájných příběhů.
Podle pověsti byl synem obyčejného člověka a mořské víly. Když se Achileus narodil jeho matka se zeptala věštců jaký bude mít její syn život. Ti odpověděli, že bude slavný bojovník, nepřemožitelný ale zemře ve velmi mladém věku, proto se jeho matka rozhodla ho uchránit a ponořila ho do řeky Eridanus. Voda z této řeky měla kouzelnou moc a chránila ponořenou část těla. Jediné místo na těle, které nebylo ponořeno byla pata za kterou ho matka držela.
Achileus se stal bojovníkem nezranitelným na celém těle kromě jediného místa na těle – paty. Achileus bojoval ve všech bitvách na straně Řeků a vyválčil mnoho vítěství. V jednom z bojů zahynul jeho nejlepší přítel – bratranec Patrokles. Achileus přísahal pomstu s požádal svou matku o tu nejlepší zbroj. Matka se ho ptala na co potřebuje novou zbroj a on jí řekl, že prý kvůli pomstě, že musí zabít toho kdo zabil Patroklese.
Jednalo se o Trojského bojovníka Hektora. Jeho matka Achilea přemlouvala aby se nemstil, protože podle věždby když zabije Hektora sám v dalších bojích zahyne. Achileus nedbá na rady matky, vzal si odni zbroj a vyzval na souboj Hektora, kterého zabil.
O několik dnů později trefil Achilea šíp do paty a toto zranění způsobilo smrt.
Celý řecký národ oplakával hrdinu. Jeho slavné činy způsobily jeho nesmrtelnou slávu. Spousta lidí zná jeho příběh a také spousta lidí ví proč se nějaké slabině říká „Achileova pata“,
Příběh o slavném Achileovi a jeho slavných činech během jeho krátkého života mě vždy když si o něm čtu nedchne.


Standa Svoboda
Třída: VIII. B.
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

LOKI

Už v mládí Loki vinikal mezi ostatními dětmi jeho vysokou inteligencí až k jeho obětavosti. Myslím že to začalo u jeho matky, zplodila ho totiž se synem boha Odyna, Usofolésem. Jeho méno znamená bystrý bůch, což vysvětluje jeho velice rychlé chápání a velice vyvinuté všechny schopnosti.
Postupem let se stal Loki vůdcem naší vesnice Eklaros, nebylo to jen kůli jeho schopnostem, ale bylo to hlavně proto, že vždy dokázal boj vyřešit diplomacii, jinak by naše vesnice dávno lehla popelem. Mnohokrát do roka zmizel na celé týdny, jelikož vždy když k nám připluli lidé zcizí země brali ho sebou, když zjistili jakou inteligencí oplívá. Mysleli si totiž že ho bohové seslali na zem. Ovšem vždy se vracel s bohatstvěm, které dal potřebným. „Berte si mé děti z vesnice Eklaros, berte toho bohatství a uctěte bohy naše i cizí“, říkal Loki když se vracel z cet. Jeho ochota též neměla hranic, pomáhal při porodu, nemoci či hladu.
I když byl vážený vůdcem bojem nevinikal, řekli byste že je to místní stařešina na první pohled. Měl malou postavu zhruba jeden metr a třicet centimetrů. Vous i vlas měl sněhově bílý a oči připomínali ozurovou květinu. Jeho oblek byl prostý i když vážený. Když na vás promluvil měli ste pocit bezpečí, takoví měl něžný hlas. Uajímavé je že nebydlel ve vesnici v hlavní budově, ale ve vesnici trávil osmnáct hodin, je zvláštní že mu ke spánku stačilo jen tak málo času. V pět ráno přišel a hned pomáha a ve dvacet tři hodin odešel do příbytku na nedaleké skále.
Ovšem Loki jednou vyšel ven z vesnice směre k jeskyni Obrů a už se nevrátil. Povídá se že potkal svého otce Usofolésa s dědem Odynem, po pár měsících se zamiloval do obryně Alies s kterou měl tři děti, ale když sem umíral Loki mi poslal přes posla Odynova, vlka Eufrata dopis, a v něm stálo: „Lusofésy můj příteli a bratře, vím že umíráš a tak slibuji že já jako nový bůch mrtvých tě znovu rád uvidím…neloučíme se tedy navždy. S pozdravem Loki. Tak sem zkončil já a i můj příbeh.


Slohová práce školní
Petra Jakubcová
14. prosince 2007

Úsměv, dobré slovo, ochota a pomoc.
O čem to mluvíte?
„Vánoce, Vánoce přicházejí, zpívejme přátelé!“ Tak zní úvodní slova známé české koledy. Ano, skutečně se blíží Vánoce. Většina z nás se na ně těší, ale jsou mezi námi i tací, kteří si pod tímto pojmem představí samotu, smutek a dny strávené u televize v domovech důchodců a ústavech. Tito lidé žijí většinou téměř sami a rodina si na ně vzpomene opravdu jen když je potřebuje. Každý člověk má právo na úsměv od bližního, dobré slovo, které pohladí duši, ochotu a pomoc. Nemáte také tento pocit?
Několikrát v životě jsem se setkala s tělesně postiženými lidmi a z vlastní zkušenosti mohu říci, že jsou stejní jako my, ale společnost se na ně dívá skrz prsty. Je to určitě škoda. Většinou jsou to lidé, kteří se dokáží radovat z každé maličkosti, potěší je každé vlídné slovo, mají cit a někteří mají i tvrdohlavou povahu. Nepřipomínají Vám tyto vlastnosti úplně normálního člověka? Ano, jsou zcela normální, a proto se mi chování některých lidí k nim opravdu nelíbí. Je hodně smutné to, že se kolikrát bojí i vyjít na ulici, aby si na ně někdo neukazoval. Většina tělesně postižených lidí, s kterými jsem se setkala, se smířili s tím, že musí strávit celý život na invalidním vozíku. Je to jejich smutný úděl. Patří jim ale můj obdiv. Nedokáži si představit život bez toho, že bych si nedošla přesně tam, kam potřebuji bez cizí pomoci.
Právě z tohoto důvodu pořádáme pro tyto lidi různé výlety, akce a plesy, abychom jim dokázali, že nám lhostejní nejsou, povídáme si s nimi a pomáháme jim. Je nádherné vidět, když se jim lesknou oči štěstím a já mám radost z toho, že věc, kterou dělám ráda, není zbytečná.
Před pár dny jsem si povídala s paní, která je už odmala na vozíku. Nedokáže chodit, ale chce dělat vše jako normální člověk. Tento elán do života opravdu obdivuji. Někteří lidé ji odsuzují, že má přítele, který je zcela v pořádku. Nedokáží pochopit, že může citově strádat, nemůže být sama. Většina z nás má plno přítel, ale takový ten opravdový přítel je pouze jeden. Člověk se mu může svěřit se vším a má ho rád. Když jsem ji poslouchala, musela jsem jen přikyvovat hlavou. Prošla si různými těžkostmi a byla velice ráda, že ji někdo vyslechl. Vždyť přece stačí tak málo, abychom jim pomohli. Nemyslíte si to také?
Domnívám se, že je nezbytně nutné tyto lidi nepřehlížet, pomáhat jim, třeba když na ulici překonávají nějakou bariéru a povídat si s nimi, když se potřebují někomu s něčím svěřit. Člověk by neměl myslet pouze na sebe. Měli bychom se dívat více kolem sebe a pomáhat si navzájem. Vždyť se určitě každý z nás někdy dostal do situace, kdy mu milé slovo a úsměv od přítele opravdu pomohl.


Jan Bezděk
1. C
5. března 2004

2. Písemná práce
Můj přítel
(Charakteristika)

Osnova: 1. Adam na první pohled
2. a) Adamovy vlastnosti
b) Adamův obličej a postava
3. O jakého Adama se jedná

Když jsem 2. září vstoupil do naší školy, on už seděl na svém místě a bedlivě pozoroval své nové spolužáky.
Byl mi na první pohled povědomý. Asi 10 minut jsem se trápil přemýšlením odkud já ho jenom znám. Po těchto vysilujících minutách jsem si přeci jen vzpomněl, že jsem s ním chodil na kurz němčiny. Pamatoval jsem si ho jako pečlivého, svědomitého a tichého hocha. Předpokládal jsem tedy, že zůstal tím „slušňáčkem“ a smutně jsem konstatoval, že s ním asi moc legrace neužiju.
Později jsem se od spolužáků dozvěděl, že si o něm mysleli to samé, ačkoli ho nikdy předtím neviděli. Skutečně to na první pohled vypadá, že máte před sebou někoho, kdo se každý den po celý rok pečlivě připravuje na každou hodinu, vede si vzorně sešity a podtrhává si barevně nadpisy a zároveň někoho, kdo by nikdy nešel s kamarády večer za zábavou, pokud ještě nemá do posledního puntíku splněné své školní povinnosti. Adam má totiž kudrnaté blonďaté vlasy, modré oči a nosí brýle. Prostě takový andílek. Ne vždy se ovšem splní to, co si o člověku myslíme na první pohled. Adam je totiž naprosto jiný. Je velice kamarádský, vtipný a usměvavý. Patří k tahounům naší třídy a musí být u všeho, co se děje. Nikdy by nezkazil žádnou legraci. Přesvědčil jsem se i o tom, že to ani s tím učením příliš nepřehání. Nedávno jsem ho totiž shledal jak se kouká na svou písemku z matematiky, ve které získal asi 2 body, což mu ale nezkazilo dobrou náladu a smál se na celé kolo. Další věc, která nás na něm na první pohled upoutá, je jeho postava, především výška. Měří totiž asi 190cm. Díky tomu že hraje závodně fotbal, by mu jeho vypracované svaly na rukou a nohou mohl závidět kdekdo.
Jak už jsem se zmínil, Adam je opravdu velice kamarádský a nikdy by určitě nenechal svého přítele v nějaké šlamastyce nebo v nějakém průšvihu. Pokud má nějaké špatné vlastnosti, tak jich určitě není mnoho. Jediné, co bych mu vytkl, je že se někdy zbytečně na někoho urazí a třeba den s ním nemluví.
Každý jsme ale nějaký a tak i můj přítel, Adam Rožánek, má právo na své záporné vlastnosti, zvláště když ty kladné je vysoce převyšují.


Šmídová, V. B, 07/08

Vypravování – reprodukce textu 3. října
reprodukce = převyprávění vlastními slovy (např: přečtu si knihu a její obsah zdělím ostatním.)

Příhoda z prázdnin
Vše se stalo u malého louňovického rybníka Tomáš a Petr s kamarády si šli do něj zaplavat ale Petr neuměl plavat a byl tam poprvé. Ale Petr šel do vody přesně tam kde se břeh prudce svažuje. Hned tam zapadl, a začal zmatkovat a volat o pomoc. Tomáš hned skočil pro Petra chytil ho za vlasy. A pak se Tomáš snažil celou svoji silou vytáhnout ho na břeh, naštěstí se mu to povedlo. A od té doby všichni tomáše za hrdinu a že mu zachránil život.


Můj pokoj

Bydlíme v rodinném domě. Můj pokoj je ve 2. Poschodí. Jak vejdu do pokoje vidím střešní okno a vedle něho je moje velmi pohodlná postel. Postel má ještě jedno vytahovací lužko pro mého hosta. Vedle postele je peřinák a skřínky na uložení věcí. Na druhé straně je také střešní okno pod kterým mam velký psací stůl a otáčecí jezdící židli. Na další stěně jsou police na knihy a mojí sbírku autíček. Vedle je skřín na oblečení. Na zemi je plovoucí podlaha a malý kobereček a na něm spí často náš pes Žolík. Za dveřmi je můj kovový sluha, který často padá protože tam mám moc odloženého oblečení. SZ postele dobře vidím na televizi přehrávač DVD regál na DVD CD a hry. Na psacím stole mám super počítač s tiskárnou. Pokoj je moc hezký, ale často to tam vypadá jako po výbuchu. Moc nerad uklízím postel. Často mě překvapí na co všechno šlápnu. Čtyři bodovky jsou světla mého pokoje. Dveře jsou polepeny skate samolepkami. Na dveřích je nápis Vstup na vlastní nebezpečí. ozdobou stěn je několik obrázků a velký kalendář se závodními auty. Když tam není velký binec je pokoj moc pěkný.


Kočí, Dominik, V. B, 07/08
18. října
Vypravování
Jak jsem byl plavat
Tento příběh se my stal jednoho parného dne. Měly jsme sebou přenosnou ledničku k řece. Přiletěli tam moji kamarádi ve vrtůlníku. Pak jsem mámě s tátou vypravoval jak jsem skočil do vody šipku. A také jsem mu řekl že kamarádovy zemřel pes. A tatínek my řekl že je těžké zapomínat na to že někdo zemřel ale nesmíš na to myslet. Nemohl jsem si oddechnout. Tak jsme dojeli domu.


Moje školní taška
Každý den s sebou nosim do školy tašku.
Ma tvar čtyřuhelnika jsou tam čtyři kapsy. Je pošita s džinoviho materialu jsou tam tři zipy barvu ma červenou.
Vnitřek ma dvě přehrady v jedný mam knižky a v druhi sešity tvoři hodně velký v nitřek.
Tašku uživam od začatku školniho roku


1.11.2006
Řádková Kristina, 2.C
1. písemná slohová práce
Identifikace osob v kriminalistice
(výklad)

Osnova:
I. Úvod – moje téma
II. 1) Co je portrétní identifikace
2) Jak vypadá svědecká výpověď
3) Metody k získání portrétů
III. Závěr - poděkování

Milí posluchači,
dovolte mi abych vás trochu zasvětila do světa kriminalistiky. Budu hovořit o metodách portrétní identifikace, se kterou jste se již jistě setkali například v nějakém kriminálním filmu.
Jde o vytváření podoby pachatele podle svědeckých výpovědí nebo o zjišťování podoby nějaké oběti podle tvaru lebky. Nejdříve budu hovořit o vytváření podoby pachatele.
Při svědeckých výpovědích se dají popsat dva druhy znaku:
- Statické znaky a Dynamické znaky
Statické znaky se také dají pojmenovat jako anatomické.
Statické znaky souvisejí se stavbou jednotlivých částí těla. Většinou se dají změřit. (váha, výška..)
Dynamické znaky jsou například chůze, mluva a gestikulace.
Teď vám uvedu údaje, které se zadávají při úředním popisu: výška, hmotnost, postava, stáří, tvar lebky, obličej - a to včetně barvy (od bledé až po snědou), vlasy – vlasová vzorkovnice má rozsah 13 barev, čelo, obočí, uši, oči, nos, vousy, ústa a rty, zuby, brada, ruce – to pouze pokud jsou obzvlášť nápadné (krátké nebo dlouhé), nohy, hodně prozradí chůze a držení těla, způsob mluvy a zvláštní znamení. To jsou třeba jizvy po spálení nebo opaření, bradavice, mateřská znaménka a tetování.
Z toho co jsem jmenovala mají kupodivu pro kriminalisty dost velkou hodnotu uši a nos.
Teď vám trochu přiblížím, jak se z popisu získá portrét dané osoby. K získání portrétu se dá použít mnoho metod.
Nejstarší metoda je grafická (nebo-li kreslířská), kdy grafik podle popisu svědka vytváří podobu.
Při plastické metodě vymodeluje výtvarník hlavu pachatele.
Další metodou je fotomontáž. Svědek popíše znaky zjišťované osoby, a poté si prohlíží fotografie osob různých typů. Vybírá fota, na kterých se mu zdá určitá podobnost s hledaným člověkem – na jedné je to čelo, na druhé třeba tvar nosu. Fotograf pak podle toho zhotoví fotografii osoby. Dále je to metoda skládaného portrétu. Jednotlivé znaky obličeje (vlasy, čelo) jsou nakresleny na průsvitných fóliích. Svědek vybírá ze vzorkovnice příslušné partie hlavy a sestaví tak portrét, u kterého lze některé části dokreslit. Ale stále více se při portrétní identifikaci uplatňují moderní počítačové metody. V principu vycházejí z metod fotomontáže či skládaného grafického portrétu.
A teď vám řeknu něco málo o identifikaci mrtvol.
V kriminalistice se často setkávají s nálezem mrtvého člověka, který je dost často obětí násilného trestného činu.    Vyšetřování komplikuje neznámá totožnost. Proto se vytváří podoba mrtvoly, aby se zjistila totožnost. Nejprve se musí mrtvola umít, očistit, musí se zašít případné bodné rány, zaretušovat modřiny a teprve když je mrtvola takto připravená, tak může přijít na řadu fotografování. Mrtvola se fotí v sedě opřená o zeď a musí se jí otevřít oči.
Když se najdou pouze kosterní pozůstatky, tak se dá podle tvaru lebky a pánve zjistit, zda jde o ženu či muže. A dnes pomocí moderní techniky odborníci podle nalezené lebky dokážou vytvořit podobu, jakou měl mrtvý, dokud ještě žil.
Závěrem bych vám chtěla poděkovat za pozornost a doufám, že vás to zaujalo. <smilík>


1.11.2006
Růžena Šenoldová, 2.C
1. písemná slohová práce
Tajemství hvězd
(Mluvený referát)

Osnova: I. Úvod
II. 1) zrod hvězdy
2) smrt hvězdy
3) Slunce
III. Závěr – rozloučení

Milí posluchači, chtěla bych vás přivítat na mé přednášce a poděkovat vám, že jste přišli. Takže se dáme do toho! Vesmír. Jak veliký je vesmír? Kdy vznikl? Jak vznikl? Je v něm, kromě nás nějaký život? Co jsou meteority a hvězdy? Myslím, že alespoň jednu otázku, nebo nějakou podobnou, si položil každý z vás, co tu sedíte. Touto tematikou se v dnešní době zabývá mnoho lidí a stává se populární. Já jsem si vybrala téma – hvězdy, je to velmi zajímavé téma už proto, že je může každý z nás v noci pozorovat. Když se díváte na oblohu, kolik si myslíte, že existuje hvězd v naší galaxii? Je to přes 200 miliard. Co to tedy hvězda je? Vzdálený světelný bod. Moc jednoduché, nemyslíte? Tak vám to přiblížím. K tomu, aby se zrodila hvězda je zapotřebí obrovské množství plynů, převážně vodíku, promíchané s menším množstvím jiného prvku. Pomocí gravitace se “to“ stmelí ve velkou rotující kouli. Ta se stlačuje natolik, až je teplota v jejím středu okolo deseti milionů stupňů Celsia a začnou probíhat termonukleární reakce. Nenechte se ale mýlit, tento proces může trvat i miliony let. pokud je rotující koule plynů menší, než desetina Slunce, má smůlu a hvězda z ní nikdy nevznikne, promění se v hnědého trpaslíka. Už tedy víme, jak hvězda vznikne, co se ale děje v jejím jádru? Ve středu se atomy vodíku pohybují chaoticky ohromnými rychlostmi, při jejich kolizi dochází ke slučování jader. Tento děj nazýváme jaderná fúze. Při ní se uvolňuje energie. A jestlipak víte, jak se to projeví? No samozdřejmě, svítí! Zde si můžeme položit další otázku, svítí všechny stejně? Vzpomeňte si, když se díváte na hvězdy, mají stejnou barvu? Odpověď zní ne. Některé jsou bělejší, jíné zase do oranžova až červena. Jejich zbarvení odpovídá teplotě na povrchu, čím je vyšší, jsou jasnější. Naopak při nižší teplotě mají červený nádech. Hvězdy, ale nemůžou existovat donekonečna. Co to ale vlastně nekonečno je? No, touto problematikou se ale budeme zabývat zase jindy. Zpátky tedy ke hvězdám. Poté co spotřebují veškeré své palivo zvítězí gravitace, začne se stlačovat helium, až dojde k zapálení heliového jádra a přeměně uhlíku a kyslíku. Pak se nafoukne do rudého veleobra, odvrhne vnější vrstvy do vesmíru a vytvoří plynový prstenec. Jak rychle k tomu dojde, závisí na velikosti hvězdy. Pokud je malá, vyhořívá pomalu a rovnoměrně, až po dobu deseti miliard let. Tak a zvládli jsme hlavní teorii. Nyní si povíme něco o jedné konkrétní hvězdě, můžete si tipnout, která to bude. Nevíte? No přeci, která je naše nejbližší hvězda? Ano, ano a už jsem to tam vzadu někde zaslechla. Je to Slunce! Myslíte, že je nějaká výjimečná? Ale kdepak, je to naprosto normální hvězda o průměrné velikosti i teplotě. V jeho jádře nepřetržitě probíhají nukleární reakce a energie při nich vzniklá se vypouští ve formě záření a dopadá na naši planetu. Infračervené a ultrafialové záření i viditelné světlo. Ne všechna jsou pro nás užitečná. Slunečnímu povrchu se říká fotosféra a teplota na ní je kolem 5500°C. Stejně jako Země, má i Slunce svou atmosféru, která se nazývá koróna. Tam už je teplota o něco vyšší, kolem milionu stupňů Celsia. A je tu opět další otázka. Bude Slunce, tak potřebné pro život na zemi, svítit na věky? Odpověď už by jste měli znát z mého předešlého výkladu. Ne! Nemusíte se ale bát, nebude to dřív než za 5 miliard let.
Jak se tak koukám, čas pro tuto přednášku, už nám vypršel. Doufám tedy, že čas strávený tady se mnou, pro vás nebyl úplnou ztrátou, že jste se něco nového dozvěděli a snad se zase někdy uvidíme. Přeji vám příjemný den.


Ladislav Růžička
Třída: VII. B
Datum: 19. 11. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady

Tento obráze od Josefa Lady z roku 1936 zachycuje děti jak se koulují, bobují, staví sněhuláka a podle toho se také jmenuje Dětské hry u síně. Na obrázku je dvacet osm dětí z toho 21 chlapcu a 7 dívek a mezi nimy rostou tři vrby
za nimi je vesnice a za ní kopce na vesnici je kostelík a domečky ve vesnici jsou dřevěné.


Klára Bulúková
VIII. A
4. 11. 2009
1. slohová práce - charakteristika literárního hrdiny

Robert Patinson
Robert Patinson vystupuje jako Edward Collin v knížce stmívaní. Jelikož je i knížka tak je i film.
Jedná se o upíra který pije krev jen ze zvířat, protože když byl malý tak jeho rodice neměli rádi lidskou krev a on je musel následovat.
Edward už od malinka se nesmí vystavovat žádnému světlu, vždycky když vstoupí do světla se začne třpytit jako diamant.
Edward má chladnou pleť a bledou kuži. Oblečení nosí pořád stejné. Když vstoupí mezi lidi tak slyší jejich myslenky, slisí kdo si co říká.
Kdo se vždycky z jejch rodiny dostane do nebezpecí Edward vždy vylitne a dokaže ho i zabít vždycky si říká „Bude to dobrý“ I když je upír tak si nikoho k sobě najít nechce. O Edwardovy všichni řikají že je to nesmělý mladík že je hodný ale kdyby věděli kdo doopravdy je tak se s ním nikdo nebaví. Mění se mu i barva očí. Upiři nikdy nestárnou


Umění

Moje oblíbené umění je hudba. Nejvíc poslouchám rockovou kapelu Kabát. Moje dvě nejoblíbenější skladby jsou: Starej bar a Colorado. Hudba slouží lidem k zábavě nebo i smutku (například: u<in> pohřbu). TSice do na žádné koncerty nechodím, ale zato si tu hudbu poslouchám doma.


5. prosince 2008
Tereza Korandová
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět z pohledu psa

Osnova: 1) Úvod – přestavení
2) Stať - Kdo je Jeff
- Kde bydlí
- Okolí
- Chlupatá koule Mauritius
- Astra
- Bob
3) Závěr - shrnutí zbývajících psů
- rozloučení

Já, Jeff.
Ahoj! Mí nadřazení, dvounozí, dvojrucí, nezablešení, milí, celkem mazliví, občas nabručení, jinak veselí, jídlo shánějící, vodítko využívající, s rukou drbající, oběd dávající, sem tam mi nadávající a za ponožky se ztrácející, ... ehm, prostě oni, lidé, mi říkají Jeff.
Jsem zaručeně nesmíchaný, udržovaný, mladý a krásný kokršpaněl. Ostatní psi obdivují mnou dokonalou srst a po tom, co očichají mé skvostné pozadí, ocení mou vůni uznalým pohledem.
Žiji se svými pány (kteří se stoprocentně vyvinuli z nějakého psa, i když Rex od báby Kropáčkové vykládá cosi o opicích) na poklidném místě, v jednom z vysokých domů připomínajících s trochou bujné fantazie a hladovým žaludkem obří hranaté šedivé klobásky.
Okolo bydlí spousta mých známých psích (kočičích, želvích.. prostě zvířecích) bytostí a jeden pošahaný papoušek, který se už několikrát pokusil spáchat sebevraždu, protože prý nemá dost velké zuby. Dělám mu osobního terapeuta.
Můj jediný a největší sok je ten pudlí blbeček Mauritius. Už jen to jméno. Řekl jsem mu, že jmenovat se jako on, šel bych si to hodit. Podíval se na mě pohledem, ze kterého jsem se smíchy skácel k zemi. Občas mám obavy, že až si jednoho krásného dne jeho panička zapomene nasadit brýle, skončí jako svetr jednoho z jejích dvojčat. Vypadá totiž jak několik klubek vlny na špejli. Mimo to štěká s nějakým podivným, nejspíš francouzským, přízvukem, takže mu vůbec není rozumět. Nechápu, co na něm Astra vidí. Když ho vidím já, čůrám smíchy.
Co se týče Astry, je to ta nejkrásnější fenka v mém dosud označeném teritoriu. Nebýt toho, že naše případná štěňata by vypadala jako oběť nezdařených pokusů šíleného vědátora, už bych ji dávno dostal svým úžasně okouzlujícím pohledem přesně tam, kam bych chtěl. A ještě nebýt toho mouly...
A samozřejmě nesmím zapomenout na Boba. Je to můj nejlepší přítel, hned po misce s jídlem, šampónu, drbající ruce jakéhokoli dvounožce, mém pelechu a ocásku. Má tak dlouhou ofinu, že nic nevidí a tak se jeho inteligence snižuje s přímou úměrností k počtu nárazů do zdí, sloupů nebo stromů. Ale je v pohodě. Můžu mu říct cokoli a jsem si jist, že to nikomu neprozradí, poněvadž to do pěti minut stejně zapomene. Moc toho nenamluví, ale vždy, když něco štěkne, má to smysl. Například: „Mám hlad.“
Mohl bych zmínit ještě spoustu známých čtyřnožců, ale většinou to jsou podobní hyperaktivní, čmuchající, ocasem vrtící typy.
Tak se tedy loučím, musím dodržet svůj denní plán. Zatím jsem schoval jen pět ponožek a zardousil pouze jednu jedinou bačkoru. A pak jdu hypnotizovat dveře od ledničky. Včera už se skoro otevřely!


Lindenthal, Petr, V. B, 07/08

3. října
Vypravování – reprodukce textu

reprodukce = převyprávění vlastními slovy (např.: přečtu si knihu a její obsah sdělím ostatním) úkolem je zachytiti podstatu příběhu (nejdůležitější okamžiky)

Příhoda z prázdnin

Tento příběh je o tom že jednoho dne šel Tomáš s kamarády plavat. Jenže jeho kamarád Petr neuměl plavat a tak se začal ve vodě topit. Tomáš statečne skočil do vody a vytáhl Petra na břeh. A od té doby Tomášovi všichni připomínají že tenkrát zachránil Petrovi život.


Milý Adame

Předem mého dopisu tě moc pozdravuji. Už sem tě dlouho neviděl tak mi alespon napiš co děláš a jak se máš. Já se mám docela dobře a moc se těším na léto až se zase uvidíme a budeme moct být celí den venku, a chodit se koupat a hrát fotbal a jině věci. Adame jak se máš ve škole a jaké bylo vysvědčení? U mě to bylo tak na půl. To víš nová škola než si zviknu na nové učitelky. Adame brzy napiš ahoj


17. prosince 2008
Martin Kahún
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudná, dejte mi jiný svět.

Osnova: 1) Dětská hra
2) Svět plný fantazie
3) Počítačové hry
4) Fanoušci sci-fi, historie
5) Závěr

Únik z reality je svým způsobem i dětská hra. Děti si hrají ve svém vlastním světě, který si mění podle toho, co se jim zrovna líbí, nebo je právě zajímá. U malých, pěti letých žáků mateřské školy je to zcela přirozené, ale přemýšlí někdo o tom proč?
Dětské hrátky, představy, zkrátka svět plný fantazie, je jakýmsi únikem z reality. Být rytířem, nebo vojákem je jistě zajímavější, než život malého klučiny ze školky. Nebo cítit se jako princezna přijde hočičkám zajímavější, než jejich reálný svět. Určitě si tím prošel každý sám.
Ale co se děje dále, když jsme o kus starší? V dnešní době tráví spousta teenagerů většinu času u počítače. Hry jim dávají jiný svět, než ten, ve kterém žijí. Přestože se většina her snaží napodobit realitu, pokud možno nejdůvěrněji (mimo žánr sci-fi), nikdy to nebude “jako v životě“. U monitoru necítí, když je někdo zraní, herní kulisa má jinou atmosféru, než skutečnost, a ve hře můžete udělat téměř cokoli, aniž byste nesli jakékoliv následky. Ale hlavně necítíte žádný stres, jež leckoho trápí v pravém životě. Myslím si, že právě stres je častým důvodem k úniku z reality.
Dalším příčina jsou záliby. Například takoví fanoušci sci-fi by radši žili v úplně jiném světě, který by nebyl pouze v jejich hlavě. Nebo členové klubu historických šermířů si zamilovali dávnou minulost třeba již v mateřské školce. V tomto případě by se dalo mluvit o té dětské hře, kterou jsem zmiňoval výše. Tito lidé by jistě žili radši v období gotiky, než na počátku 21. století, doby počítačů, mobilů a robotů.
Možná je reálný svět moc objektivní. Každý má rád něco jiného. Něco, co ve svém běžném životě nemá. Proto by někteří lidé rádi žili mimo realitu


Slohová práce školní
Romana Borovková
14. prosince 2007

Téma: Úsměv, dobré slovo, ochota a pomoc. O čem to mluvíme?

Osnova:
I. Úvod: Jací jsou vlastně lidé?
II. Hlavní Stať:
a) Sobeckost a uspokojení duše lidí
b) Proč pomáhám ráda?
c)Úsměv a dobré slovo
III. Závěr: Žijeme ze vztahů

Jací jsou vlastně lidé? První odpověď, která se mi vybaví: „Lidé jsou různí i hrůzní.“ Tuto větu nám tři roky s nadšením citoval profesor na základy společenských věd. Souhlasíte s tímto výrokem? Já osobně ne. Každý člověk je zajisté jedinečný a osobitý, ale nelze o někom říci, že je hrozný a špatný. Nemůžeme někoho odsuzovat za činy, které my považujeme za špatné, kdy neznáme příčiny a důvody.
Proč někteří z nás nejsou ochotni pomoci? Přiznejme si, že v první řadě myslíme na sebe a děláme to, co nám přináší uspokojení a klid v duši. Nestyďme se za to, neboť tato vlastnost je typická pro člověka. A každému z nás Bůh vdechnul do duši kus této vlastnosti. Někoho obdaroval více a jiného méně.
A co já? Proč ráda pomáhám? Přiznám se, moje ochota a snaha někomu pomoci má kořeny v dobrém pocitu. Ráda pomáhám, neboť mi to přináší radost a klid v duši. Snad se i dá říci, že je to můj smysl života – žít pro lidi a vidět potěšení v jejich očích. Plno mých vrstevníků mé názory o pomoci a o ochotě nechápou. Já je přijímám bez výčitek, protože si myslím, že každý své potěšení a štěstí hledá jinde.
Nemusíme konat velké činy, které pomůžou vysvobodit svět ze špatností, závisti a neochoty. Stačí jen úsměv a dobré slovo. Tyto dvě maličkosti nás přece nic nestojí. Proč nebýt milý k okolí, svým blízkým a vzdáleným osobám? Mě dokáže zlepšit náladu i úsměv cizího člověka jdoucího po ulici naproti mně. A věřím, že toto malé potěšení přinese radost i ostatním.
Myslím si, že každý člověk se narodil s dobrým srdcem, jen okolí a zkušenosti s životem mu uzavřelo srdce do železné schránky. Od této schránky bychom se měli snažit najít klíček. Ptáte se, proč bychom měli hledat cizí klíček, bez kterého můžeme žít? Žít můžeme. Ale jak? Proč nepotěšit druhé jen maličkostí a neobohatit si duši dobrým skutkem a pocitem, který přinese i nám potěšení. Život na této planetě a s těmito lidmi je jen jeden! Věřím, že žijeme jen ze vztahů k lidem a zvířatům.


Druhá radiace savců

 Druhá radiace savců proběhla na začátku třetihor z řádu prakopytníků. Dala vznik několika řádům živočichů, mezi jejichž znaky patří například úplný chrup, všežravost a pětiprstá končetina. Pouze pět z nich však přežilo až do dnešní doby. Jsou to hrabáči, lichokopytníci, zajícovi, sudokopytníci a kytovci. A právě na tyto řády se tento výklad zaměří.
 Hrabáči jsou archaičtí živočichové, živící se termity. Jsou velmi primitivní a nemají srst. Své jméno dostali kvůli způsobu získávání potravy, tedy hrabání. Dnes se vyskytují už jen v Evropě, ačkoliv byli během třetihor kosmopolitně rozšíření.
 Lychokopytníci se vyvinuli na území Severní Ameriky. Mění se u nich stavby končetiny – na došlapu se přesouvá na třetí prst, který se zároveň obaluje tlustou rohovinovou vrstvou. Tak vzniká kopyto. Mezi lychokopytníky se řadí například nosorožci a koňovití.
 Sudokopytníci došlapují na třetí a čtvrtý prst, zatímco tem první mizí. Opět se u nich vytváří kopyto. Původně byli všežraví, postupně se však adaptovali na býložravost. Dělí se na tři podřády: nepřežvýkavce, přežvýkavce a mozolnaté.
 Zajícovi jsou kvůli vývojové konvergenci velmi podobní dnešním hlodavcům, narozdíl od nich však mají zubní vzorec 20. Do tohoto řádu se řadí zajíc, králík a pišťucha.
 Kytovci jsou monofyletická skupina, u které na předních končetinách proběhla -----(zmnožení prstních článků). Zadní končetiny se u nich zachovaly jen jako pánevní zbytky a … pevně srůstá. Dnes se dělí na dvě podtřídy, a to kosticovce a ozubené.
 Ačkoliv se při pohledu na dnešní podobu těchto pěti řádů zdá, že spolu nemají nic společného, opak je pravdou. Rozdílná stavba jejich těl a způsob života je způsoben dodatečnou adaptací během šedesáti pěti milionů let vývoje, které od druhé Radiace savců uplynuly. I přes zdánlivou rozdílnost si tak tito živočichové zachovávají pevně dané znaky, které určují jejich společný původ z řádu prakopytníků.


„ZLO, BEZPRÁVÍ A NÁSILÍ PŘEŽÍVAJÍ JEN S NAŠÍM PŘÍSPĚVKEM, NEEXISTUJÍ SAMY O SOBĚ.“
(M. Ghándí)

Už samo jméno autora mluví za vše, asi každý slyšel o tomto starci, který byl otcem všech utlačovaných a na kterého byl spáchán atentát. Ale já bych se chtěla spíše zaměřit a také položit otázku, proč vůbec zlo, bezpráví a násilí vzniká? Je to snad tím, že člověk již odedávna touží po moci? Nebo snad, že chce objevit hranice, které může překročit a tím poznat něco nového?

Už odjakživa proti sobě stojí DOBRO a ZLO. V útlém věku nám rodiče čtou pohádky, ve kterých je nějaký hrdina nebo i zcela malé rozkošné kačátko. Setkali jste se snad někdy s tím, aby pohádka nebo jakýkoli příběh probíhaly bez sebemenšího náznaku zla? Vždy se objeví nějaká ta zlá čarodějnice nebo hladová kočka. Domníváte se, že by někdo četl knížku o krásném princi, jenž se nikdy nesetkal s bezprávím, vždyť by to poté nebyl ten všemi milovaný hrdina, ten zachránce zakletých princezen.

Když vyrosteme z těchto pohádek, rádi se podíváme na thriler, sci-fi v hlavní roli s Arnoldem Schwarzenegrem o vzpouře robotů a chtíči zničit svět, nebo i na<in> milostný příběh o dvou, kteří se milují, ale každý pochází z jiné vrstvy, a proto spolu nemůžou být. Každý touží po příběhu, kdy se může zhrozit a říct si, že je na tom přeci jenom někdo hůře než on sám.

Jak dosáhnout toho, aby život byl jednoduchý bez problémů? Je to vůbec možné? Nevíme, co se může v našem životě stát. Můžeme mít třeba dobře zabezpečenou rodinu a třeba velmi chytré dítě, přesto jste-li „černí“ a žijete ve světě „bílých“, setkáte se s bezprávím a v horším případě i s násilým. Proč tomu tak je? Já osobně nevím, proč existuje tato rasová otázka. Jako příklad může posloužit i nedávná katastrofa, která se stala ve městě New Orleans, kdy hurikán způsobil záplavu tohoto města. A jak je možné, že pomoc přišla tak pozdě, není to snad kvůli tomu, že většina lidí žijících v New Orleans byli chudí černoši? Toť otázka.

Po celém světě denně slýcháme o teroristických útocích, vraždách a dalších otřesných událostech. Jak je možné, že společnost dopustila, aby zlo a násilí se dostalo až do takovéto formy? V tomto případě již neplatí přísloví, že: „Všechno zlé je k něčemu dobré.“

Je pravda, že nikdy neexistoval a ani nebude existovat svět složený z dobra, dobrých skutků a čestných lidí. Vždyť i v bibli je dobro poraženo, Eva touží po poznání, chce si kousnout do jablka, chce okusit i to zlé, co život přináší. Násilí odjakživa vyplývá z touhy po moci, proto se uskutečňovaly bitvy, války a konflikty.

Vždy se najde někdo hamižný, závistivý a nepřející. A nakonec si položme otázku, chceme vůbec život bez zla, uvědomujeme si, co by to znamenalo?


Okrsek 13

Okrsek 13 je jedním z mnoha akčních filmů, které se neustále točí a točit budou. Přesto právě tento francouzský film, natočený režisérem Pierrem Morelem podle scénáře Luca Bessona, v mých očích vyniká oproti nepřebernému množství amerických filmů. Na rozdíl od většiny „akčňáků“, ve kterých jde čistě jen o celkem nesmyslené sledování zvláštních efektů, jsem v tomto nalezla i myšlenku.

Příběh se odehrává v Paříži, ne tak moc odlišné od té dnešní. Kolem nezvladatelného 13. Okresku, plného gangů, vyrostla zeď oddělující jej od zbytku města. Časem zde přestaly fungovat školy, úřady, policie se stáhla. Situace se vyhrotí ve chvíli, kdy je vládě jedním z gangů ukradena pokusná bomba. Zločinci však netušili, že bez kódu bomba brzy vybuchne.

Situaci má zachránit policista Damien Tomaso (Cyril Raffaelli) s pomocí Leita (David Belle), který v okresku vyrůstal, zná ho a sám se vždy alespoň trochu snažil „sabotovat“ gangy. Ten sice sedí ve vězení, ale v této krajní situaci ho nechají utéct.

Co musím na filmu ocenit, jsou akční scény. Zbraně ve většině případů nahradil boj „muže proti mužům“, který je podle mě divácky mnohem atraktivnější. Hrdinové utíkající přes střechy tento dojem jenom umocní. A pro ty, kteří chtějí nad filmy i přemýšlet, je tu i ona sociální otázka ghetta izolovaného od zbytku světa, izolovaného od jakékoliv naděje v lepší zítřek. Problém, který musí nějak vyřešit. Distancovat se od všeho? Nechat lidi, ať se pobijí navzájem? Nebo jim v tom pomoci? Nechat ukradnout bombu a dostat jí tak přesně tam, kam vláda chtěla, je varianta, kterou si jako řešení v tomto filmu vybrali.

Na druhou stranu tento film asi ničím příliš neohromí. Zákony vždy hájící policista, který spolupracuje s klukem, co vyrůstal mezi gangy, vláda, co nebere ohledy a kryje si vlastní záda. To vše už je tak trochu klišé. Přesto je na tomto filmu něco, co mi skutečně zaujalo, něco, čím se od ostatních filmů tohoto typu liší, přestože tohle „něco“ nedokážu přesně pojmenovat.

I když Okrsek 13 nevzbudil nijak velkou pozornost a v našich kinech se ani neobjevil, je to film, který by si tuto výsadu zasloužil víc, než mnohé z těch, které se každým rokem promítají. Máte-li rádi tento typ filmů, ale na druhou stranu se nijak nevyžíváte v krvavých přestřelkách a rádi v příběhu vidíte nějaký smysl, mohu vám tento film jen doporučit.


Slohová práce školní
23. května 2006
Jana Stainerová 2.C

Rodina a přátelství je pro mě nejdůležitější
/Úvaha/

Osnova: 1) Úvod: Nerozhodnost
 2) Stať: a) Dětství
 b) Puberta
 c) Škola
 d) Žebříček hodnot
 3) Závěr: Rodina a přátelství

Co je pro mě nejdůležitější? Tak to ani sama nevím. Můj žebříček hodnot se mění každým životním obdobím, kterým procházím.
V dětství pro mě byla důležitá každá maličkost. Například, jestli budu mít hezčí panenku než moje kamarádka a jestli budu rychlejší než ostatní. Dnes se tomu musím jen smát. Když jsem začala chodit do školy, byly pro mě nejdůležitější známky. Chtěla jsem, aby ze mě měli rodiče radost a aby mě všude chválili. Chtěla jsem, abych byla nejoblíbenější ve třídě a aby mě měla ráda i paní učitelka. Myslím, že toho jsem i docílila, ale později jsem přišla na to, že to pro mě není to nejdůležitější. Začala jsem dospívat a nejdůležitější věcí se pro mě stala láska.
A proč právě láska? Ve skutečnosti to nebyla láska v pravém slova smyslu. Jednalo se spíše o vztah - mít u sebe někoho blízkého, nějakého pro mě ideálního partnera. Jenomže v pubertě lidé často mění názory, a tak i můj pohled na ideálního partnera se měnil. Proto jsem prošla několika bezvýznamnými vztahy.
A co je pro mě nejdůležitější dnes? Tak tím si stále nejsem jistá. Pro mě je důležité skoro všechno a nevím, která věc je nejdůležitější. Například je pro mě hodně důležitá škola a vzdělání. Jsem si vědoma toho, že bez vzdělání to budu mít v životě hodně těžké. Ale je to pro mě to nejdůležitější? Moc dobře vím, že to nejdůležitější není, tedy aspoň pro mě.
Další body, které se hodnotí v žebříčku hodnot jsou blaho národa, svoboda a peníze. Sama sobě si kladu otázku, zda je to pro mě nejdůležitější. Blaho národa je pro mě důležité, ale není nejdůležitější. A peníze? Jsou pro mě velice důležité a k životu je potřebuju, ale nejdůležitější rozhodně nejsou. A svoboda? Ta je pro mě velice důležitá. Myslím si, že pro každého člověka je důležité, aby se mohl svobodně rozhodnout, ale nejdůležitější to není, tedy aspoň pro mě.
Tak co je pro mě nejdůležitější? Během tohoto slohu jsem na to přišla. Původně jsem chtěla naspat štěstí, protože když máte štěstí, můžete mít všechno, ale přišla jsem na to, že mnohem důležitější je pro mě přátelství a rodina. A proč? Protože když má člověk přátele a určité zázemí, tak i když mu schází peníze, láska a štěstí, tak se má kam vrátit a ví, že má kolem sebe lidi, kteří mu rozumí a kteří mu pomohou.


Oldřich Havelka
VII. B.
23. 11. 2009

1 slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady

Obrázek který popisuji je od Josefa Lady. Je na něm zachycena zima, sníh a děti které si hrají. Rám měl obrázek nahoře světle modrý a směrem dolů se postupně stmavoval. Scela u spodního okraje uprostřed je napsáno České Vánoce. V pravém dolním rohu obrázku nalezneme malinkými písmenky a číslicemi napsané jméno a rok nakreslení. Tento byl z roku 1936. V popředí stojí na ostrůvku sněhulák kterého tři děti a jejich tatínek dodělávají. Okolo nich se spousta dětí klouže a některí i bruslí. Na pravé i levé straně jsou kopečky ze kterých se kupy dětí ženou na sáňkách dolů. Kluci jsou většinou oblečeni do hnědých až černých kabátků, kalhot a čepic nebo kulichu. Holky nosí také kabátky, sukně a na hlavě uvázaný šátek. Mezi dětmi také spatříme hnědého psa a několik vrb. Také zde hraje skupinka chlapců koulovanou. V povzdálí můžeme spatřit přicházet další děti. V pozadí jsou zasněžené domky a kostel. Obloha je šedá, pochmurná a můžeme z ní poznat že už bude večer. Děti jsou však i přes to šťastné.