Houška, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
a) Jaký bych já byl učitel/Jaká bych já byla učitelka

Jaký bych já byl učitel

Někteří učitelé u nás jsou takzvaně nemastní neslaní. Jejich styl výkladu je buď nesrozumitelný, nebo moc rychlý. Nejsou zpravedlivý, a neumí udělat hodinu zábavnější. A proto se ptám: Jaký bych já byl učitel?
Já si to představuji asi takhle. Měl bych být přísný, ale zpravedlivý. Měl bych umět dobře podat látku. Respekt u žáků je též nepostradatelný. Umět udělat hodinu zábavnější. Ale záleží i na jiných věcech, než na mě. Jaká by byla třída? A jaký by byl učitelský zbor? To jsou otázky bez odpovědi.
A proto si myslím, že bych byl vcelku dobrý učitel. Někde oblíbený a někde neoblíbený. ¨to už je ryziko tohoto povolání. A prozatím přenechám tuto práci jiným lidem.


osnova:

1. písmo

2. pravopis

3. slova, která znějí stejně

4. ovládání pravopisných pravidel

Písmo a pravopis

Aby se lidé mohli dorozumívat i na dálku nebo aby zachovali své myšlenky, vytvořili si znaky, kterým říkáme písmo. Naše písmo je hláskové. V češtině se píše latinkou a zaznamenáváme ji písmeny.

Postupně se ustálilýy zásady, jak zaznamenávat mluvené projevy písmem a označujeme je názvem pravopis. Usiluje se o to, aby působila co nejméně potíží při psaní, čtení a při zaznamenávání projevů.

Pravopis umožňuje rozlišit slováa, která mají v mluvených projevech znějí stejně. (vír x výr, správa x zpráva...).

Ovládání pravopisných pravidel patří k nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury.

zdroj: Přehledná mluvnice Ččeštiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna. Praha 1992, s. 132


Muž, který sázel stromy

V alpských zákoutí, v tomto nehos{ }tiném místě, žil člověk jménem Elzéard Bouffier.

Elzéard Bouffier byl osamocený člověk, málo mluvil, neměl pr rodinu ani lidskou společnost. Žil na velmi nehostiném místě, kde nerostly stromy a tak se jednoho dne rozhodl že bude vysazovat. Sázel je každý den s tou největší péčí. Rok od roku jich příbývalo. Každý rok asi 10 000 nových stromů. Díky jeho práci se začala přeměňovat krajina. Lidé z okolí si na les zvykali a pokládali to za přírodní proces.

Postupem času se les rozrostl do několika desítek kilometrů. Elzéard Bouffier, kterému dala příroda dala téměř dokonalé zdravý, zemřel v domově pro přestárlé.

Z knihy: Muž který sázel stromy


31.10. 2006
Kateřina Šimková, 2.D
1. písemná slohová práce
Rastafariánství
(Mluvený referát)

Osnova:
I. Úvod – uvítání, seznámení s rastafari
II. 1) Marcus Garvey
2) Jah, Bible
4) Charakteristické znaky
4) reggae a Bob Marley
III. Závěr – shrnutí

Milí spolužáci,
dnes bych vás chtěla seznámit s filosofickým, náboženským směrem a dá se říci, že i stylem života, a to s rastafariánstvím. Pravděpodobně několik z vás už o něm slyšelo, někdo má zkreslenou představu a málokdo přesně ví, co to rastafariánství je a že v něm můžeme nalézt prvky křesťanství a judaismu.
Asi nejlepší by bylo nejdříve vysvětlit, jak vůbec rastafari vzniklo. Těm, co už o něm někdy slyšeli, se pravděpodobně vybaví ostrov Jamajka, ale skutečný důvod vzniku se odehrál v Africe v době kolonizace Španěly, kteří odsud začali na Jamajku dovážet otroky.
V 19. stol. tam začal působit Marcus Mosiah Garvey, který bojoval za práva černochů a za jejich návrat do Afriky, kterou celkově nazýval Ethiopie, jelikož to byla jedna z mála zemí v Africe nezávislá. Studoval vše o otrokářství a kolonialismu, založil hnutí “Back to Africa a především hlásal rovnost bílé a černé rasy. Ke konci života odjel do Ameriky, kde byl zatčen. Paradoxně k jeho dílu umírá v Anglii mezi bělochy. Jeho hlavní myšlenkou, kterou rastafari přijalo, je “One love“, což znamená, že zde hovoříme o jednom z nejtolerančních náboženství. Podle něj má každý právo na svého boha a kulturu a samotný Garvey prohlásil: „Národ bez vědomí své historie, původu a kultury, podobá se stromu vyrvanému z kořenů.“
Rastafariánský bůh se nazývá Jah a je téměř ztotožňovám s bohem křesťanským, akorát bývá zobrazován jako černoch. Jméno Jah pochází z hebrejského Jahve. Jeho převtělení prorokoval Garvey: „Hleď ku Africe, když bude korunován černý král, osvobození je blízko.“ Králem se opravdu stal černý muž Ras Tafari Mekonem. V roce 1930 byl korunován na krále králů a přijal jméno Haile Salassie. Není bez zajímavosti, že je potomkem krále Šalamouna a královny ze Sáby, proto rastafari obsahuje i prvky egyptské kultury.
Jejich bible se nazývá Holy Piby (bible černého muže), která byla sepsána mezi léty 1913 – 1917, a nejdříve výtisky putovaly převážně po Africe a na Jamajku se dostala až roku 1925. Ve 30. letech se zde začaly formovat skupiny, jež se chtěly oddělit od tamějšího sociálního systému a všeho, co nazývali “Babylon“. Tím se míní svět lží, hříchu apod. Nepřejí si však jeho zničení, ale pouze změnu k lepšímu. Shodně s křesťanstvím tady vidíme v hlavní roli odpuštění. Rastové rozhodně odmítají, že jejich víra je proti bělošská či protičernošská. Vždyť spousta z nich se nachází mezi bělochy nebo jsou mulati.
Nyní bych popsala některé znaky rastafari. Nejedí vepřové, jelikož prase se považuje za nečisté zvíře a jeho požití by znečistilo duši. Celkově jejich jídelníček obsahuje přírodní, nechemicky upravované potraviny a neměli by ani požívat alkohol. Avšak tady nejsou zásady závazné, vše vychází z vlastní vůle, protože nemá cenu dělat něco z donucení.
Oděv bývá z přírodních materiálů a zdoben barvami Afriky – červená, žlutá a zelená. Další tradice, která dokonce vychází ze svatého písma, je zákaz vytvoření si pleše na hlavě. S tím je spojena typická vlasová úprava – Natty Dreadlocks, což jsou vlasy spletené do snopců. Jejich symbolika spočívá k připodobnění se Lvu Judaiskému (Haile Salassimu).
Též konopí je nedílnou součástí jejich života. Používají ho k potravě, ošacení léčbě a samozřejmě ke kouření. Je považována za svatou rostlinu, jelikož byla nalezena na hrobě krále Šalamouna.
Myslím, že málokteré náboženství má tak typickou hudbu jako rastafari a tou je reggae, které vzniklo ze stylů ska a rocksteady. Reggae je hudba všech. Texty mají sociálně-politické náměty nebo obsahují i náměty z Bible. Rozlišujeme 2 typy – reggae modern, které je více známe a true reggae, které je hráno v horách na Jamajce. Dnes je celosvětově známé a i díky němu se rasafariánství rozšířilo mezi bílou rasu. Nejznamějším představitelem byl Bob Marley, o němž někteří tvrdí, že měl věštecké schopnosti. Den jeho smrti byl vyhlášen jako celonárodní den smutku.
Dnes se na Jamajce nachází několik různých rasta komun, z nichž některé dokonce zasahují do politiky. Avšak stále jako dřív, jsou rastové někdy mláceni a zavíráni.
Někdo tedy rastafariánství odsoudí, protože je proti kouření marihuany, či jiným zvyklostem a nepovažuje ho za vhodné náboženství, ale všechny tyto prvky mají svůj historický základ. Tímto bych zakončila dnešní přednášku a těším se někdy příště nashledanou.


Slohová práce školní
Jana Kaiserová
14.prosince 2007

A nastává mi, tuším, vážná jízda

Osnova: 1.) Úvod: Bezstarostnost mládí
 2.) Stať: a) Maturita
 b) Svobodná budoucnost
 c) Strastiplná cesta
 3.) Závěr: Rozloučení

Do této doby jsem svým životem jen tak proplouvala. Z ničeho jsem si nedělala hlavu! Věděla jsem, že za mnou stojí rodiče, kteří mi s problémy pomohou. Nedělala jsem si hlavu se školou, se svým volným časem, ani s „povinnostmi“, které spadaly na mou hlavu. Pouze, když už šlo hodně do tuhého, jsem odhodila svou bezstarostnost za hlavu a začala jsem věci brát vážně.
Nedávno mi došlo, že do tuhého už opravdu jde a bezstarostnost není na místě. Ano, hovořím o tak už hodně zmiňované a omílané maturitě. Uvědomila jsem si, že na této „zkoušce dospělosti“ závisí celý můj budoucí život. A nehovořím teď o studiu. Nehovořím o tom, čemu se budu dále věnovat ani o tom, že bez maturity (tedy bez ukončeného středoškolského vzdělání) se mi uzavře hodně studijních i pracovních možností.
Hovořím o tom, že až po maturitě mě teprve rodiče začnou brát vážně a začnou se mnou konečně jednat jako s dospělou. Protože konečně něco dokážu a tudíž pro ně budu aspoň trochu rovnocenným partnerem. Konečně si budu moct sbalit svých „pět švestek“ a vyletět z rodného hnízda.
Ale dříve než se mi tento sen splní, musím hodně zabrat! Musím se zařadit do davu, který nasedá do pomyslného vlaku, ve kterém absolvuji tuto vážnou a strastiplnou cestu, na jejímž konci mě snad bude čekat mé vítězství a vysvobození. Do vlaku, ve kterém mě čeká několik set stránek poznámek, které si musím horko těžko „nacpat“ do hlavy. Ale jsem ochotná tomu věnovat aspoň část svého doposud bezstarostného života. Musím se naučit všechny ty čeledě a řády rostlin a živočichů, ty psychologické a filosofické poučky, všechna ta anglická slovíčka a názvy děl známých autorů. Abych mohla před maturitní komisy a později i před rodiče nastoupit se vztyčenou hlavou a abych si pak mohla vybírat z několika vysokých škol, kde o mě budou mít zájem.
Takže sbohem všechna restaurační zařízení a zábavní centra!! Nastupuji na cestu dospělého a rozumného člověka.


Novotný Daniel
Třída: VIII. B
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny
Petr
Petr má od útlého věku zodpovědnost za své sourozence Edwarda, Lucii a Suzane. V dětství je poslali z Londýna od rodiny k postaršímu pánovi. Kde objevili skříň která vedla do kouzelného světa Narnie. Petr musí být velmi opatrný a hlídat své sourozence. Musí byt se svímy sourozenci pozorný protože ho v Narnii snaží zabít Bílá Čarodějnice. Z Petra se stává vůdčí typ. Musí se osamostatnit a snažit se postavit armádu Která by porazila Bílou Čarodějnici.
Za Krátkou dobu se naučil zacházet s mečem. Později zjistí že je on a jeho sourozenci králové Narnie a Petr je král králu a stále je všechna zodpovědnost naněm. Z Edwarda chití Bíla Čarodějnice a on se musí rozhodnout s lvem Aslanem bývalím králem Narnie. Aslan se nakonec obětuje pro Edwarda. Brzy nastane čas bytvi. Bílá Čarodějnice zaútočí na Petra a armádu. Petr se vypořádat s tím že on musí védst povstalce do boje proti přesile.
Když už se zdálo že je bytva prohraná zjevil se Aslan se svímy spolupovstalci které Bílá Čarodějnice zmrazila. Průběh bytvy se otočil a Bílá Čarodějnice byla zahubena a v Narnii je díky Petrovy a sourozencům nastolen mír a Petr, Edward, Lucka a Suzane jsou prohlášeni za krále a královny Narnie.
Petr je určitě kladný hrdina který překonal strach a postavil se Bílé Čarodějnici a dokázal svou chrabrost a nastolil v Narnii mír.


Škabud Martin
5. 11. 2003

1. písemná práce
Vzpomínka
vypravování

osnova: 1) úvod
2) stať
3) závěr

Vzpomínka na Kanadu
Na tohle období vzpomínám strašně rád, protože jsem ho prožil s dobrými lidmi a oprávněně mi bylo dobře. Do Kanady jsem letěl reprezentovat Českou Republiku v ledním hokeji na neoficiální mistrovství světa. Byla to pro mě velká čest.
Naše pouť už začala v Praze na Ruzyni. Z našeho letiště jsme letěli dlouhých osm hodin do Montrealu. Letěl jsem po prvé, a proto jsem se trochu bál. Nyní je letadlo můj nejoblíbenější dopravní prostředek. Po vyzvednutí zavazadel v Montrealu jsme se odebrali do luxusního autobusu, který nás dovezl do Quebecku. Po příjezdu na místo si nás rozebraly rodiny. Já a můj kladenských kamarád jsme dostali mladý manželských pár, který čekal přírustek do rodiny. David, tak se jmenoval náš kanadský táta měl už malou dcerku z prvního manželství. Cesta domu trvala asi dvacet minut. Když jsme konečně dorazili před malý pěkný domek, tak nás přivítal pes a krásná perská kočka. Hlavní důvod výpravy za oceán jsme splnili. Vyhráli jsme mistrovství, kterého se zúčastnilo 107 týmu. Měli jsme obrovskou radost. Nedivte se! Na finále přišlo sedmnáct tisíc diváku. Nádhera. Ale ja budu radši mluvit o naší rodině. David pracoval jako zástupce ředitele ve firmě, která vyrábí mléko a Geneive, naše kanadská máma jako prodavačka. Oba byli strašně milí a ochotní nám ukázat krásy Quebecku. Viděli jsme quebecké ledové království, známý městský kostel a největší vodopády v celé Kanadě. Místo, které nás nejvíce zaujalo jsme však navštívili s celým týmem společně. Byly to ledové hrátky kousek za městem. Po hezký čtrnácti dnech jsme letěli domů. Letěli jsme na noc, takže cesta utekla rychle. Na Ruzyni čekali všichni zvědaví rodiče. Rozloučili jsme se s trenérama a rozjeli jsme se do rodných měst. Ale povim Vám, když budu mít znova šanci podívat se do Kanady, nezaváhám a pojedu rád.


Slohová práce školní
Romana Borovková
16. ledna 2007

Milí rodiče …..
Milí rodiče, je toho plno, co bych Vám chtěla říct, ale za celých osmnáct let na to nebyl čas a možná ani příležitost. Vím, že to zní zvláštně. Ale člověk má v každodenním shonu plnou hlavu jiných starostí a nemyslí na nejbližší. Vidím vás každý den a neuvědomuji si, jak důležitou roli hrajete v mém životě.
Vy jste jediní lidé, kteří pro mě obětovali tolik času a lásky. Je pravda, že dnes netrávíme moc času společně. Ale cením si každé hezké chvilky s Vámi. Hodněkrát si to neuvědomuju a považuju tyto okamžiky za obyčejné. Když vy jste lidé, kteří se o mě starali a starají. Někdy vám vaší přehnanou péči vyčítám, protože ještě nechápu, jaké je být rodičem. Věřím, že za pár let tyto přehnané starosti pochopím a poděkuju Vám.
Ráda vzpomínám na dětství, kdy jsme spolu cestovali a plánovali výlety. Ráda bych tyto okamžiky vrátila, ale bohužel je to nemožné. Nikdy nezapomenu na chvíli, kdy jsem s očima plného strachu poprvé jela na kole a vy jste mě zezadu jistili, abych nespadla. Tato situace se Vám vymkla z rukou a já ležela s brekem ve stoce plné kopřiv.
Ani tato nešťastná příhoda mě neodradila od důvěry k vám. Následující den jsem opět nasedla na kolo a věřila vám, že mi pomůžete postavit se na nohy a podpořit mě. Zkušenost, kterou jsem si vzala, je pro mě nejcennější. Vím, že se se starostmi života musím vypořádat sama. Ale získala jsem jistotu, že v případě neúspěchu budete pro mě vždy oporou.
Přestože nejsou každé chvilky s Vámi růžové a ne vždy se shodneme. Ráda bych Vám za vše poděkovala. Chci, abyste věděli, že jsem vděčná za vaši obětavost.

Úvod
Hl. Stať: a) Rodiče, já a čas
 b) Z dětství
 c) Zkušenost ze zážitku
Závěr


Ptáš se, jak se mi teď daří

Drahá sestřičko,

už dlouho jsem Ti nenapsal a ty bys určitě ráda věděla, jak se mi vede v nové škole a vůbec, jak se mi celkem daří. V poslední době jsem neměl moc času, a proto jsem teď rád, že Ti můžu zase o sobě něco říct.

Nejprve začnu vyprávět o nové škole. Od základky je to opravdu rozdíl, tam se s námi jednalo pořád jako s dětmi. Těm co se učit nechtělo, do toho tlačili učitelé a těm co ano, tak byli vyučijící rádi, že mají zase o starost méně. Tady je to ale úplně něco jiného, profesoři tu odvádějí svou práci a žáci ve svém zájmu také. Je to dobrá souhra a tím pádem hodina většinou skvěle uteče. Předměty tu dělím na takzvané šprtací jako je dějepis, zeměpis atd...
 A předměty, ve kterých nestačí pouze znát to, co mále v sešitě, tupě to odrecitovat jako básničkyu, myslet si „jakej jsem mistr světa“ a dostat jedničku. To ani nejde a člověk musí mít prostě předmět sv sobě. Nebo taky ne. Asi všichni by mi dali za pravdu, že tam můžu zařadit fyziku, patří tam matematika a v mém případě i jazyky. To je pro mě „velkej oříšek“, zvlášť u francouzštiny, protože na angličtinu jsem si na základce přece jenom trochu zvyknul. Určitě co se týče školy Tě zajímá, jaké mám vlastně známky. Trojku snad nebudu mít žádnou a za vyznamenání bych byl hodně rád.

O škole jsem Ti toho snad řekl dost a mohl bych Ti říct něco konkrétně o sobě. Velký problém je pro mě to vstávání, každé ráno prožívám nepopsatelný boj, ale o tom asi povídat moc nemusím, protože v tomhle jsme si s Adamem hodně podobní. A pak když už vstanu je moje fyzická i psychická efektivita tak na padesáti procentech. Bude to asi můj celoživotní boj hendikep. Na každý víkend, každé volno, se těším tak, jako by to byly velké prázdniny. Složité to mám i doma. Jakmile něco dělám, tak mi to nevadí a dělám to i dobře, ale přimět se k tomu, to už je horší. Platí to i u dlouhodobějších domácích pracech ze školy, jako jsou referáty, eseje nebo čtenářský deník. Snad se jednou této jakési lenosti zbavím. To je o mě asi zatím všechno.

Jinak bratr se už definitivně odstěhoval a pomalu likviduje ten nepořádek, co tam měl. Vycházíme spolu celkem dobře. Mámě se po zdravotní stránce taky dobře daří, akorát není spokojená se mnou, ale to není asi žádná matka se synem v mém věku. S tím už nic nenadělám. Co bych Ti ještě chtěl říct, tak koncem února jedeme na ten lyžák a jen mám trochu obavu jestli bude na čem jezdit. Hned jak se vrátíme, pojedeme do Francie, snad mi tam konečně ten jazyk vleze do hlavy. To je vše co mě v dohledné době čeká.

Abych to na závěr pomalu shrnul. Vím, že to teď nemáš vůbec jednoduché, starosti s domáctností, s manželem a teď ten předčasný porod. Každý má v životě pocit, že se nic nedaří a že už to snad horší být ani nemůže, ale i tahle situace jednou přejde. Doufám, že Ti tento dopis udělá radost. Přeji Ti, aby ses měla dobře a vše bylo tak, jak by sis přála. Pozdravuj všechny.

Tvůj nejmladší bratr

Osnova: I. Úvod – proč dopis píšu

II. Stať: 1. nová škola

2. moje problémy

3.co se děje doma a co mě čeká

III. Závěr – shrnutí událostí a rozloučení


Bungr na zahradě
Tento rok o letních prázdninách jsme s kamarádem Bobem byli každý den na zahradě.
Na stromě u potoka jsme si postavili bungr.
Strom byl vysoký asi pětadvacet metrů. Do čřictvrtě jsme měli postavený bungr.
Když jsme stavěli základy, spadli jsme asi pětkrát do vody. Voda sice nebyla studená, ale ani teplá.
Táta na nás volal:
„Jste v pořádku vy dvě paka mrňavý?“
Nás to štvalo, ale co jsme mohli dělat.
Když jsme dostavěli střechu, začalo pršet a nám do vnitř vůbec neteklo.
Měli jsme na zahradě sice buňku, ale táta od ní zapoměl klíče.
Za čtvrt hodiny přijel Bobův nevlastní táta Jirka. Je spolu s mím tatou majitelem zahrady.
Jirka klíče měl, tak se šli rychle schovat.
Když pršelo napustili jsme nafukovací balónky vodou.
Po chvíli přestalo pršet a táta s Jirko vyšli ven, aby se nás zeptali jestli nejsme mokří.
Když jsme je viděli, vyhlásili jsme pohotovost a začali jsme házet balónky s vodou.
Druhý den nás dětí bylo dvanáct a dospělích sedmnáct.
Dospělí si postavili bungr na kolech. Dali jsme si válku s balónky napuštěnými vodou.
Bylo to sedm : sedm a my už jsme nevěděli co bychom udělali. Kubu napadlo, že bychom mohli použít starý natahovací provaz.
Přivázali jsme ho mezi dva stromy, kde jsme měli most a věž.
Začalo patnácté kolo a my jsme vydali rozkaz: „Pal a ještě jednou pal.“
Vyhráli jsme a rodiče nám zaplatili bowling a dali jsme si další závody, ale tentokrát v bowlingu.


Khmara, Sumra, V. B, 07/08
18. 10. 2007
Jak jsem jel do TESCA
Vypravování

Jednou se mi stalo že jsem jel s mojí segrou do TESCA, seděl jsem v autobuse a byla předposlední zastavka tak jsem vystoupil a pak jsem si všimnul žeto není tesko a čekal jsem nasegru když si pro mě přijede. A vona nepřijela tak jsem jel sam do teska vystoupil jsem šel jsem ji hledat. hledal jsem ségru asi 20 min pak jsem šel k nějaký hodný pani a poprosil jsem --- zavolat ségře vona mito zvedla a křičela namě. byla na rastavce ládví a řekla abych přijel. A když jsem rychle běžel na zastavku ujel mi autobus. A čekal jsem 20 min na autobus. Tak jsem přijel domu a vone nebyla dom ale na ládví. ja jsem šel za ni jinim směrem a vona druhym vona přišlo domu a ja jsem šel na ládví vona tam nebyla a potkal jsem kamarádku jsem ji poprosil ať zavola --- a šel jsem domu byla tam cela rodina a vynadala mi!


Irena Ambrožová, I.E
25. února 2004

2. písemná práce
Bílá vrána
(Charakteristika)

Osnova:
1) Úvod – seznámení s podivínem
2) Stať – a) osud
b) nenávist
c) skrývání se před světem
3) Závěr – bílá vrána

Je zahalen pod muslimským rouchem fanatismu, ze kterého mu vyčnívá jenom starý vrásčitý obličej. Proud času na něj zapůsobil snad ještě více než na ostatní. Jeho ani ne dlouhé ani ne krátké vlasy mu sahají stěží po ramena. Pod drsnými chomáči zběleného obočí mu vystupují dvě malá černá pichlavá očka. Když mu do nich prvně pohlédnete, spatříte to, co v něm skutečně je. Pod nimi se mu táhne dlouhý křivý nos a jeho ústa jsou jenom šachta do temné jeskyně lemované zažloutlými krápníky. Okolo pusy mu raší trsy bílošedých vousů, tvrdých a pichlavých jako jehličí. Rozprostírají se mu po celé bradě a spadají mu přes ni, jako muškáty přes okraj truhlíku, až do klína. Vlastně ani skoro nikdo neví, jestli si už na ně nešlape, protože tento muž byl naposledy spatřen před několika lety. Ani já jsem ho nikdy neviděla a ani po tom netoužím, ale představuji si ho jako typického shrbeného padesátníka s chlupatýma nohama.
Hvězdy u jeho zrození stály hodně vysoko a ani sudičky u kolébky nebyly lakomé. Do vínku mu nadělily inteligenci, charisma a slávu. To jsou zajisté předurčení, se kterými mohl dokázat obrovské věci a stát se jednou z nejslavnějších osobností na světě. On to také dokázal, ale ne v kladném slova smyslu.
Ani nevím, kdy se u něj poprvé zrodila ta nenávist. Ta obrovská nenávist vůči všemu americkému, která mu sálá z nitra jako plameny a zamlžuje jinak jeho logické myšlení. Bylo to asi tehdy, když jeho otec zahynul při letecké havárii, kterou zavinil pilot pocházející z amerického kontinentu. Ale nechce se mi věřit, že tato příhoda způsobila náhlý zkrat v jeho myšlenkách a tak silnou averzi. Ale pokud ano, tak se ten zkrat šířil rychle jako blesk po hromosvodu a vyhodil mu všechny „pojistky“.
Tento muž byl ještě před několika lety docela neznámý. Asi ho znali členové bezpečnostních a protiteroristických organizací a všichni obyvatelé jeho rodného Afganistánu. Ale do povědomí všech ostatních se vtiskl dne 11. září 2001, kdy odsoudil k smrti přes tisíc nevinných lidí. Od tohoto okamžiku nespatřil sluneční paprsky. Ne, že by na ně byl alergický, ale díky tomu, že dostal strach. Ano, i někdo jako je on může mít strach a myslím, že ten jeho strach je mnohonásobně silnější a intenzivnější než strach, který prožíváme každý den. Skrývá se v jeskyních na území Afgánistánu nebo podobných končinách a ještě asi hodně dlouho se neodváží ukázat ani chlup své nohy.
Přes všechno, co způsobil, kolik nevinných lidí zabil a kolika zničil život si myslím, že Usáma bin Ládin je výjimečný muž. Liší se od ostatních jak jen nejvíc to jde. Je jako černá ovce, růžová housenka nebo bílá vrána. A určitě by neuškodilo, aby se každý nad jeho psychicky narušenou osobností a ztrápenou duší alespoň na chvilku zamyslel.


Playstatio Portable
Popisuji Playstation Portable slim piano 2004 které jsem dostal předminulé vánoce.
Playstation je barvy černé první čeho si všimnete je velká obrazovka velikosti přibližně 5 palců. Na každé straně sou 4 ovladací tlačítka na jedny straně sou šipky jako na klavesnici u počítače a na druhé straně sou tež 4 tlačitka křižek, kolečko, čtvereček a trojúhelník.
Pod obrazovkou jsou základní tlačítka pro ovládání hlasitosti, světlosti obrazovky a vypínání her.
Na pravém boku je posouvací tlačítko na vypínaní psp a zamikání kláves.
Také je tam vestavěný usb vztup a přístup na internet pomocí Wifi.
Na levé straně je slot pro paměťovou kartu.
Nad ovládacíma tlačítkama jsou vestavěný reproduktory.
Na horní straně jsou dvě tlačítka také na ovládání her používají se např.: ke střelbě.
Firmwave meho psp je 5,02 zatím nejnovější na světě.
Na zadní straně je čtečka pro … disky.
Čtečku chrání krit a na něm je chromované kolečko v něm napis psp.
Psp využívám k zábavě a na dlouhé jizdy v autě.


Vzpomínka na Williama Legranda

William Legrand je můj dlouholetý přítel. Pamatuji si ho hlavně jako vášnivého zběratele broků se smyslem pro záhady. S tím souvisí i jeho záliba ve slovních hříčkách a šifrách. Je všímavý a neujde mu jediná drobnost.
Dokáže se skvěle přetvařovat což jsem poznal na vlastní kůži. Chovat se jako blázen pro něj není vůbec žádný problém.
Pravděpodobně ho baví vyděšené tváře jeho přátel a upřímné zděšení jeho starostlivého sluhy, Jupitera.
William se nezalekne ani fyzické práce a dokáže pracovat až do fanatickým nasazením, pokud mu o něco jde.
Už je to velice dávno, co jsem s Williamem a jeho sluhou našel poklad. Bylo to největší dobrodružství v mém životě.


1. listopadu 2005
Součková Jana, 3.E
písemná práce
ZAMYŠLENÍ
(Úvaha)

Každý z nás se denně setkává se staršími lidmi – důchodci. Ať už v rodině, na ulici nebo v hromadné městské dopravě. A každý z nás se už alespoň jednou zamyslel nad tím, proč jsou někteří důchodci k nám, mladší generaci, tak bezohlední a nepříjemní.
Všude se mluví o tom, jak my mladí jsme drzí, neomalení a bezcitní k našim starším spoluobčanům. Ale není to v poslední době právě naopak? Například, jedete dopravním prostředkem, jako je třeba tramvaj nebo autobus. Kolem vás jsou volná místa, ale stařík s dřevěnou holí si to namíří přímo k vám a začne vám holí tlouct do nohy se slovy: „To mě nepustíš sednout? To je dneska mládež.“ Nakonec vám nezbyde nic jiného než dědu pustit, aby se vám modřina na noze ještě nezvětšila.
Netvrdím, že všichni staří lidé v této republice jsou mrzutí a nepříjemní. Vždyť jen, když se podívám na své prarodiče, tak od nich bych nic takového nečekala.
Některá milá starší paní vám za uvolnění místa slušně poděkuje a usměje na vás. Tím pádem se vám jaksi zlepší nálada z teplého pocitu, že jste vykonali dobrý skutek. A myslím si, že v dnešní době, těch neomalenců, kteří nechají sotva se držícího důchodce stát, je opravdu málo.
Možná by stálo za to se zamyslet nad tím, proč jsou vlastně takoví. Dalo by se spekulovat o tom, zda nám závidí naše mládí a život před sebou. Nebo se jim v životě stalo něco opravdu zlého a od té doby jsou zatrpklí. Anebo jednoduše ten den vstali špatnou nohou z postele. O tom by se dalo přemýšlet do nekonečna, ale na nic bychom nepřišli, protože je to individuální věc.
Zkrátka důchodci už mají ledacos za sebou a nejspíš chtějí mít svůj pokoj a klid. Nemůžu se divit jejich rozpoložení, když se podívám na výši jejich důchodů. V tomto ohledu mají život docela těžký. A tím zároveň obdivuji starší dámy a pány, kteří si ještě ve svých letech snaží přivydělat například roznášením letáků nebo prodejem časopisu „Nový prostor“ v metru. Mají ještě tolik energie, tedy někteří. Nemohou přeci jen celý den sedět doma, luštit křížovky, péct pro vnoučata a koukat na televizi. Většinou je to na zhloupnutí sledovat celodenní maraton telenovel.
Obecně tedy proti důchodcům, proti slušným důchodcům, nic nemám. Jednou totiž všichni budeme jednini z nich. A budeme také nejspíš požadovat některé výhody, ale já osobně se budu snažit přinejmenším nekopat holí do mládeže.


12. ledna 2006
Lucie Medová 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Zajímavý dům
Osnova:
1. Umístění a poloha
2. a) Půdorys
b) Střecha
c) Použitý materiál
d) Terasa
e) Garáž
3. Účel domu a můj názor na dům

Zvláštní dům
Tento dům leží na malé upravené zahradě západně od Prahy.
Půdorys domu ej ve tvaru L situován tak, aby byl chráněn před ruchem z ulice a před nevlídným počasím.
Střecha je na horní části domu postavena jasně červená. Vrchní část domu, je vyrobena pouze ze dřeva a má hodně oken. Přízemí je z cihel a je zbarvené do bílé barvy.
Na horní části domu je připevněna velká terasa, která se táhne po celé délce domu. V domu stojí také garáž, která je též ze dřeva a, střecha garáže je vyrobena z oceli.
Účel domu splynout s přírodou se podle mne podařil. Dům se mi moc líbí.


Slohová práce školní

Šárka Dlouhá 12. ledna 2006
2. C

1. Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
2. Kalamita (volný stylový útvar)
3. Probouzím se, je neděle ráno (volný stylový útvar)
4. Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (úvaha)

Abeceda dnešní společnosti
Toto poměrně těžké téma jsem si vybrala částečně proto, abych o něm v klidu uvažovala a utvořila si stabilní názor.
Přijde mi, že naprostá většina populace je „přivázána řetězy“, má omezenou fantazii a je líná přemýšlet o ostatních lidech.
Lidé se bojí „vyčuhovat“ z davu, je to poznat podle mě hlavně v módě. Jednou jsem na Václavském náměstí v Praze viděla sousoší, kde právě toto umělec vyjadřoval. Skládalo se asi z deseti postav okovaných mužů za sebou zobrazující výrobu lidí z formy. Každý byl stejný. A to je přesně to, co mi vadí. Nikdo se nechce odlišovat, aby si o něm ostatní neřekli, že je divný nebo něco podobného.
Kdekdo se také snaží zařadit do nějaké skupiny, kde se její členové stejně oblékají, chovají nebo mají stejné názory, aby kolem sebe měl oporu, pocit jistoty.
Společnost se také podle mě nechává snadno ovlivňovat. Důkazem toho je dokumentární film Český sen. I přes reklamní nápisy, jako např.: Nejezděte! Neutrácejte! se lidé seběhli na slavností otevření hypermarketu s neuvěřitelnými a směšně nízkými cenami.
Přijde mi, že poslední dobou každý myslí jen sám, tzv. boj o přežití. Lidé se snaží ukořistit i nesmyslné věci, které v životě nemohou potřebovat. Jednou mi můj otec vyprávěl, že jeho spolupracovník ukradl ze svého pracoviště asi deseti kilogramovou krabici vazelíny. Táta se ho zeptá proč, a on mu odpověděl: „Protože už tam nebylo nic jiného, co bych ukradl!“
Jedna z rozebíraných sociálních vrstev jsou žebráci. Většina obyvatelstva jim nedává peníze, protože si myslí, že nechtějí pracovat. Částečně s nimi souhlasím, ale myslím, že mezi bezdomovci se najdou i tací, kteří se bezradně po ulicích potulují nedobrovolně. Na to pomyslné dno společnosti se může dostat kdokoli z nás, a proto je třeba společenským vyvrhelům pomoci. Sám se tak ze dna nezvedne nikdo. A k těm, kteří se nezvednou bychom neměli mít odpor. Mají jen nešťastný osud. Za vše mluví příhoda, kterou vyprávěla Halina Pawlowská. „Moje maminka dala prostitutce na hlavním nádraží padesát korun. Kolemjdoucí ji zastavil a zeptal se jí, proč jí dává peníze, že je prý okamžitě propije se svým pasákem. Ona odpověděla: „Ale hezký život nemá, že ne?“
Podle mého názoru by společnost měla být humánnější a každý by si měl stát za svým.

 Osnova
I. Úvod: výběr tématu
II. Stať: a.: forma
 b.: reklama
 c.: boj o přežití
III. Závěr: humánnost


OH v zimě 2006

Tak to máme za sebou. Zimní olympiáda skončila a opět se nesmazatelně zapsala do pamětí všech zúčastněných i diváků.

Olympijské hry v Turině probíhaly v lehkém chaosu, ale nezapomínejme, že jsme v Itálii a buďme tedy k Italům trošku shovívavý, protože by to asi nebyli oni, kdyby všechno klapalo na 100%. Mnohem více než to, že všechny úpravy finišovaly až na poslední chvíli, mnohdy v době kdy už byli na místě samotní sportovci, mě zaujal přístup samotných Italů k jejich olympiádě. Očekával jsem, že tyto své organizační nedostatky doženou tim, že vytvoří neopakovatelnou diváckou atmosféru. Jenže k mému překvapení, a k překvapení mohých mnohých sportovců, město Turín jakoby olympiádou vůbec nežilo, jako kdyby Italo{vé}<in> nebyli hrdí na to, že se olympiáda koná v jejich zemi nebo dokonce jejich městě. V tomto mě trochu Italové zklamali.

Nutno ovšem podotknout, že velkou vinu na nezaplněnych stadionech nesou velkou vinou italští organizátoři a vůbec lidé, kteří měli olympiádu na starosti. Už {před dávno -> dávno před} Olympiádou totiž prosakovali zprávy o tom, že se asi díky špatné infrastruktuře a hlavně nedostatku parkovacích míst nepodaří stadiony zcela zaplnit. Ať mi pánové organizátoři prominou, ale nevyužít naplno kapacity stadionu při takovém sportovním svátku jen proto, že nedokážu postavit parkoviště, to mi hlava nebere. Zajímalo by mě, jestli tito pánové někdy viděli záběry z olympiády v Lillehameru v roce 1994. Tam totiž byliy například běžecké tratě obsypány diváky od startu až k cíli. Nevím jak se tam tehdy diváci dostali, nicméně předpokládám, že pěšky to nebylo.

Naštěstí je ale olympiáda hlavně o sportu a zvláště některé závody a soutěže daly na tato pochypobení zapomenout. Ačkoli jsem to nečekal, bylo pro mě největšim zážitkem sledování závodu mužů na snowboardové U-rampě. Řeči o tom, jak jsou snowboardisti „F pohodě“ a jak „si to dávaj“ na prkně, možná leckdy leckdy vyvolávají úsměv, ale při sledování tohoto zavodu mi připadalo, že je na tom hodně pravdy. Závodníci létali vzduchem, předváděli úužaslým divákům krásné triky, na stadionu hrála hlasitá hudba, svítilo sluníčko... Z toho všeho jsem měl pocit, že se všichni, včetně samotných závodníků, výborně baví, a tak by to přece mělo být. Nepamatuji si, kdo byl tehdy první, druhý ani třetí, ale to o to v tomhle závodu přeci nešlo. Snowboardista si nahoře nasadil na uši „empétrojku“, zamával divákům a šel si zaskákat. Dole se letmo podíval na to, jak jeho jízdu ohodnotili rozhodčí, ale hlavní bylo, že spokojený byl on sám. Nevim, možná jsem měl při sledování tohoto závodu růžové brýle a viděl jsem to až moc optimisticky, ale ten závod na mě fakt takhle působil.

A to ji to, co dělá olympiádu olympiádou. Dokud si tam každý z nás najde ten „svůj“ závod, na který nikdy nezapomene, tak má olympiáda smysl a nic na tom nezmění ani již zmínělá drobná zaváhání organizátorů. Tak nashledanou za 4 roky ve Vancouveru.


Zamyšlení

Původně jsem si chtěl vybrat citát od pana Machovce, ale nakonec mi XXX “nesedl“, neboť nadpis Reality show je výstižnější mnohem víc. Je sice pravda, že televize nás obklopuje čím dál více, ale Reality show jsme teď všichni obklopeni ze všech stran.

Ona Soutěž Vyvolení a Velký bratr zaujala<in> snad všechny věkové kategorie diváků<in> bez vyjímky a těší se větší a větší přízni. Ale dá se tomu vůbec říkat soutěž? Já měl vždy za to, že soutěž je třeba běžecký závod, zápasy a spousta dalších, ale né celodení “civění“ na pár vybraných lidí, kteří spolu sdílí jednu vilu, kterou nemohou opustit a snaží se dělat čím dál větší vylomeniny anebo se chovat tak, aby na svou stranu dostaly co nejvíce senzacechtivých diváků.

A Může se člověk nějak bránit?

No je to těžké a vidím to i sám na sobě a na svých|mých rodičích. Jakmile se podívám chvíli na televizi, 10krát se objeví, hlasujete pro Vladka, anebo pustím internet a hnedle vidím Velký odkaz na článek o Jindrovi a jeho sexuálních problémech, nebo z rádia slyším samé rozhovory s už nesoutěžícími účastníky, v tisku fotky {na}<ni> titulních stranách. A co je pro mě osobně nejhorší? Například, když jedu ráno do školy tramvají a přistoupí pár slečen a já pak musím celou cestu poslouchat, jaký je Vladko to slaďoušek a jaké měl krásné slipečky <img :o)> asi sem se stal už také onou mediální obětí, protože se také občas dívám s rodiči na ony Vyvolené.

A jaké je financování?

Je pravda, že pořadatel této “soutěže“ musel postavit dům, s vybavením a technikou, najmout spousty lidí (štáb) a navrhnout ceny účastníkům, to vše v hodnotě několika desítek milionů korun, ale na druhou stranu získají několikrát tuto částku zpět, a to nejen od diváků, ale hlavně z reklamy. Vždyť si jen zkuste spočítat, jaké jsou dlouhé mediální pauzy během pořadu, vydělte 30 vteřinami a vynásobte 50000 korunami, ano, to je minimální částka za odvysílání jedné reklamy v tento čas. Anebo divácké hlasování (1 zpráva = 8Kč), odposlech svých milovaných soutěžících (30Kč/min), otázky typu, kolik lidí je právě ve vile a pak vám na ní {pětkrát}<ni> odpoví (50kč/telefon), propagační předměty, je toho hodně a je to zkrátka povedená “pračka“ na peníze.

A jak je to ve světě?

Ve světě Reality show sklízí obrovské ovace od diváků, a zatím co u nás dávají první kolo, třeba Velkého Bratra, v Americe dávají už 7. A vymýšlejí si čim dál nové a nové show, až jsou někdy opravdu nechutné, ale zdá se, a je to dost Paradoxní, že která show je nechutnější, je více populární a tím i více sledovaní. Dá se těžko spekulovat, kam tyto megalomanské show obyčejného diváka dovedou, ale nic pozitivního to asi nebude.

Reality show jsou, jak už sem říkal, Hodně rozsáhlá témata zvláště v této době. Ja se pokusil napsat alespoň to pro mě nejdůležitější. Chtěl sem toho sice napsat více, ale necelé 2 hodiny jsou na to celkem málo.


Cestování

Když se řekne cestování, lze si představit různé způsoby přepravy<in>. Cestovat můžeme k moři, na hory, do práce, do školy, na nákup nebo třeba na návštěvu k babičce. Cestujeme autobusem, autem, pěšky, letadlem, na kole apod. Cestujeme sami nebo hromadně, z povinnosti nebo pro radost či relaxaci Jako takovéto příjemné cestování za relaxací a odpočinkem si spoustal lidí představí letní dovolenou u moře.

Azurovou oblohu nešpiní jediný mráček, žhnoucí písek pálí do bosých chodidel jako rozžhavená plotna, slunce se odráží od mořské hladiny a ostře bodá do očí a turisté se spokojeně opékají ze všech možných stran a úhlů na plážových lehátkách za účelem pochytit trochu toho „sexy“ bronzu. Domů však většinou místo se snědou pletí odjížejí s úpalem a spálenými zády. Přicestuji s kufry plnými jídla a domů se vracejí s kufry plnými kýčovitých suvenýrů pro všechny možné známé a silně zavánějícími mušlemi zapařenými v igelitovém pytlíku. Tohle je obrázek takové klasické dovolené u moře. Proč všichni cestují houfně právě v sezóně, kdy v našich mírných klimatických podmínkách teploměr ukazuje příšerných třicet stupňů a u moře, blíže k rovníku, je pak ještě nesnesitelnější hic.

Pro mě je takovéhle uvažování lidí lehce nepochopitelné. Je to stejné, jako bych si dobrovolně vlezla do trouby vyhřáté na padesát stupňů, vykoupala se v osolené vodě a pu dívala se na video o mořském světě či něco takového. Navíc by to stálo jen pár korun a ne desítky či stovky tisíc. Vždyť je to o zdraví! Takové lidi asi nezbývá než obdivovat.

Vzpomínám na naši dovolenou na Malorce, kde rtuť teploměru ukazovala minimálně 35 stupňů Celsia a slunce pálilo až do pozdního večera. Nejhorším utrpením bylo cestování autobusem, okružní jízda trvající celý den. To už je pomalu o zdraví. Ani Kristus netrpěl na kříži tak, jako já v autobuse plném horkého vzduchu, ukřičených dětí a vůně z domova přivezených řízků.

Nejsem tedy cestovatel teplomil, raději už pojedu bych jela někam za sněhem. A nebo šla jen na procházku po okolí mého domova.

Cestuji

Cestování by mělo mít za účel poznávání nových věcí, míst a lidí. Nu, každý ať si jezdí, kam chce. Já však vím, že k moři mě v letních měsících niko nikdy nedostane.


Tadeáš Michalík, 1. E
5. 11. 2003

1. písemná práce
PROPAST
(Vypravování)

Osnova:

Byl čtvrtek, kolem třetí hodiny odpoledne. Doktor Novák si ve své psychiatrické ordinaci právě vychutnával odpolední kávu.
Už od rána měl však Novák divný pocit. Jako kdyby se něco mělo stát.
Vtom zazvonil telefon.
„Doktor Novák, co si přejete?“
Na druhém konci se ozval neznámý ženský hlas: „Dobrý den, Pavlová, mám problém s manželem. On se asi pomátl. Myslíte, že byste mohl přijet?“
A tak se doktor Novák octl ve čtyři hodiny v hale domu Pavlových.
„Co je to tedy za problém?“ ptal se doktor, když ho paní Pavlová přivítala.
„Manželovi asi přeskočilo. Když dnes přišel domů, bylo vše v pořádku. Pak ale začal tvrdit, že máme v koupelně místo podlahy nějakou propast, nebo co. Já vám ale říkám, žádnou jsem tam neviděla.“
„Hm, dobře, kde je váš manžel? Můžu s ním mluvit?“
„Jistě, pojďte.“ odpověděla paní Pavlová.
Doktor Novák našel pana Pavla, jak sedí u otevřených koupelnových dveří.
„Vidíte, manžel mě ani nechce pustit dovnitř, prý abych tam nespadla,“ řekla paní Pavlová.
„Dobrý den, já jsem doktor Novák, jak se cítíte, pane Pavle?“ zeptal se doktor Novák.
„Vy tu propast taky nevidíte? Jste snad všichni slepí?“ řekl trochu naštvaně pan Pavel.
Novák popošel ke dveřím a nahlédl dovnitř, v zápětí zjistil, že vidí jen obyčejnou koupelnu. V duchu už si doktor Novák mnul ruce nad jednoduchým řešením Pavlova problému.
Doktor Novák se zeptal: „A jste opravdu přesvědčený, že tam ta propast, jak říkáte, je?“
„No jistě, vidím ji odsud, jako vidím teď tady vás.“ odpověděl pan Pavel
„A co kdybych dokázal, že tam opravdu žádná není? Uvěřil byste mi?“ zeptal se Novák.
„Hehe, pokud to dokážete, tak jsem opravdu blázen.“ odpověděl pan Pavel. „Ale varoval jsem vás.“
Doktor Novák tedy odvážně vkročil do koupelny. Udělal krok a už chtěl vítězně říci: „No, vidíte?“ když v tom se mu právě podlomily nohy a on se propad podlahu koupelny. Paní Pavlová vykřikla.
A v tom Pavel řekl své zděšené ženě: „Pojď. Byl to blázen.“


Slohová práce školní
Vladimír Sova
16. ledna 2007

Žijí mezi námi
Je odpoledne, konec školy a já se vracím cestou domů z oběda. Přemýšlím a se sklopenou hlavou hledím do země. V tom slyším blížící se kroky a někdo mne lehce chytne za rameno. Otočím se a proti mně stojí vousatý člověk, dokonce tak vousatý a zarostlý, že v jiném obleku by připomínal Mrazíka. Má odrbaný kabát, sice dámský, ale na zahřátí určitě postačí. Skrze proděravělé rukavice jsou vidět lehce omrzlé a zfialovělé prsty. Za sebou táhne malý vozík, který je celým jeho majetkem. Vozík je plný starých a nepotřebných kusů železa, hliníku a jiných zdánlivě už nepoužitelných věcí. Muž pozdraví a zeptá se mne, zda-li nemám jednu cigaretu. Odpovídám, že ano a podávám mu petru. Poděkuje a řekne ať se nezlobím a jede dál. Chvíli ho ještě pozoruji a vidím v dálce matku s dítětem, jak raději přejde na druhou stranu. Ano, mluvím o bezdomovcích, lidech, kteří žijí ze dne na den na ulici.
Člověk by řekl, že je mu jich až líto, ale mě jich zas až tak líto není. Ani v nejmenším jim nezávidím jejich situaci. Říká se, že každý svého štěstí strůjcem. Ale myslím, že to není až tak jednoduché. Může se přihodit cokoliv. Můžete se rozvést, přijít o práci. Začnete pít, ztratíte byt a jste na ulici. A nikdo vám nepomůže.
Hlavním problémem těchto lidí je, že když už seženou nějaké peníze, ať už krádežemi či žebráním a zvláště ve velkých městech v turistických zónách dokáží leckdy vyžebrat slušné peníze, tak je většinou propijí. Většina z nich trpí absolutní ztrátou sebedůvěry a osobnosti. Kdyby si takový člověk místo balení krabicových vín raději koupil alespoň nějaké šaty a došel na úřad práce, tak věřím, že v nějaké fabrice u pásu nebo šroubárně by místo dostal. Byť třeba jen za osm tisíc čistého. Společnost na ně není ale dostatečně připravena.
Ano, existují nějaké ubytovny. Mají omezenou kapacitu a jsou jen většinou na pár dní v zimě na přespání. Dalším velkým problémem a to zásadním je, že už se někdy nechtějí vrátit do normálního života, protože již přivykly životu na ulici. Dříve tito lidé nebyli moc vidět. Každý musel pracovat a nebo se skrývali.
Někdy mám pocit, že všichni ti různí aktivisté, zachránci přírody, kteří se nechávají připoutat ke stromu a jiní rádoby spasitelé světa by možná udělali lépe, kdyby své úsilí občas zaměřili také na tyto lidi. Každý z nás tak může dopadnout.

Osnova:
Úvod – setkání s bezdomovcem
stať - 1) jejich situace
 2) problémy s kterými se potýkají
 3) možné řešení.
Závěr.


12. ledna 2006
Michaela Sládková, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Moje nejlepší kamarádka
Osnova:
1) Něco o kamarádce (úvod)
2) Postava
a) Obličej, hlava
b) Ruce, nohy, …
c) Oblečení
3) Vlastnosti, charakter kamarádky a můj vztah k ní
Moje nejlepší kamarádka Zuzka
Moje nej. kamarádka se jmenuje Zuzana Vaiglová. Je to vlastně moje nevlastní teta, protože se děda rozvedl a pak znovu oženil. Narodila se jim 31. 5. 1993 a teď je jí 12 let.
Postava je hubená, ale za to hbitá a obratná. Měří asi 152cm. V obličeji se vyjímají její jasné, vetší zelenohnědé oči. Pak samozřejmě vlasy, které jsou velmi husté, hnědé a krátke asi pod ramena. Nos se jí na tváři moc nevyjímá, protože je spíše menší a nevýrazný. Ústa má také menší, ale zuby jí rostou do docela velké míry.
Ruce vypadají spíše delší, než krátké, proto tak dobře leze i po velkých stromech. Tělo se více zúžuje a je dost ohebné, tak se dokáže protáhnout i menšími otvory. Své dlouhé nohy využívá také k obratnosti a úžasné je, že jak jsou obratné, ukazují se i jako velmi silné.
Oblečení nosí většinou stejné, ale nejradši má jiné. A to si obléká většinou jen v létě. Její letní kytičkované šaty, tak to ji rozveselí. Ukazuje se v nich, když má dobrou náladu.
Je hodná, milá dokáže se i moc dobře přispůsobit. Mám ji ráda a to hlavně proto, že si hezky rozumíme. Moje kamarádka je ta nejlepší na světě, i když máme občas jiný názor, vždy se dohodneme. Zažíváme spolu spoustu příhod a dobrodružství. Proto je to má nejlepší kamarádka ZUZKA!


MUJ POKOJ

Chci vam představit muj pokoj, protože si myslim docela zajimavy (doufam). Pokoj je zatím bil, ale na jare budeme malovat konecne. Muj pokojje po schodech na horu a je to druhy pokoj z leva. Hned když vyjdu do dveri vidim stresni okno a naproti je druhé. Muj pokoj je asi tak stredne velky. Hned vedle okna je postel a vedle skrin s oblecenim naproti skrini je stul a na nem nejlepší věc v mem pokoji pocitac. Jo a este hned ve dverich mam pridelanou nastenku a naproti mam knihovnu, ale nevim k cemu mi je stejne nectu. Jedina nakaza v mem pokoji je sestra ja si uklidim a ona hned pride a vse vyhazuje ze skrini. Doufam ze se vam muj pokoj libil...


17. října

Vypravování podle obrázků

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova:
1) Tři kamarádi bruslí na silnici.
2) Srážka s autem.
3) Petr je zraněn.
4) Martin jede pro pomoc.
5) Martin volá l. 155
6) Záchranáři odvážejí Petra.

Tři kamarádi

tri kamarádi bruslli na silnici petr jel a jel a najednou jelo auto i petra srazilo

potom ceho jeden kluk s ním a petr volal zachranku zachranka přijela a na odvezey v nemocnici musely --- amputovat nohu a potom zemřej


1.11.2006
Geri Adam, 2.C
1. písemná slohová práce
Monitory
Mluvený referát

osnova:
I. Úvod – objasnění základních pojmů a nastínění, co je předmětem tohoto mluv. referátu
II. 1) Výklad celého děje či procesu
III. Závěr: Rekapitulace

Milí spolužáci, rád bych vás seznámil s pojmem vám všem jistě dobře znamým. Je to pojem monitor. Prostřednictvím tohoto aparátu s námi počítač komunikuje. Co je však důležitější a zároveň zajímavější? Je to vnitřní uspořádání. V každém monitoru se nachází zařízení na bázi katodové trubice. Předesílám, že se jedná o hlavní element mezi ostatními prvky komponentů. Katodové trubici se občas přezdívá „elektronové dělo“ a má za úkol emitovat svazky elektronů. Před katodovou trubicí se nachází stínítko, umístěné uvnitř masky. Vnitřní strana stínítka je pokryta látkou zvanou luminitor, která má za úkol převádět energii dopadajícího elektronu na světlo. Nyní již máme dostatek teoretických znalostí, abychom si celý proces mohli obrazně představit. Celý děj začíná u katodové trubice, která při dostatečném zahřátí začne vyzařovat elektronové paprsky proti stínítku. Podotkl bych ovšem ještě jednu věc. Elektronovému záření v chemii odpovídá jistý název. Jmenuje se Beta záření. A protože se elektrony pohybují téměř rychlostí světla, jsou také dosti čiperné. Pro nás to ze zdravotního hlediska znamená jediné. Buňky v živých organismech mají pod tímto vlivem tendenci nekontrolovaně se množit a rakovinně bujit. Proto tyto elektrony ještě před tím, než dopadnou na stínítko usměrní filtr a podobě mřížky, z hlediska jejich intenzity. Dále jsou elektrony usměrňovány pomocí elektromagnetických zaostřovacích a vychylovacích cívek, neboť základní fyzikální vlastností elektronu je, že disponuje záporným elektrickým nábojem. V ten okamžik elektrony pouze dopadnou na vnitřní stranu stínítka a tento dopad se z vnějšího pohledu na masku projevý jako svítivý bod.
A na závěr malá rekapitulace. Elektrony jsou vyzařovány katodovou trubicí skrz jakýsi filtr, jenž má za úkol usměrňovat intenzitu nestálého toku těchto částic. Jejich „pouť“ končí na stínítku masky, na již předem stanoveném bodě. O tuto nutnost se postará elektromagnetické pole, indukované vychylovacími a zaostřovacími cívkami.


In

Strašná bolest. Monika cítí, jak se jí jehla zarývá pod kůži. Každé další vpíchnutí barvy je pro ni utrpením. „Musím to vydržet. Holky ve třídě budou koukat. Myslely si, že se jen vytahuju. Já se ale doopravdy dávám tetovat.“ Další ostrá bolest. Monice tentokrát vytryskly slzy. „Stály mi ty čtyři tisíce za to? Ale ano, stály. Vždyť tetování má už i Jana z Béčka, přece nemůžu zůstat pozadu. Nejvíc ze všech ale bude koukat Tomášek. Můj miláček. Jeho jméno na mém rameni je přeci důkazem, že se budeme milovat navěky!“ Potetovaný chlapík už dokončil své dílo. „Takže za čtyři litry, slečinko. A nechoďte se teď měsíc opalovat. Mimochodem, 18 už vám bylo?“ Monika mu podává peníze a horlivě přikyvuje hlavou. Že j{i|í} hanba nefackuje. Občanku má teprve rok. Tomáškovo jméno je celé zarudlé a oteklé. Raději ještě týden počká, aby měl překvapení v celé své kráse. Aby pro ni bylo týdenní čekání a odloučení snazší, řekne mu, že jede pryč. Kdyby jí totiž jenom naznačil, že by s ní chtěl být, hned by přijela a zkazila překvepení. Ale holky ve třídě to musí vidět hned. „No nekecej! Tys na to fakt šla?“ „Ty seš hustá. Kolik to stálo? Bolelo to?“ Monice září oči. Přesně takhle si jejich obdiv představovala. „Ani ne, ze začátku to trochu píchalo, pak jsem to ani necítila.“ Ledabylý tón se jí povedl skvěle. Už se strašně těší, jak překvapí Tomáška.

Je to přesně týden a Monika se chystá na velkou návštěvu. Cestou si v duchu přehrává různé situace, při kterých by mohla své tetování odhalit. Už stojí přede dveřmi. Odemyká půjčeným klíčem a hlavu má plnou myšlenek o miláčkově radosti. Chudák Monika. Kvůli svému nadšení si ani nevšimla, že jsou u dveří cizí boty. Dívčí boty. Po otevření dveří do ložnice jí ztuhl úsměv na rtech. Tahle návštěva tu není zřejmě poprvé. Monice se do očí derou slzy. „Jak mi to jen mohl udělat? Prosím, ať je to nějaký omyl. Jenom nedorozumění.“ Ale Tomášek se netváří, že by tu tahle návštěva byla omylem. Když Monika utíká pryč po schodech, cítí mnohem větší bolest než při tetování. Je to, jako by se do ní zabodávalo tisíce jehel. Doběhne domu. „Maminko, já jsem tak strašně nešťastná!“ Ano, teď už se s maminkou poradí. Dřív pro ni její rada nebyla důležitá. Vždyť vůbec nechápe, že Tomáš je láska na věky. Kdyby tak bývala maminku poslechla. Ale chtěla být in. Proto má Tomášovo jméno na rameni. Teď je tedy doopravdy in, nebo v, ale v háji.

Monika teď každé odpoledne jezdí po škole na brigádu. Nějakou dobu ještě zřejmě bude. Odstranění tetování není zadarmo. Ale hlavně to příšerně bolí. Monika má pořád ještě na rameni napsáno Tomášek. Za pár měsíců zbyde jenom jizva. Zkušenost však bude mít do konce života. „Stálo mi to tedy za to?“ Teď už si odpověď na tuto otázku před každým velkým rozhodnutím pečlivě zváží.


Kontrolní slohová práce
Líčení
Klára Chmelíčková
třída: VIII. B
15. 12. 2008
Mé oblíbené místo
…Urostlé a štíhlé vysoké smrky, které se hrdě naklánějí ve větru, jenž líbezně zpívá a tančí ostře zařezaným údolím, mezi skalami, které mají vlastní smutné a chytré tváře.
Na velké ostré kameny hlučně naráží křišťálově čistá voda a rychlostí odnáší mrtvé listí, které zapomnělo spadnout již dříve, když mělo svůj čas. Vzduch nad potokem, chladný jako zimní ráno a čistý jak křišťálová voda, rozjasňuje mysl, při smutku pohladí a veselého rozesměje. Ptáci v korunách stromů si hlasitě povídají a škádlí se. Zvěř se na zelené pasece plné borůvčí šťastně a volně pase. Sojka rychle prelétne nad pasekou a vykřikne varovný tón. Zvěř se odrazí zadníma nohama od slunce prohřáté půdy a stratí se hluboko ve smíšeném lese, kde si buky šeptají a veverky přeskakují ze smrku na smrk.
Zapadá slunce. Obloha se zbarvuje krvavými odstíny a obláčky do růžových županů se žlutým lemem.
Stromy za sebe vrhají ostré stíny a tiše si libují ve večerním vánku, který se už nedává srovnávat s onou zuřivou vychřicí. Listy buků se jemně pohupují z leva do prava do nekonečně stejného hučení potoku, který se nemnění jak při východu slunce, tak při soumraku.
Na rychle tmavnoucí oblohu vystoupí první hvězda. Pyšní se oslnivým třpitem a shlíží dolů, hluboko do malích tůněk v potoce, kde se chystají spát mrštní pstruzi. Přes den se vyhřívajíc na sluníčku. Ještě před usnutím zazpívá ptáček večerku a potom uloží vyčerpanou hlavu pod lesklé křídlo, sloužící jako peřina. Zanedlouho se na indigově modrou oblohu vyhopl velký jasný měsíc, který pozor na noční krajinu a opatruje zvířátka při spánku, snění i bdění. Hvězdy, oddané měsíci mu pomáhají obhlížet lesy i řeky a planiny. Noc je klidná, jen rachot potoku ruší noční klid. Vítr se ztišuje, jakoby nacházel útěchu na tomto krásném místě, mém nejoblíbenějším.


Návrat domů z Anglie

Žádný kufr není tak veliký, abych ho nedokázala zaplnit. Stejně tak tomu bylo před třemi lety, kdy jsem se po třech týdnech strávených na jazykovém kurzu v anglickém Exeteru vracela domů. Vytáhla jsem svůj loďák a začala balit. Chvíli jsem ještě vzpomínala na odpoledne strávená s partou lidí stejného věku ze všech koutů světa a pomaličku se srovnávala s myšlenkou, že se z těchto překrásných chvilek nenávratně stávají vzpomínky a vše už je jen blízká minulost. Zpočátku jsem měla velkou radost z nakoupených dárků pro svou rodinu, které jsem za celý pobyt pečlivě nashromáždila. Radost však po pár minutách vystřídala panická hrůza, že nebudu schopná ohromný kufr zapnout. Po hodině úsilí jsem zdárně všechny své věci zabalila jak do kufru, tak do tří příručních tašek různých velikostí. Jakou jsem z toho měla radost! To jsem ještě netušila, co mě v příštích pár hodinách čeká.

Dopoledne mě moje hostitelská rodina, která se o mě celé tři týdny starala, odvezla na autobusové nádraží v Exeteru. Autobus již čekal na nástupišti a my si koukali trochu pospíšit, aby mi neujel. Okolo jedenácté jsem spokojeně seděla na svém sedadle {v autobusu}<in>, se kterým jsme měli absolvovat tříhodinovou cestu na letiště Halthrow v Londýně. Tedy, z počátku jsem si myslela, že tříhodinovou, tak dlouho mi totiž trvala počáteční cesta z letiště do Exeteru.

Po prvních padesáti kilometrech jsme se dostali do mírné zácpy. Nebyl ještě důvod panikařit, vždyť jsem s menšími potížemi na dálnicích předem počítala a mezi odletem letadla ve čtyři hodiny jsem měla téměř hodinovou rezervu. Z menší zácpy se ale bohužel brzy vyklubala zácpa jako hrom, jak mi řidič autobusu zsdělil, dlouhá skoro až k Londýnu. Rychle jsem zpanikařila. Čas se vlekl neuvěřitelně pomalu. Nevím, jak dlouho jsme již popojížděli krokem, když mi začalo být jasné, že letadlo nejsem schopná stihnout. Neměla jsem žádné zbylé peníze, kredit v telefonu mi před pár dny došel a neměla jsem nejmenší tušení, co budu sama samotinká dělat na letišti přibližně pět krát rozlehlejším než je Ruzyně. Ze všeho nejdřív jsem potřebovala mluvit s tátou. Půjčila jsem si tedy od spolusedícího pána mobilní telefon a zavolala mu. Byl zrovna na chalupě a neměl ponětí, jak by mi pomohl. Slíbil tedy, že zavolá mámě do Prahy, snad něco zjistí a zavolá mi zpátky. Po půl hodině se konečně ozval. Máma volala na Ruzyni a jelikož jsem měla koupenou nejlevnější letenku, neměla jsem nárok na telefonické posunutí letu nebo jakoukoli náhradu. Jedinou mojí možnost představovala kancelář Britisch Airways Office, kteří mi zajišťovali jak autobusovou, tak leteckou dopravu. Hned po příjezdu na letiště v pět hodin jsem se vydala se všemi svými zavazadly hledat danou kancelář, která byla snad až na druhém konci terminálu. Před kanceláří jsem pochopila, že nebudu nejspíš jediná, komu dnes letadlo uletělo a trošku se mi ulevilo. Ani už vlastně nevím proč. Možná za to mohl pocit, že v tom přece jenom nejsem sama. Za přepážkou seděla mladá, hnědovlasá slečna v tmavě modrém kostýmku, připomínající mi letušku z amerických filmů. Vlídně se na mě usmála, pokynula hlavou a zavolala si mě k sobě. Nedokázala jsem to v sobě déle dusit. Rychlostí blesku jsem na ní začala chrlit, že to nebyla moje chyba, a že to, že mi uletělo letadlo vlastně nebyla ničí chyba, prostě jsem na dálnici uvízla v zácpě a nic jsem s tím nebyla schopná udělat. Všechno jsem jí vysvětlila a do nejmenších podrobností cestu popsala. Dál se na mě lhostejně usmívala a já nechápala, jaktože může být tak klidná, když já jsem v tak šílené situaci! Něco si začala zapisovat, postupně se mě ptala na osobní údaje. Srdce mi tlouklo tak prudce. Co budu asi dělat, když mě pošle s nezájmem pryč? Při mé odpovědi na otázku kolik mi je let se však hodně změnilo. Po pravdě jsem jí odpověděla, že mi před třemi měsíci bylo 15 let. Změřila si mě zkoumavým pohledem a odběhla někam do zadních prostor kanceláře. Trpělivě jsem čekala. Amni jsem nemohla uvěřit tomu, co mi po návratu sdělila. Jako odškodné od Britisch A. Office jsem dostala nejen letenku na příští den, ale i přenocování v hotelu.

Tato příhoda je pravdivá a věřte mi, nikdy už bych neletěla s jinou společností, mám s ní výborné zkušenosti.


Jiří Wolker
		Těžká hodina

Název básně vyjadřuje jakési těžké období při psychickém přerodu z chlapce v muže. Vyjadřuje především své pocty a to, jak začíná cítit, že život muže je mnohem těžší, než jeho dosavadní život chlapce. Básník se cítí být v tom nejtěžším období svého přerodu a hledá jakousi spřízněnou duši, která by při něm stála a zbavila ho opuštěnosti, která je velice silným motivem spolu se smutkem a bezradností v celé básni. Touží se změnit v silného, odvážného, statečného a nesmlouvavého muže. Báseň je velice obrazná, básník v ní využívá velice velkou slovní zásobu, nevystupují zde žádné postavy což ještě více navozuje pocit opravdové samoty. Básník se rozhodne vzdát svého chlapeckého srdce, ale ještě se necítí být opravdovým mužem a ani nevěří, že by se jím stát mohl.


Svacina

Osnova

1) Cas na svacinu

2) Co „zdravého“ ke svacine

3) To už je taky minulostí

„Co deláme o prestávce? Hrajeme si na hlodavce, hlody, hlody do svaciny. Nacpeme se vitaminy.“ Ano, jiste jste poznali známou básnicku Jaromíra Nohavici. Ale bohužel mám pocit, že už na ní v dnešní dobe není pravdivého skoro nic. Když pominu, že u nás ve škole probíhá přestávka tak, že vetšinou pretáhneme hodinu, pak sebehneme tri patra, prezujeme se, jdeme na prechod, cekáme na zeleného panácka, bežíme na druhou budovu, tam se zkusíme vyhnout školníkovi, ale vetšinou neúspešne, takže musíme stejne do backor, pak vybehnene do patra, najdeme trídu ve které je další vyucování a vyslechneme si, jak je možné že jdeme zase tak pozde...

Jiste jste si všimli, že na svacinu v tom shonu nebylo ani pomyšlení. Ale když už náhodou máme prestávku, kdy se nestehujeme, tak to svacíme, to ne, že ne. Nicméne s vitaminama, to rozhodne nemá nic spolecného. Ctvrtina trídy si prinese z domova chleba se salámem, v lepším prípade se sýrem. A zbytek využije k obcerstvení školní automaty, které nabízí nepreberné množství potravin od baget, pres sladké tycinky, jogurty až po jablka, ale ta jsem bohužel ješte nevidela, že by si nekdo koupil. Obcas má nekdo k pití místo Koly ovocný džus, ale mužeme polemizovat, jak je to tam s vitaminama. Jednou vlastne mela jedna nejmenovaná spolužacka hroznové víno od „vietnamce“ ale vzhledem k tomu že si ho neomyla...

Matne si zpomínám, že na základní škole jsme jako malý prísun zdraví dostávali mlícka, ale to už je dlouho a buh ví, jestli to není už dávno minulostí, jako ta básnicka.


Slohová práce školní
Jiří Vlach
14. prosince 2007

O reklamě (fejeton)
Reklama je fenomén dnešní doby. Je všude tam, kde si ji dovedete představit. Doma, na ulici, na toaletním papíru, umí vlézt třeba i na mozek. Kdo nemá reklamu, neexistuje.
Nejdotěrnější je bezpochyby reklama televizní. Její vysílací doba se každým rokem prodlužuje, až to někdy vypadá, že se stává hlavním televizním pořadem večera. Není výjimkou, že dvouhodinový film trvá kvůli reklamě i přes tři hodiny. Podobné je to i s reklamou v časopisech. Znám plátky, ve kterých zhruba jednu polovinu jejich obsahu tvoří pouze reklamy. Je ale pravda, že někdy může být reklama také to jediné, co se v nich dá číst…Reklama na internetu zase může zdržovat přenosovou rychlost. Paradoxní jsou situace, kdy jsem zdržován reklamou na rychlé internetové připojení, které vlastním.
Reklama v rádiích zdržuje od poslechu muziky. Bohužel poslední dobou se i samotná hudba stává pouze jakousi reklamou pro své interprety. Popové písničky, takzvané hitovky, jsou psány účelově, za cílem udělat co nejlepší reklamu albu, na kterém se nachází, a tím vydělat co nejvíc peněz skupině či zpěvačce, která jej nahrála. Čili rádiové stanice jsou vlastně jednou velkou reklamou. Nenápadně se tváří reklama ve filmech. Působí navenek velice přirozeně, ale přitom je její umístění ve filmu předem velmi šikovně a pečlivě připravováno.
Dá se tomu nějak zabránit? Je to vůbec všechno tak špatné? Myslím, že bych dokázal najít i dobré věci spojené se slůvkem reklama. Například v obchodě můžete reklamovat vadné zboží. Fotbalisté mohou reklamovat ruku, hokejisté reklamují postavení mimo hru. Předseda vlády zase proklamuje nějaké nekalé jednání svých konkurentů z opozice. Ale to už se dostáváme někam, km nechci. Zkrátka, shrnul bych to jednou větou: Reklama může být užitečná, ale nesmí se přehánět.

Osnova:
1) Úvod
2) Stať:
 - reklama televizní
 - reklama rádiová
 - reklama v hudbě
3) Závěr


Tak tady žiji

Tak tady žiji! To bylo téma, na které jsme měli psát slohovou práci. Jako první mě samozřejmě napadlo město, ze kterého pocházím, a to {město}<priv>. Poté co se sem vracím pouze na víkendy, jsem si uvědomila, co toto město pro mě opravdu znamená!

Po přijetí na školu do Českých Budějovic jsem si začala plánovat aktivity v rušném městě. A z malého klidného městečka u Písku pouze s 10 000 obyvateli jsem chtěla pryč. Stačil mi jen měsíc a při návratu DOMŮ jsem si doslova užívala klid a ticho.

Ráda vyhledávám příležitosti, při kterých bych se mohla jen tak projít po městě a vzpomínat na příhody, které jsem prožila. Ty se mi především vybavují v místě bývalého bydliště. Ne proto, že je tam škola, kde jsem zažila krásné chvíle, našla pár přátel, kteří se skutečně dají považovat za pravé a dá se na ně spolehnout, ale především mám tuto oblast ráda kvůli tomu, že jsem zde prožila opravdu nádherné dětství. Spočívalo v úplně obyčejných věcech. Hráli jsme si s panenkami, na schovávanou, pletli náramky a vymýšleli nové věci. Jsou to činnosti, které vykonává každé dítě, ale ve mně zanechaly milý dojem.

Součást mého mládí byla babička, která svými příslovími jako „Opakování, matka moudrosti“ či „Kdo uklízí i po tmě najde“ mě svým způsobem vychovala. Je to člověk, který patří k mému domovu, na kterém mi moc záleží a o kterém jsem se musela zmínit.

{město}<priv> samo o sobě je místo nezajímavé, ale pro ty, kteří tam zažili svá tajemství, příběhy i starosti, to je místo s neodolatelnou atmosférou, kterou je pro mě velmi složité vyjádřit {slovy pouze -> pouze slovy} na papír.

Osnova:

1. Úvod: {město}<priv>

2. Stať: Návrat domů

Mé dětství

Babička

3. Závěr: Neodolatelná atmosféra


UMĚNÍ

Já mám rád hudbu, protože je hodňe zvučná. Hudba slouží lidem tím že je uklidňuje a rozveseluje. Styl hudby se mi líbí: rock, jazz, pop, hip hop, blues. Já chodím do hudební školy, a chodím hrát na trubku, a proč protože se mi to líbí. Mám rád hudbu.

A myslím si že bez hudby by nebyl svět veselý. Jak si třeba představíte koncert bez hudby? To přece nejde. Hudba je prostě základ života a vesmíru. Prostě já žiju pro hudbu. <img hudební nástroj>


8. 9. 2010

XXX

Čau Adame, sou tu velký pařáky je teplí moře. A máme dost heský pokoj, je tu pěkný tobogán<.>

A votravujou vosy<.>

Adam.


Tereza Vavřinová
25. 2.

2. písemná práce
TÉMA: Charakteristika – Můj oblíbený televizní hrdina

Osnova: Úvod
Vnější popis
Vnitřní popis
Závěr

Mezi postavy, které mě na televizní obrazovce nejvíce zaujaly, patří bezesporu nejsympatičtější člen světoznámé animované rodiny Simpsonů Bart. Někomu se může zdát, že je to pouhý nevychovaný, hrubý a sprostě mluvící spratek se žlutým účesem natuženým na vrcholku hlavy do tvaru ježka, který tráví svůj život vymýšlením lumpáren a potloukáním se po ulicích. Snad to i někdy vypadá, že jediným jeho cílem je dohnat k šílenství nejen svou podobně kontroverzní rodinu, ale dalo by se i říci, že i všechny ostatní postavy seriálu, které se od ježatého nezbedy ocitnou ve vzdálenosti menší než 5 kilometrů. Bartovi odpůrci by mohli argumentovat i tím, že si Bart počíná, jako by neměl nikoho kromě sebe rád. Ano, i takový se může zdát na první pohled, ale při troše snahy a odsunutí všech předsudků musíme souhlasit, že mu tyto vlastnosti byly připsány neprávem. Možná si svou pověst vysloužil svým nezvyklým vzhledem, kterým by asi přecejen v normálním „neseriálovém“ světě vybočoval z davu – No, dovedete si představit, že kráčíte po ulici a před vámi se objeví chlapec s barvou pleti, která by se dala přirovnat k ementálu, malýma drzýma očkama a již výše zmíněným účesem, navíc doprovázen svým nejvěrnějším společníkem – prakem? Inu, byl by to asi nezvyklý pohled a mohlo by se zdát, že by „nezasvěcení“ mohli Barta podezírat ze žloutenky. Diváci a fanoušci seriálu ovšem vědí, že svým se vzhledem se Bart Simpson nijak příliš neliší od ostatních aktérů, a dokonce by se při pohledu na kompletní sbírku seriálových postaviček mohl řadit i do konzervativnější skupiny (ale rozhodně ne usedlé...).
I uvnitř je Bart rozhodně jiný, než se na první pohled zdá. Je nutno uznat, že se občas (no, skoro v každém díle) jeho vinou něco rozbije, pokazí, zničí nebo vybuchne. Každý z nás ale musí věřit, že Bartovy průšvihy počínaje odchodem učitelky do léčebny a konče snad až atomovým výbuchem nejsou úmyslné. Bart je prostě smolař, a i když to tak někdy nevypadá, tak svých činů hluboko v srdci lituje. Nemusíte se mnou souhlasit, ale dokonce bych Barta Simpsona označila za citlivého chlapce, který si opravdu nezaslouží pravidelné škrcení ze strany jeho cholerického otce Homera na konci každého dílu. Bart, i když není zrovna moc chytrý, má dobré srdce a určitě má rád svoji rodinu a hlavně sestru Lisu. Rozhodně mu také nelze upřít upřímnost, za kterou často později pyká. Také rád improvizuje a z jeho činnosti často vyplyne i něco dobrého. A to už není málo dobrých vlastností na jednoho malého kluka, nemyslíte? Proto se zkuste na Bartovu osobnost podívat ještě jednou, důkladně zvažte všechny zápory a než ho odsoudíte, tak mu prosím dejte ještě jednu šanci.


PPŮZKUM

Píše se rok 1969 a já jsem právě přijel do Vietnamu, abych nahradil radistu u speciálních jednotek. Můj velitel mi vyprávěl jak můj předchůdce zemřel. Měl smůlu, když jel do jedné vesnice, aby společně s doktorem Harrisonem naočkoval domorodce, tak ho jeden ze sniferů Vietnamské armády trefil přímo do hlavy.

Omlouvám se, že jsem se vám nepředstavil, moje jméno je John Wilks, jsem americký voják, který ještě nikdy nevystřelil na živý cíl a ještě nikdy nebyl na bojové akci.

Poté co jsem se zabydlel jsem dostal zbraň, polní vysílačku a byl jsem přidělen do malého komanda, kterému velel seržant Nelson, jako zdravotník fungoval voják třetí třídy Harrison, stopař byl Vietnamec ve službách americké armády, já vlastně ani nevím jak se jmenoval, ale všichni jsme mu říkali Bono. Do této skupiny ještě patřil Horcoff, náš kulometčík a náš ženista Calington.

Jednou k nám přišel seržant Nelson a říká: „Chlapi, dneska máme důležitý úkol!“

První se ozval Horcoff: „Jakej úkol? Doufám, že tam bude hodně střílení!“

Na to mu však Nelson odpověděl: „Nebude, máme prohledat oblast tří kaňonů na východ od hranic s Kambodžou!“

Bono pak dodal, že máme najít a zničit skladiště zbraní a munice Vietkongu a Nelson dodal: „Připravte se za hodinu vyřrážíme!“

Když nastal okamžik vzletu naší helikoptéry, která nás vysadí asi 5 mil od kaňonů bylo asi šest hodin Večer.

Za dvacet minut jsme už stáli na pevné zemi v krásné husté džungli.

Nikdy jsem nic podobného neviděl a uchvátilo mě to.

Nelson vydal rozkaz Bonovi: „Veď nás ke kaňonům!“ a poté dodal ať se pohybujeme co nejpotišejíi. Procházíme hustou vietnamskou džunglí už půl druhé hodiny, konečně vydíme začátek stezky, u které se měl skladiště nacházet. Hned se vyskytl jeden problém, zahlédli jsme malou skupinu rejžožroutů, takhle jsme říkali všem vietnamským vojákům a ozbrojeným domorodcům, kteří se snažili nás vypudit z Vietnamu, jak hlídkují.

Nelson řekl, že dál půjdeme až se setmí a že půjdeme korytem řeky, abysme nezanechali za sebou stopy.

Je sedm hodin a právě se setmělo,. Scházíme pomalu k bystřině a v tu ránu Bono ze sebe vyhrkne potichu svým přízvukem: „Stát, “Paudži.“ Paudži byli pasti, byly to vykopané jámy, ve kterých byly zabodány bodáky z bambusových větví.

„Dobře“, řekl Nelson a pomalu a s velkou opatrností jsme se přesunuli k řece.

Nastal čas se posunout k dalšímu kaňonu, a tak jsme korytem řeky postoupili až k místu kde se stezka začala odvracet k nebi.

Stoupali jsme po stezce až na kam to šlo a poté jsme začali prohledávat úpatí hory, kde jsme podle zpravodajců za letec pomoci leteckých snímků měli najít skladiště. Za husté tmy pochodujeme křovisky až se před námi objeví skupina asi čtyř Vietnamců. Začali jsme střílet, ale jen pistolí, které měli tlumiče, abysme nevzbudili pozornost. Prohledáváme místo kde ti čtyři stáli a najednou se Harri propadl někam pod zem. Nelson se ho zeptal jestli je OK. Harri odpověděl: „Jo jsem v pohodě a navíc jsem si myslím, že jsem to našel.

Slezli jsme k němu a měl pravdu, bylo to vyhloubené skladiště asi dva a půl metru hluboké a mělo pět metrů na jednu i na druhou stranu.

Bylo tak dobře zamaskované, že nebýt Harriho pádu, tak jsme ho určitě nenašli. Nastal čas prozkoumat další destinace, vyznačené na mapě jako možná skladiště.

Calington nastražil nálož výbušniny, aby skladiště zničil.

Asi za pět minut po odchodu se ozvala strašlivá rána, bylo to skladiště a Callington se jen tak pousmál a dodal: „Když zničit tak pořádně!“ Všichni se usmáli a pokračovali dál. asi po třech mílích jsme došli na místo, kde mělo být další skladiště, prohledali jsme úplně všechno, ale nikde nic.

Přišla řada na mě. Nelson řekl: „Zavolej na velitelství a řekni, že na stanovišti 2 nic není a, že jdeme na trojku.“

Zavolal jsem a tam mi řekli, ať sebou pohneme že se za chvíli vyjde slunce a bude těžké najít to třetí, protože k nic se dostat na místo vyzvednutí helikoptérou.

Nelson mi vzal vysílačku a zeptal se co máme dělat. Dostal odpověď: „Jděte na určené místo vyzvednutí, to další skladiště není důležité.“

Šli jsme a asi míli od místa extrakce nás napadla skupina vVietnamců, naštěstí to schytal jen Horcoff, kterého střelili do ruky. Harri mu to obvázal a zeptal se ho: „Jak se cítíš?“ Horcoff je zamumlal: „Báječně, sice to trochu bolí, ale tři z nich jsem dostal.“ Horcoff byl prostě blázen, který rád zabíjel. Nikdo neví proč, ale měl to rád.

Nakonec jsme se dostali na určené místo, já zavolal, že jsme tam a přiletěla pro nás helikoptéra.

Když jsme se vrátili tak nás Nelson všechny pochválil za dobrou práci a šli jsme se pořádně prospat.


Tematičnost knihy
Autor si vybírá náměty, které jsou specifické pro jeho dobu. Volí si vážná témata, ale i situace, které můžete zažít na ulici. Z těchto témat dokáže se svojí brilantní hrou s jazykem a neotřelým humorem udělat někdy absurdní, leč velmi poutavé texty. Právě těmito ztřeštěnými texty chce ukázat, že kvalitní humor lze udělat i z vážných věcí.


Osnova:

1. Úvod – výjmečný muž

2. Stať – duby

 – břízy a javory

3. Závěr – příznivý dopad jeho činnosti

Elzeard Bouffierd

Elzeard měl mnoho vlastností, kterých si lidé velmi cenní. Při práci využíval své pracovitosti, pečlivosti a sebejistoty. Žil ve velikém souladu s přírodou. Po většinu života choval ovce, když zestárl, pořídil si včely. Cigarety mu nic neříkaly.

Jeho životní náplní byly stromy. Nevím jestly vysazování stromů měl za koníček nebo druhé povolání. Mnoho let vysazoval duby. Každý večer si připravil sto kvalitních žaludů a následující den je vysázel.

Zkoušel i vysazovat břízy a javory. Břízy se uchytily, ale pro javory zde nebyla vhodná půda. Poté co se „jeho les“ rozrostl do větších rozměrů, postavil si kamenou chatu a občas v ní bydlel.

Když zestárl, nejvyšší stromy měřily šest nebo sedm metrů a uhlíři je pálili na uhlí. Díky stromům se zlepšily podmínky pro život, vznikaly nové vesnice a krajina zkrásněla. Díky jeho práci byli šťastni i další lidé, kteří se přistěhovali do tohoto kraje. Nezemřel v lese, ale v domově pro přestárlé.

Z povídky Jeana Giona Muž, který sázel stromy<.>


(Noční můra s reálným rozměrem)

Byla sobota okolo jedné hodiny ranní. Ostrý vítr profukoval šerými ulicemi. Všude bylo mrtvičné ticho. Jediný zvuk, který bylo možné zaslechnout, byl klapot dámských bot. Vyzývavých bot na vysokém podpatku patřící šestnáctileté dívce vracející se z diskotéky. Šla sama, protože kamarádky, které ji doprovázely, chtěly na diskotéce ještě zůstat. Ona se ale nebavila, celý večer se nevyvíjel podle jejích představ, a tak se rozhodla, že půjde raději domů. Chtěla být doma co nejdříve, a tak místo obvyklé trasy zvolila zkratku parkem, který byl díky pozdní noční hodině úplně opuštěný. Dívka se už viděla doma, ve své posteli. Z poklidných představ ji vyrušil zvuk, který se do obrazu nočního parku nehodil. Byly to kroky, rázné mužské kroky. Dívka zatajila dech a zrychlila. Dotyčný za ní však zrychlil také. Dala se do běhu, teď už nebylo pochyb o tom, že ji někdo sleduje. Čísi ruka ji chytila za rameno a silou ji mrštila na zem. Do nosu ji bouchl silný pivní opar. Snažila se násilníkovi vší silou vytrhnout, ale nešlo to. „Drž nebo to bude horší!“, zachroptěl vztekle. Něco z jeho hlasu jí říkalo, že by ho měla raději poslechnout. Sevřel pevně její ruce, roztrhal sukni a i přes veškerý odpor a prosby ji znásilnil. Ani v nejhorších představách ji nenapadlo, že by se tohle někdy mohlo stát zrovna jí. Ale stalo se a už to nešlo vrátit. Ležela na zemi a nebyla schopná se zvednout. Když po nějaké době vstala, málem se na roztřesených nohách neudržela. Ani nevěděla, jak se dostala domů. Přijala s ulehčením, že byt byl ponořen ve tmě. Rodiče věděli, že přijde pozdě, a nečekali na ni. V chodbě se jí otřela o nohu kočka, přešla ji však bez povšimnutí. Došla do svého pokoje a svalila se na postel. V tu chvíli se v ní všechno zlomilo a dala se do pláče. Cítila se špinavá, tak hrozně nenáviděla muže, který jí tohle všechno způsobil. Neviděla mu ani do obličeje. Jediné, co se jí živě vracelo byl odporný pivní pach a pocit bezmoci, který v té chvíli cítila. Byla si jistá, že o tom, co právě prožila, nikdy nikomu neřekne, na druhou stranu věděla, že to, co násilník udělal jí, může udělat i další dívce, ale nechtěla to znovu prožívat tím, že by o tom někomu vyprávěla. Ne, na to to bylo moc živé. Únavou a vyčerpáním nakonec usnula, i když se jí to zdálo předtím nemožné.

Od osudné noci uplynula nějaká doba a život dívky se začínal pomalu vracet do normálu. Jediné, co ji pronásledovalo, byly noční můry. Brzy ale měla jedna z nočních můr dostat reálný obraz.

„ „Je ti zase špatně?“, zeptala se dívky ustaraně matka. „Jsi celá bledá a zdá se mi, že poslední dobou ti je špatně často. Měla bys zajít k doktorovi, aby se na tebe podíval.“ Poslední slova dívka slyšela už zdálky, protože běžela na záchod, kde ze sebe vyzvrátila svoji snídani. Musela s matkou v duchu souhlasit. Opravdu jí bylo v poslední době špatně častěji, než bylo normální. Každé její vstávání provázely ranní nevolnosti. Ale nechtěla si nic připouštět.

Stáhla ruku na dveře s cedulkou Dr. Bedřich Samohel, gynekologická praxe. Zaťukala, zevnitř se ozvaly kroky a dveře otevřela sympatická sestřička. „Dobrý den, vy jste tu asi nová, že?“, zeptala se žena. „Ano, jsem tu poprvé.“ „A co Vás k nám přivádí, máte nějaký problém?“ „Mám... mám zpoždění.“ vykoktala ze sebe dívka nervózně. „A je tu možnost, že byste mohla být těhotná?“ „Obávám se, že ano.“ V tom se z vedlejší místnosti ozvalo: „Další, prosím!“ „No, jděte dál.“, pobídla ji sestra. Vstoupila do prostorné ordinace, které vévodilo gynekologické křeslo, které dosud znala pouze z vyprávění svých zkušenějších spolužaček. „Sestra mi říkala o Vašem problému, tak si prosím odložte a koukneme se na to. Aspoň Vás konečně zbavíme té tíživé nejistoty.“ Po krátké prohlídce, lékař vyřkl ortel: „Tak Vám musím potvrdit Vaše podezření. Jste opravdu těhotná a předpokládám, že vzhledem k Vašemu věku, to asi není zrovna šťastná novina.“ Dívka se dala do pláče. „Co budu dělat? Přece si to dítě nemůžu nechat!“, prolétlo jí myslí. „Těhotenství je zatím v počátečním stadiu, takže máte samozřejmě možnost výběru, zda si dítě ponecháte či nikoliv, ale chtěl bych Vám říci, abyste si to důkladně promyslela. Je to rozhodnutí, které může ovlivnit celý Váš život. Provedl jsem hodně potratů, kterých pak ženy v budoucnu litovaly. Také je tu možnost, že i přes veškerou opatrnost může být pacientka později neplodná a to poznamená každou ženu, takže si to nechte v klidu projít hlavou a řekněme, že třeba za týden se u mě zastavíte a řeknete mi, jak jste se rozhodla.“ „Děkuji Vám, pane doktore.“, řekla dívka napůl v mrákotách. Vyšla ze dveří a jako robot, aniž by pozdravila sestru sedící za stolem, vyšla z ordinace. Stejnými mechanickými pohyby vyšla také z celé budovy. Obličej jí zmáčel lehký podzimní deštík. Dívka byla na dně. Přece nemůže vychovávat dítě násilníka, a co hlavně, mít je ráda. Vždyť bude mít jeho obličej, možná i jeho násilnické sklony. Celý život by musela hledět do tváře muže, který jí zničil život. Ano, byla rozhodnuta. Potrat je to jediné možné východisko. Týden na to vkráčela odhodlaně do ordinace, kde své rozhodnutí sdělila také doktorovi. Ten se ale nezdál býti překvapen, což jí také vzápětí potvrdil svými slovy: „Čekal jsem to, jste přece jenom na dítě ještě moc mladá. Hodil by se Vám pateční termín?“, položil dívce otázku. „Ano, to mi vyhovuje.“ stručně odpověděla dívka. „Dobrá, tak se uvidíme v pátek“, podal jí ruku. „A kdybyste si to přece jenom ještě rozmyslela, stačí zavolat. Nashledanou.“ Dívka věděla, že už necouvne. Byla pevně rozhodnuta dotáhnout své rozhodnutí až do konce. A pak, kostky už byly vrženy.


Bylo nebylo

Pan Bažant měl radost, zrovna koupil své manželce dárek k narozeninám a dával si ho do kapsy. Spěchal na tramvaj, chtěj dnes být doma dříve, aby manželčiny narozeniny mohly patřičně oslavit. I přesto,že tramvaj byla přeplněná, cesta mu ubíhala příjemně. Už si říkal, že ženu překvapí, když bude doma tak brzo.
Když najednou s ním někdo trhl a ukradl mu peněženku. Pan Bažant zloděje ani nezahlédl, přes všechny ty nepřístupné obličeje to bylo nemožné. Neměl rád tyto přecpané tramvaje, vždy si na to dával pozor. Ale dne smyslel na narozeniny své ženy. Ani se nepokoušel běžet za tím kapsářem. Už si pomalu uvědomoval, co se vlastně stalo, a jaké to bude mít následky. Je jasné, že tato nemilá záležitost ho zdrží na několik hodin. „Chudák Josefína, takže ze společného večeru sešlo. Nebude mít radost, že přijdu pozdě, ale tohle by měla pochopit.“
Když se o několik hodin později dostal na řadu, začal policistovi svůj příběh vyprávět. Pomalým, znuděným hlasem se policista zeptal „Tak Vy říkáte, že Vám ukradli peněženku a mohl byste mi říct co jste v ní měl?“ .Pan Bažant sáhl do kapsy, aby se podíval do peněženky, co mu vlastně ukradli, když si uvědomil, že peněženku má na svém místě. Zmateně se podíval na policistu. Tak co v té peněžence vlastně bylo, nebo nebylo polohlasem řekl policista, který už pil svůj druhý hrnek kávy. „No víte mně vlastně peněženku neukradli, ukradli dárek, který jsem měl pro svojí ženu.“ Řekl zmateně pan Bažant. „A chcete nahlásit tuto krádež?“ Ne to je dobré, to byla jen taková drobnost.“ Omlouval se na odchodu pan Bažant.
Cestou domů stihl manželce ještě koupit květiny. „Josefína už bude určitě spát, no co oslavíme to zítra.“říkal si vduchu pan Bažant. Ráno pan Bažant vše Josefině vysvětlil, ta ho objala a přijala od něho překrásnou kytici oranžových růží.
Paní Bažantová byla vysoká a velice pohledná postarší dáma, která svého manžela bezmezně milovala, vždyť Matěj se k ní choval tak hezky. Měli se velice rádi, vzali se těsně před tím, než šel Matěj na vojnu, a to je bezmála 40 let.
Teď když je paní Bažantová dávno po smrti, vzpomíná na ní pan Bažant často. Občas si říká, bylo to vůbec, nebo se mi ta nádherná, citlivá žena jenom zdála?


Moje školní tažka
Každý den nosím do školy batoh a v něm školní potřeby.
Batoh obsahuje tři části od nejmenšího po nejvetší. Je zbarven červenošedou je vyrobena z pevné látky. Zdobí jej tři zipy černé barvy a na nich čtyry jezci stříbrného otctínu. Tvar připomíná nepovedenou kosku. Na zádech jsou pevně připevněny dva červené popruhy, za které ji nosím na zádech
Jednotlivými zipy otevíráme schránku za schránkou. Vnitřní část batohu tvoří malá schránečka ve které, mám na den učení. Někdy mi to připomíná menší knihovnu.
Na tento batoh sem si už zvikla a mám ráda tu praktyčnost


3.11. 2005
Ondřej Kalát
1. písemná práce
Hisorie Heavy metalu
(Referát)

Milí posluchači, dámy a pánové. Dovoluji si vás uvítat u výkladu s názvem „Historie Heavy metalu.“ Předpokládám, že nejste fanoušky disko rytmů a že vás Heavy metal alespoň trochu zajímá, takže se pohodlně usaďte a vyslechněte si, kde se tento poslechově náročný styl vzal.
Všechno to začalo ve 20. letech 19. století ve Velké Británii Jazzem. Asi si ťukáte na hlavu a divíte se tomu, jak mohl legendární trumpetista Lous Armstrong ovlivnit Heavy metal, ale je tomu skutečně tak. Z Jazzu se ve 40. letech vytvořil Blues, který později přešel v Blues rock a Rock. Z Rocku se postupně vyvinul Hard rock, který můžeme považovat za přímého předchůdce Heavy metalu. Jistě mi dáte za pravdu, že kapely jakými byly Black Sabath nebo Deep Purple měli lví podíl na vzniku následovníka Hard rocku a tím byl právě Heavy metal.
V doslovném překladu znamená tento dvouslovný název těžky kov. Při poslechu Heavy metalu se vám jistě něco podobného vybaví. Tento styl je založen na dunivých rytmech a tvrdých kytarových rifech a je často instrumentálně velmi náročný. Dalším charakteristickými znaky jsou např. dlouhé vlasy, černý kožený oděv či materiálově nenáročné klipy.
Mnozí tvrdí, že první Heavy metalovou skladbou byl v roce 1969 singl liverpoolských The Beatles „Revolution“. Ale jistě mi dáte za pravdu, když řeknu, že čas Heavy metalu měl přijít o několik let později a to v 80. letech.
Na scénu se v té době dostávají britští Judas Priest a Iron Maiden a v USA skupina Manowar, která nosí označení „nejhlasitější skupina na světě“ a nutno dodat, že právem.
Heavy metal však nejvíce ovlivnili již zmiňovaní Iron Maiden, kteří kolem roku 1978 vytvořili v Anglii tzv. NWOBHM (New wave of British Heavy Metal), což v doslovném překladu znamená „nová vlna britského Heavy metalu. Jejich hity „Run To The Hills“ nebo „Factor X“ dokazují revolučnost této kapely. Díky „Ironům“ se Heavy metal dostává do všech koutů planety. Ve Švédsku vzniká skupina Hammerball a v Německu Rammstein nebo např. Metallica s plouživým hitem „Nothing Else Mathers“, který každý z vás jistě dobře zná.
Určitě teď netrpělivě čekáte na české zástupce Heavy metalu, ale asi vás zklamu. V Česku totiž žádnou typicky Heavy metalovou kapelu nenajdeme. Ale za sympatické snaživce můžeme považovat Arakain a Kutyzány z 25. Avenue a excelentním kytaristou Tomášem Varteckým v čele.
O tomto úžasném stylu bychom si mohli povídat ještě hodně dlouho, ale s lítostí vám musím oznámit, že náš čas vypršel. Závěrem bych chtěl dodat, že Heavy metal položil základní kámen několika dalším stylům. Za zmínku stojí třeba Thrash metal nebo Death metal. A to už je opravdu všechno. Děkuji za pozornost a doufám, že vám tento výklad alespoň trochu pomohl vyznat se v této tvrdé, ale o to krásnější hudbě.


Ivana Kováčová
Třída: VIII. B
Datum: 4. 11. 2009
1. Slohová práce – charakteristika literárního hrdiny
GooN
Goon je policista v malém městečku jménem Petersofod. Goon nosí policejní uniformu do které se sotva vejde, to nám prozrazuje že je velice tlustý. Má černé vlasy a černé obočí. Jeho červený kulatý nos se nedá přehlídnou, děti mu občas (říkají) říkávali, že má nos jako pivoňka. Většinou je v jeho obličeji zamračený výraz, proto se ho každý bojí. Je to také hodně hloupý, ještě nikdy nevyřešil ani krádež a pod.
Nemá rád děti a hlavně psy. Děti ho nesnáší protože vždi vyřeší samí případ dřív než pán Goon. Když pán Goon je na ulici a jsou tám i děti a on naně zařve „Zmizte!“ – tímto si pán Goon vysloužil přezdívku zmizík.
Nikdy mu nic nedojde. Děti mu jednou připravily falešný stopy a pan Goon je hned označil za nesmírně důležité důkazy. Každý pes ve městě ho neměl rád. Jakmile ho pes uvidí, začne ho hryzat do lýtka. Pán Goon má rád převleky, ale děti ho v tom vždy poznají. Jednou se pán Goon převlékl za klauna, šli kolem dětí a pozdravili pana Goona „dobrý den pane Goone“. Klaun jim řekl, že není Goon, a děti smíchem řekly „a odkdy klaun nosí policejní boty“? Pán Goon každý večer jezní na kole na ohlídku, přicestě ho obtěžují děti. Jednou se rozhodl, že pojede zkratkou a skončil v rybníku. Pán Goon nechtěl být policista ale řezník. Libí se mi na něm se nechá snadno nachytat, třeba jeden člověk předstíral, že je hluchý a pán Goon na to skočil. Někdy se divím že ho ještě nevykoply, místo aby pracoval válí se u televize.


Osnova:

1) d písmo

2) a) pravopis

b) slova a slovní tvary

3) ovládání pravopisu

Lidé si vytvořili soubory grafických znaků, kterým říkáme písmo. Písmo je hláskové a hlásky zaznamenáváme písmeny. V češtině se píše tzv. latinkou<.>

Mluvené projevy písmen označujeme za soubor s mnázvem pravopis<.>

V Pravopisu rozlišujeme slova a slovní tvary, které v mluvených projevech znějí stejně např vír – výr. Pravopis mnám dává možnost poznat, jak je slovo utvořeno.

Jazykové Ku kultury nejvíce zdůrazňují pravidla pravopisu.

zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


Úvaha

Na co mi ta škola vlastně je?

Zadané téma Na zadané téma bych mohla vytvořit klidně celou knihu, tak často se nad tímto touto otázkou pozastavuji. Ale A přechodem na ‘vyšší gympl‘ se frekvence značně zvýšila. Pokusím se to zkrátit a začnu tou nejdůležitější věcí – zdravím. Zajímalo by mě, jestli někdy některého pededoga napadlo, jak je celý systém vzdělávání zatěžuje rozvíjející se organismus. Předně – nedostatek spánku! Byla bych schopná vstát vesele v 6 ráno, kdybych taky mohla jít v odpovídající dobu spát. Jenomže množství domácí práce mi to jaksi neumožňuje. Tady se také nabízí otázka, proč sedím v podstatě celý den ve škole (7 hodin!), když se pak stejně ještě musím otravovat doma minimálně další dvě hodiny, a to když mám štěstí. Ale zpátky ke zdraví. Co takhle školní taška? Každý den se s ní táhám a ve pěstuji si líbezný hrb. O tom, co způsobuje přílišné sezení v lavicích, snad ani nemusím mluvit. Možná namítnete, že máme možnost se protáhnout na hodinách tělocviku. Ovšem, zahrát si volejbal je fajn, ale viset na hrazdě a celá rudá se slzami v očích vysvětlovat tělocvikáři, že se prostě cítím líp pevně oběme nohama na zemi, mě už taky docl docela unavuje. A málem bych zapoměla – š vytíže

Další důležitou věcí v životě dospívajícího jedince je společenský život. Ten by zřejmě měl být dle mínění některých kantorů zakázán spolu s koníčky, protože škola (a hlavně matematika!) je to nejdůležitější na světě! A to, co je v sešitě, je Písmo Svaté! Takže když už si člověk zvládne během pětiminutové přestávky někoho nabalit, tak ho při první puse seřve některý pedadog, že tohle se přece ve škole nedělá! Pane bože, kdo to kdy viděl, takový exhibicionismus!

Ale taky bych zmínila něco dobrého, škola nás mnohému naučí. Například naučit se jednat s neuvěřitelnými blbci, kteří nad vámi mají jistou převahu jakožto autority. Díky bohu, není jich mnoho...

Závěrem něco o mé motivaci studovat zde na osmiletém gymnáziu. Rozho Tušila jsem, a správně, že to je rozhodně lepší než základní škola. S člověkem se zde nejedná, jako s retardem, který musí jíst akorát lžící, ale naopak jako s poněrně inteligentními bytostmi. Na vyšším gymplu se od nás zase ale očekává vyjímečná inteligence inteligentní bytostí.


{obec}<co>, 8. září

Ahoj Adame

Dojeli jsme dobře. Má mse dobře těšímse až tě uvidím. Jesem v škole je tady nuda, počasí je ošklivé. ahoj těšim se na tebe.

Tvůj

Adam


Berná, Kristýna, V. C, 07/08

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova
1. projížďka		4. jede pro pomoc
2. nepozornost		5. volání o pomoc
3. první pomoc	6. nemocnice

9. října

Nehoda

Jednou se Tomáš rozhod že pojede v neděli ven hned po obědě a že vezme i své kamarády Jirku, Ondru a Honzu.
Jenom že když kluci vyjeli zjistily že musí přes silnici když byli kluci na druhé straně rozjel se i tomáš ale nerozhlídl se a tak ho srazilo auto.
Kluci mu okamžitě jeli pomoc Jirka a Ondra mu jeli poskytnou prvé pomoc.
Honza jel k telefoní budce aby zavolal do nemocnice.
Záchranka tam byla hned a odvezla ho do nemocnice kde zjistily že si zlomil nohu maminka si pro něj přijela a doma si zapamatoval že se bude vždycky rozhlížet.


Na co mi ta škola vlastně je?

Já si osobně myslím, že škola je takový základ do života. V každém předmětu se naučíme něco, co možná budeme potřebovat. Za sebe bych řekla, že já moc nikdy nebudu potřebovat předměty jako jsou základy společenských vět, dějepis nebo výtvarná výchova. Vzhledem k tomu, že chci být lékařskou tak se víc zaměřuji na biologii, chemii, ale třeba i nějaké jazyky.

Škola nám někdy může dát hodně, ale někdy taky vůbec nic. Myslím, že hodně, záleží na přístupu učitelů jak se k tomu staví. Někdo je tu jen proto aby nám dal do hlavy informace o předmětu, který učí, ale jsou tu i tací učitelé, který nám jednak dávají informace, ale učí nás třeba i to jak se to naučit, přemýšlet o tom a využívat to. Například naše bývalá profesorka na matematiku vždy neměla ráda, když se jí někdo zeptal „K čemu nám to vlastně bude?“, ale ona se jen usmála a začala říkat, že všechno potřebuje základní kámen aby se pak postavil celý dům. Někdo to pochopil, ale někdo se ptal pořád dál.

Jak už jsem řekla, já upřednostňuju více ve škole biologii a chemii, ale to neznamená, že z dalších předmětu jsem si do základů nic nedala. Samozřejmě kdybychom do školy nechodili, tak bychom mohli studovat z knih, z internetu a zkušeností našich známých, ale ve škole nezískáte jen vědomosti, ale můžete zde najít i přátele na celý život. Navíc díky škole poznáme jak nové lidi tak díky exkurzím poznáváme i spoustu nových míst a dalších informací, které bychom nikdy jindy v životě nepoznali.

Rozhodně nezávidím těm, kteří do školy chodit nemůžou nebo nechodí dobrovolně. Samozřejmě, že bych se jednou za čas taky ráda “ulila“ z výuky, ale kdybych jsem nechodila do školy tak bych vlastně něměla to co mám teď; přátele, vědomosti a zkušenosti.

Osmileté x čtyřleté gymnásium

Vzhledem k tomu, že jsem před gymnásiem chodila na dobrou školu tak by mi nevadilo, kdyby mě sem nevzali z páté třídy. Hold bych to zkusila z déeváté třídy z novu. Ale rozhodně nelituji, že jsem šla na osmileté gymnásium a navíc si myslím, že je to i lepší, protože to dítě pozná tu školu i ty profesory a může se připravit na to jaké to bude na střední škole.


Neznámý, V. B, ZŠ Burešova
23. října
SLOHOVÁ PRÁCE
Listopad
3) Proč mám/nemám rád listopad

Mám rád listopad, protože je krásně barevný a dají se sbírat kaštany a z tech se dají vyrobit zvírádka. A také se dají nazbírat listy a z těch listu virobíme.