Zlomatka

Hra Zlomatka pochází z pera italského autora Maria Gelardiho, který, ač je u nás zatím nepříliš známý, si ale rozhodně zaslouží naši pozornost. Tuto provokativní tragikomedii nastudovalo Divadlo v Řeznické v režii Petera Gábora z důvodu její tematické aktuálnosti. Přestože se děj odehrává ve slunné Neapoli a hlavní postavy jsou na naše poměry značně temperamentní, je příběh i českému divákovi poměrně blízký a to nejenom tím, že je zasazen do současnosti, ale zejména zápletkou.

Tu na počátku představní můžeme pouze matně tušit, začíná totiž úplně běžnou rodinnou pohodou, ve které by málokdo čekal tolik zvratů. Univerzitní student Diego přijíždí na prázdniny k matce, která o něj, jakožto o svého jediného syna, pečlivě pečuje. Postupně však idylka začne mizet a divák vycítí, že Diego v matčině bytě nezůstává dobrovolně. Naopak. Matka ho drží pod zámkem proti jeho vůli pod záminkou, že ho musí vyléčit, čehož se již od počátku snaží dosáhnout nesmyslnou terapií prášky na spaní. Situace se začíná vyhrocovat, ale teprve v této chvíli zjišťujeme, co vlastně je ta zhoubná nemoc: Diego je homosexuál. To je pro starostlivou, bezmezně milující, ale také konvencemi svázanou Italku těžká rána, kterou odmítá přijmout a zoufale se ji snaží všemi možnými způsoby zvrátit.

V podání Jitky Smutné taková Zlomatka skutečně je, avšak k tomu jí ještě bravurně přidává jistou omezenost, která jí brání vidět jakoukoli jinou pravdu než je ta její, neschopnost přijmout druhého člověka takového, jaký je, bezmocnost a zároveň mazanost, kdy hraje ublíženou a tím se snaží synem manipulovat. Diego Jana Zadražila je oproti tomu velmi inteligentní, ale introvertní mladý muž snažící se vysvětlit matce svůj postoj a až do poslední chvíle touží po dialogu a pochopení, ačkoli ho nekončící souboj nesmírně unavuje a bere mu naději a sílu. Okamžiky, kdy už by se zdálo, že ho matka skutečně začíná poslouchat a že se konečně uvolí přijmout jeho rozhodnutí, se však velmi záhy znovu změní v její neustále omílaný monolog, po kterém Diego cítí neskutečnou směsici rozpolcených pocitů, krom vzteku a zuřivosti také smutek a bezmoc, kterými neskutečně trpí. Svůj vzdor však nevzdává a nakonec své přesvědčení přemění v čin a podaří se mu utéci. Ve vedlejších rolích se zde objevila v roli prostitutky, kterou za účelem uzdravení syna pozve do bytu Zlomatka, Tereza Nekludová a také Ivan Koreček, jenž ztvárnil Diegova milence, který o něm dlouho nemá žádné zprávy, a proto se jej vypraví hledat k jeho matce do rodného města.
Samotný závěr je velice nečekaný a je náležitým završením celé hry, ač jsem při něm zapochybovala, jestli je v tom případně skutečně vhodné označení “tragikomedie“.

Herecké výkony byly strhující: Jitka Smutná obdivuhodně vystihla charakter Zlomatky a jak sama v rozhovorech říká: “Skutečně jí dvě hodiny byla“. Pochopitelně i Jan Zadražil zářil, zvláště pak ve scénách, kde už ztrácel naději a sílu vysvětlovat a v nichž jeho zoufalství proniklo do duše snad každému divákovi.

Jeviště bylo pojato jako soudobý obývací pokoj spojený s kuchyní, z nějž vedlo několikero dveří do zákulisí. Komorní prostředí tak malé scény ještě více umocňovalo pocit diváka, že je přímo vprostřed dění, že se vše odehrává na dosah jeho ruky a tím prohlubovalo jeho prožitek.

Téma homosexuality a neochota těch nejbližších a celkově společnosti ji přijmout je zvláště v posledních letech docela běžná, avšak Gelardi do hry Zlomatka mimo to vložil také odkaz na odvěký spor mezi matkou a dítětem, na jejich střetnutí, jenž může být často směšné i zoufalé, může v něm být dominance i bezmoc, láska i nenávist, ale v němž je vždy touha obou stran po uznání a pochopení. Zdůraznil zde také neschopnost komunikace stejnocenné pro oba partnery a uzavřenost čemukoli novému, kterou ukazuje jako určitou primitivnost myšlení. Tím však naráží nejen na vztah mezi rodiči a dětmi, ale na celou naši společnost, kde se ve vší té zaujatosti každého pouze sebou samým komunikace a otevřenost ztrácí kamsi do neurčita


Ruleta

Kulička zarachotila v roztočené ruletě a neochvějně se zastavila na černé patnáctce.

„Sakra!“ zaklel polohlasem pan Hrantl a sáhl do peněženky pro další tisícikorunu. Nebyla první a on věděl, že tento večer skončí hodně v mínusu.

Kolem jedné hodiny v noci se posilněný alkoholem vypotácel ven. Byla pozdně únorová noc, mokrý sníh se snášel na podchlazenou zem a tvořil klouzavou břečku, která namrzala. Ani za střízliva by se nešlo lehce...

Doma Antonín Hrantl odhodil kabát do křesla, zul si boty a oblečený usnul v neustlané posteli. Zdálo se mu, jako každému hazardnímu hráči, o velkých výhrách, cestě kolem světa a splněných přáních.

Pan Hrantl měl svou vášeň - hazardní hry, sázky a karty. Dokázal prohrát nemalý obnos, ale díky své práci netrpěl nedostatkem. Mohl si zkrátka svou vášeň dovolit a plně toho využíval. Ale.

Herna toho večera tonula v namodralém kouři doutníků a cigaret, naleštěné sklenice se leskly ve světle zavěšených lamp a všichni mlčky stáli kolem jednoho stolu uprostřed sálu.

Krupiér roztočil ruletu, přijal sázky a lehkým pohybem vhodil kuličku. Ta se roztočila po obvodu rulety a neviditelné nitky osudu a vyšší moci ji určily místo dopadu. Hrálo se o všechno, ale především o hráčskou čest.

„Černá!“ zaznělo sálem.

Pan Hrantl se posadil do zeleně čalouněného křesla a dvěma prsty si mnul pravý spánek. Prohrál...

Pan Wesely mezitím přijímal gratulace a smál se na všechny strany. Ten večer měl opravdový důvod jmenovat se svým příjmením. Když už se ale obecenstvo začalo rozcházet přišel za panem Hrantlem, ležérně se opřel o kulečníkový stůl, upravil si klopu u tmavomodrého saka a řekl:

„Sice jste prohrál, ale dám Vám šanci získat Váš majetek zpět. Tady o tom nechci mluvit, zítra se v osm hodin setkáme na rohu u vašeho domu. A prosím přesně!“

Po těchto slovech si v šatně vyzvedl kašmírový kabát a ztratil se v tichu nočních ulic.

Teprve když se herna definitivně vylidnila a jenom číšníci sbírali použité sklenice, došel si Antonín Hrantl také pro kabát. Svět se mu zdál ztichlý a chladný. Vyrazil směr domov. Na mostě se opřel o studené zábradlí a na vodní hladině uviděl svůj stín.

„Stín sebevraha“ pomyslel si „bez peněz a bez cti!“

Zvedl pravou nohu jako by chtěl naznačit, že chce zábradlí přelézt. Po tváři mu přejel smutný úsměv. Radši nasadil rychlý krok, aby byl brzo doma.

Druhý den, přesně v osm hodin, čekal Antonín Hrantl na smluveném místě. V nazelenalém světle pouliční lampy se krčil do límce kabátu a nervózně překračoval.

V osm nula dva se objevil Wesely. Podali si ruce.

„Pojďte se trochu projít.“ vybídl Wesely Hrantla.

„Ta věc se má tak,“ začal „můj syn má před maturitou a musí napsat nějakou povídku. Jelikož má ale ambice na to, aby se stal vědcem v oboru jaderné fyziky, je pro něj napsání povídky takřka nadlidským úkolem. A to je úkol pro Vás. Do čtrnácti dnů napíšete tu nejlepší povídku jakou dovedete napsat. Vím něco o Vašich literárních pokusech, tak to pro Vás nebude tak těžký úkol.“

Po těchto slovech mávl Wesely na projíždějící taxík a když do něj nasedal dodal ještě:

„A zpoždění neexistuje!“

Pan Hrantl se nechápavě díval na těžké sněhové vločky, které vítr hnal přes světlo pouliční lampy a v duchu si říkal: „Co má tohle být?“.

Prázdné papíry na psacím stole nevěstily nic dobrého. Řádka ani jedna a nápadů ještě méně. Asi po půlhodině napsal první větu, pak druhou, třetí...

Za necelé dvě hodiny před ním ležela povídka. A dobrá, jak si myslel. Unaveně vstal a šel spát. V životě by neřekl, jak může být psaní vyčerpávající.

Navečer druhého dne čekal na příjezd Weseleho před jeho vilou. Po chvíli se v zatáčce objevilo černé sportovní auto, které zastavilo přímo před zelenou brankou. Wesely vystoupil, pozdravil a s překvapeným výrazem se zeptal: „Vy už to máte? Tak pojďte.“

Vstoupili do vily. Hrantla překvapila její rozlehlost a neobyčejně vysoký strop v předsíni, podal Weselemu popsané papíry, ten v nich asi minutu listoval a pak je zahodil se slovy: „Pitomost! Napište něco pořádného. Na shledanou!“

Vilou se rozezněl klavír. Chopin...

Dva dny nato napsal další literární pokus a doufal, že Wesely jeho dílo přijme. Ale situace se opakovala a byl opět poměrně hrubě vyhozen.

Do vypršení lhůty zbývalo už pouhých pět dní a zoufalý Antonín Hrantl hledal inspiraci v orosené láhvi. Tvůrčí muka, dalo by se říci. Chodil po tichém a tmavém bytě, nadával na těch proklatých čtrnáct dní, nevěděl co bude dělat.

„Idiot! Má neschopného syna a já to odnáším! Ale vždyť je to moje vina! Proč jsem jen hrál? Černá nebo červená? Čtrnáct dní...“ myšlenky mu neuspořádaně těkaly opilou hlavou, čas vnímal jako bod kdesi uprostřed všeho, ty imaginární nitky osudu ho svazovaly a trýznily. Netušil, co to všechno znamená. Na papír těžce a pomalu napsal slovo „RULETA“. Nalil si další obsah láhve do decové skleničky, přiložil ji ke rtům a prudce zaklonil hlavu. Dno prázdné sklenky bylo nekonečno vesmíru a začátek všeho...

Ten pocit opileckých rán znal dobře, ale vždycky ho znova překvapovala svou intenzitou. Svět byl takový pomalý, šedý a cizí. Napil se vody a sedl si ke stolu. Dlaní si podepřel hlavu a očima přejížděl po nepořádku na stole. „RULETA“, četl. To slovo mu znělo hlavou. Vzal prázdný list papíru a napsal: „Kulička zarachotila v roztočené ruletě...“. Psal dál, rychle a s novým elánem a chutí do práce. Asi po dvou hodinách dopsal to nejlepší, na co měl. Nebo si to tak alespoň namlouval. Papíry zmačkal do kapsy od kabátu a vyběhl ven.

Chodníky klouzaly, ale on se přesto snažil běžet, chtěl mít tu záležitost co nejrychleji za sebou, chtěl se konečně dozvědět, co to má být za hru s tou povídkou.

„Ještě přeběhnu jednu silnici a budu tam!“

Nervózní Antonín Hrantl vytáhl papíry z kapsy a vběhl bez rozhlédnutí do silnice<.> Bylo to to poslední co udělal. Tmavě modré nákladní auto přeťalo jeho odhodlání i život. Chodci se seběhli k místu nehody a mlčky se dívali na bezvládné tělo. O kus dál ležely v mokrém sněhu rozházené papíry na kterých se rozpíjely inkoustem psané řádky.


Jirka Houška
Třída: VIII. A
Datum: 4. 11. 09
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny
Mirek Dušín

Mirek Dušín je typicky chlapec své doby. Obékaný chodil většinou v žluté košili a vlasy měl krátce ostříhané a světlé barvy. Mirek Dušín byl (dalo by se říct) zakladatelem rychlých šípů. Byl to chlapec školního věku. Přibližně 13-14 let. Byl velice spravedliví a málo nebo vůbec neškodil. Vetšinu času trávil jako ostatní chlapci té doby venku s kamarády. Byla to postava simpatická pro ty co byli alespoň trochu jako on. Často pomáhal ostatním a málo kdy udělal neco co by nebylo správné. To ho táké vedlo k založení rychlých šípů, což byl (spolek) kluků (bojujících) proti stínadlům. Ale jinak to byl chlapec normální (ničím speciálně vijímečný) proto není moc co do charakteristiky napsat.


David Zeman I. C
23. 2. 2004

2. slohová práce
Můj přítel
(charakteristika)

Osnova:
1) Kdo to je a co pro mě znamená
2) jak vypadá
3) vnitřní charakter

Tohoto kluku jsem poprvé poznal před několika lety, díky sportu, kterému se aktivně věnuji. Zpočátku jsme si moc nerozuměli, bylo mi ani 13 let, on je asi o 2 roky starší, takže neměl „proč se bavit s nějakým usmrkancem?“ Po pár letech jsme se dostali do věku, kdy už neřešíte jestli jste o něco mladší nebo starší než ten druhý a zjistili jsme, že jsem si ve spoustě věcí podobní, ne-li stejní, že si rozumíme. Dnes ten člověk patří mezi několik málo lidí, kterým na tomto světě nejvíc věřím a na kterých mi velmi záleží. Teď trochu k jeho vnější charakteristice.
Je vysoké vyšvihané postavy se širokými rameny. Má kratší tmavé vlasy, nedávno nosil kozí bradku, ale tu si už oholil. Dostane vás svým zasněným kukučem když cestuje kdesi mimo ve svých představách. Jaké má oči, to s jistotou nevím. Řekl bych že hnědé, ale nikdy jsem se o to moc nestaral, nepokládám to za důležité. Nosí sportovní oblečení, nehraje si na žádnýho drsoně, prostě normální člověk. Jedna z jeho zvláštností je, že nikdy nenosí dlouhý rukáv u jakéhokoli oblečení mimo bundy. Nevím proč, ale prý je mu to nepříjemné. Díky tomu je nejspíš zvyklý na zimu, takže není téměř nemocný. Mimo sportu se věnuje jakémusi sportovnímu tanci. Tam chodí hlavně kvůli mladým slečnám. Ty také patří mezi jeho záliby. Dá se říci, že možná mezi ty nejoblíbenější – vlastně určitě nejoblíbenější!!! Rád také zajde pobavit se do hospody, hudebního klubu, na koncert, zalítat na diskotéku a tak. V jeho nitru se však vyznáte jen zřídka. I přesto, že ho znám opravdu dlouho, někdy nevím, co si mám o něm myslet! Občas se zdá být úplně mimo, nepřítomný výraz, celkově zpomalený projev.... Kdo ví, co mu v těch okamžicích létá hlavou. Třeba, co si dá k večeři? Nebo co zde po sobě zanechá pro lidstvo? Nový lék proti rakovině, či převratnou technologii sklízení brambor! Jindy bývá zas samý žert, úsměv od ucha k uchu, šibalská očka v nichž to jen jiskří neposedností. Pusa plná hlášek a hlodů, po kterých se všichni v jeho okolí skládají smíchy k zemi. Je taky velký romantik. To vím s naprostou jistotou. O slečnách se spolu totiž bavíme neustále. Tak to by mohlo být asi vše.
Teď jen doufám, že nám naše přátelství vydrží, protože až se mu to dostane do rukou a přečte si to, tak tedy opravdu nevím....!


Slohová práce školní
Jiří Vlach
16. ledna 2007

Problém, který mě zaujal
Dnes jsem se rozhodl psát o problému, který mě velice zajímá. Jelikož jsem doslova fanatik do všech zimních sportů a o některé z nich se zajímám podrobněji, vybral jsem si sport, ve kterém to v současnosti nejvíce vře. Jsou to skoky na lyžích.
Po vzniku České republiky v roce 1993 se stala situace v českém skoku špatnou, postupně téměř katastrofální. Z někdejší skokanské velmoci, která měla tradičně hned několik skokanů v nejlepší desítce na závodech světového poháru a mistrovství světa, se stal doslova trpaslík. Situace vyvrcholila na Olympijských hrách 2002 v Salt Lake City, kde nejlepším umístěním našich skokanů bylo 36. místo Jana Mazocha, vnuka Jiřího Rašky. V soutěži týmů naše družstvo porazili dokonce i Kazachstánci. Proto bylo odvoláno vedení skokanského úseku i s trenéry a nových předsedou byl zvolen Leoš Škoda.
Ovšem ani tato změna se dnes neukazuje jako správné řešení. Jediným platným přínosem Škody pro skokany bylo to, že jako bývalý skokan měl dobré jméno u skokanské veřejnosti, a proto dokázal přivést do Čech nejlepší světové trenéry. Nejdříve to byl Slovinec Vasja Bajc, který se ukázal jako skvělá volba. Dokázal výsledkově pozvednout celý český tým o celou třídu výš, ale hlavně vystřelil ke hvězdám skokana Jakuba Jandu.
Janda se pod Bajcovým vedení připojil ke světové špičce. V sezoně 2004/2005 vyhrál na Mistrovství světa v Oberstdorfu stříbrnou a bronzovou medaili a v následující sezoně nejprve vyhrál letní světový pohár, poté prestižní Turné 4 můstků a nakonec dokonce celý zimní světový pohár jako první Čech v historii!
Mezitím se ale dostaly na povrch informace o rozporech Bajce se Škodou. Stalo se tak v nejméně vhodnou chvíli – měsíc před Olympiádou v Turíně. Bajc nedostal od Škody tři měsíce zaplaceno, a tak vyhrožoval, že nepojede do Turína. To samozřejmě neprospělo ani atmosféře v týmu a protože psychika hraje u skokanů důležitou roli, nemohl olympijský závod dopadnout jinak, než zklamáním. A protože se vzájemné vztahy dvou hlavních postav pro české skákání nezlepšovaly, rozhodl se Bajc po sezoně odejít od reprezentace. Nemohl totiž přehlížet řadu problémů, které Leoš Škoda vůbec neřešil a některé z nich dokonce i způsoboval. Například práci s mládeží. Žádná totiž není. Kluby, které mají vychovávat nové talenty, dostávají od svazu minimální finanční podporu a junioři ve věku 16-18 let dokonce žádnou. Navíc Škoda z úsporných důvodů rušil mládežnické závody, takže za celou zimu se uskutečnily pouze tři. Peníze byly dalším důvodem Bajcova odchodu. Škoda s nimi nakládá velmi pozoruhodně. V zimě se například udržuje pouze jeden jediný mustek v celé České republice. Udržovat jich více najednou by bylo prý velmi „drahé a zdlouhavé“. Také chybí kvalitní vybavení pro skokany, na které prý nejsou peníze. Ale na něco peníze nechybí. I když Leoš Škoda velmi spoří, dokázal najít dostatek peněz na to, aby si mohl přidat 5000 Kč měsíčně. Dokonce i svazová sekretářka bere měsíčně dvakrát víc než trenér ženského reprezentačního mužstva! Korunu všemu nasadil Škoda minulý měsíc, když zapomněl poslat skokanům lyže na závody do Japonska a ti pak museli skákat na vypůjčených lyžích, což může negativně ovlivnit jejich pracně natrénovanou skokanskou techniku.
Podle mě je jediné možné řešení rozpustit celý skokanský úsek a do jeho čela zvolit lidi, kteří jsou administrativně schopni a mají ke skokům osobní vztah. Jinak se bude situace vyvíjet stále ve stejném duchu. Bohužel, tento problém se vyskytuje i v jiných sportech, ale také v některých oblastech komunální, či snad dokonce vyšší politiky. Je to totiž stále o tom samém – nahrabat si co nejvíc sám pro sebe.

Osnova:
Úvod – výběr problému
 Stať
 a) historie českých skoků na lyžích
b) úspěchy J. Jandy a V. Bajce
c) problémy uvnitř skokanského prostředí
3) Závěr – možné řešení situace


Slohová práce školní

Jana Kaiserová
17. května 2005
1. C

Témata: 1) Tak tady žiji (volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s….. (volný stylový útvar)
 4) Pohled do zrcadla (zamyšlení)

Mé setkání s třídou 1.C

Osnova: 1.) Úvod : Třída 1. C
 2.) Stať: a)Těžké začátky
 b)První dojmy
 c) Změna názorů
 3.) Závěr: Nejlepší třída

Na to, jaké to bylo první den v nové škole, se mě ptal snad každý. Ale na to, jaké je to teď, se už moc lidí neptá. Na začátku roku jsme všichni nastoupili na toto gymnázium jako vyklepaní neználkové, dnes už jsme odhodlaní prváci.
Na začátku roku to bylo velmi zvláštní. Pomalu jsme se scházeli ve třídě a nervózně po sobě pokukovali. Někdo mi přišel sympatický a někdo ne, ale nedávala jsem to na sobě znát. Nakonec jsem si oddechla, že mám první den za sebou. Druhý den jsem zjistila, že máme ve třídě cizince. Připadal mi jako nejzajímavější člověk ve třídě, ale to vůbec nebyla pravda. Zajímavých lidí tu je hodně. Ta třeba tu máme geniálního fyzika, nadanou atletku, vynikající egyptoložku a spoustu dalších zajímavých lidí. Každý je něčím zajímavý. Ať svými schopnostmi a nadáním, tak vyjadřováním, původem, chováním a smyslem pro humor. Ale každopádně jsou tady úplně všichni inteligentní.
První týden jsme byli velice rozpačití a o přestávkách býval ve třídě celkem klid. I při hodinách bylo ticho. Nikdo se nesnažil poutat na sebe pozornost. Zdravili jsme se velice rozpačitě a byli jsme slušní. Od těch dob se ale hodně změnilo.
Snad nejvíce jsme se seznámili na lyžařském výcviku. Už před tímto výcvikem jsme se poznali, ale třeba já jsem si udělala nějaký obraz o nějakém člověku a podle toho jsem se k němu chovala. Ale na „lyžáku“ se moje negativní představy rozplynuly a přišla jsem na to, že máme vlastně skvělou třídu. Je tady pouze pár lidí, se kterými si nerozumím. A vím, že s některými z nich si nerozumí i víc lidí z naší třídy. Je to hlavně kvůli tomu, jak se chovají. Hlavně jednoho člověka jsem na výcviku poznala. Před výcvikem to byla má dobrá kamarádka a dnes se jí nemůžu podívat do očí. Na výcviku si znepřátelila jak mě, tak i celou třídu. Ale vždycky se někdo takový najde.
Z toho všeho vyplývá, že mám svou třídu ráda a nikdy bych neměnila. Myslím, že jsem většinu třídy poznala dobře a většinou se jejich chování liší od mého „obrazu“, který jsem si o nich udělala. A hlavně jsem se ponaučila, že nemám dát na první dojem.


Kovář, Ondřej, Gymnázium J. Seiferta

V Praze dne 12. 4. 2006

Žádost o grant pro projekt
„Musíme si pomáhat“

Vážení,
v souladu s Vašimi požadavky zasíláme žádost o přidělení grantu pro pomocný projekt „Musíme si pomáhat“ pro školní rok 2005-2006. Spolu s žádostí zasíláme základní informace o projektu.

Základní informace o projektu
Projekt „Musíme si pomáhat“ zahájilo roku 1998 Gymnázium Jaroslava Seiferta. Obsahem projektu je pomáhat lidem z rozvojových zemí. Hlavním cílem je ukázat studentům, že i v 21. století jsou na Zemi místa, kde stále chybí základní socialní zabezpečení.

Akce se již tradičně účastní pět zemí: mimo České republiky také Polsko, Španělsko, Portugalsko a Irsko.

Projektu se vždy účastní dvacet studentů z každé země. Jezdí se pomáhat do východní Asie a střední Afriky. Věk studentů je omezen spodní hranicí patnácti let. Doba trvání projektu je dvacetjedna dní.

S pozdravem Ondřej Kovář.


Slohová práce školní

Barbora Mikešová 12. ledna 2006
2. C

Témata:
1. Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
2. Kalamita (Volný stylový útvar)
3. Probouzím se, je neděle ráno… (Volný stylový útvar)
4. Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Kalamita
Vyslovíme-li slovo kalamita, většina lidí si vybaví pohromu nebo přehnaně řečeno katastrofu. Když jdeme večer spát a ve vzduchu poletují drobounké vločky, všichni jásají, že konečně přišel ten dlouho očekávaný sníh. Děti se těší, jak budou zítra sáňkovat, stavět sněhuláky a koulovat se. Rodiče se rozzáří při pomyšlení na víkendové lyžování na „prašanu“ nebo na odpolední procházku zimní, zasněženou přírodou.
Ale vše se může malinko zvrtnout. Všechno začíná, když se ráno probudíme. „No to snad ne!“, prohlásí maminka vstávající z postele při pohledu z okna. V tom se probudí i tatínek, který také vykoukne z okna, jak to obvykle ráno dělává. Ale tentokrát nemůže uvěřit svým očím. „Pane Bože,“ říká si v duchu. Ale to už začíná honička s časem.
Zatímco maminka dělá snídani, tatínek se snaží vyhrabat své auto z hromady sněhu. Ale to je jen začátek. Další hrůza nastává, při pohledu na jejich ulici, kudy ještě nestačila projet technika, aby odklidila sníh. A tak tatínek vystupuje z auta a snaží se, alespoň náznakem, odklidit sníh, aby projel na hlavní ulici. Nakonec vše zvládne, ale neujede ani jeden kilometr a je tu další překážka. Bouračka. Autobus na kluzkém povrchu dostal smyk, narazil do protijedoucího auta a zablokoval celou silnici. To už tatínek nevydrží, opouští auto a jde do práce pěšky.
Takováhle situace ale neprobíhá jen u Nováků, ale i u tisíce dalších rodin, které ráno pospíchají do práce. Jdeme-li po ulici, uvidíme, že všichni mají napilno. Musí odklízet hromady sněhu z chodníků, po kterých ještě včera bylo samozřejmostí projít. Dnes je ale situace úplně jiná.
Ovšem děti mají radost a jsou plné energie. Děti jásají „Jupí, nemusím na první hodinu matematiky.“ Pro děti je ráno plné sněhu určitě výbornou zábavou. Nejen, že se musí brodit vysokým sněhem, a přitom se mohou s kamarádem koulovat a házet se do čerstvě napadaného sněhu, určitě je pobaví i situace, kdy jde paní sousedka do obchodu pro rohlíky a vrátí se jako sněhulák. Odpoledne, když už je sníh tak trochu odklizen, ve vzduchu se opět začínají objevovat vločky sněhu. Tentokrát nikdo neví, co přijde zítra. Příroda nám stále dokazuje, že je mocná čarodějka a nikdo jí nemůže rozkazovat, ani se jí pokoušet předělat. To by si lidé měli uvědomit a radovat se z každého ročního období, protože přírodu stejně nikdo nezmění.

Osnova: Úvod
 Stať: a) ranní překvapení
 b) cesta do práce
 c) odklízení sněhu
 d) dětská radost
 Závěr


Petr Tokár 2. G
15. 10. 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Znalosti nalije do hlavy holografický učitel>

Znalosti nalije do hlavy holografický učitel?
Tento článek, který jsem si přečetl v MF Dnes, mě zaujal nejen proto, že jeho autor Jaroslav Beneš zde uvádí vcelku zajímavou myšlenku, ale také proto, že tato myšlenka je i podle mého názoru v budoucnosti uskutečnitelná.
Zároveň v tom vidím i určitá negativa. Pokud bude učitel holografický, žáci ztratí možnost s učitelem komunikovat a hodiny budou monotóní a nudné. Další negativum u takovéto výuky by byl domácí učitel. Tady plně souhlasím s panem Benešem. Tímto způsobem výuky bychom přišli o většinu sociálních styků, které jsou ve věku 1. a 2. tříd velmi důležité, a také o přátele.
Nepatrně proti se stavím k jeho názoru, že by bylo lepší „nalít“ informace rovnou do mozku. Možná by to byla rychlá a jednoduchá metoda, ale člověk by se měl učit postupně kousek po kousku aby všemu porozuměl.
Čeština se změní. Toto je také věta k debatě. Můj osobní názor je takový, že ano, změní se. Zajisté se bude zjednodušovat, nebo se časem úplně vytratí. Byla by to škoda, ale je to opravdu spekulativní téma, protože nikdo neví co bude v budoucnosti.


Bazjuk, Gymnázium J. Seiferta

R. L. Stevenson

Knížka nás zavádí do doby starých lodí, zrádných pirátů a statečných dobrodruhů. Kde snimi máme sdílet jejich dobrodružství.
V knize se skupina dobrodruhů vydává za pokladem na ostrov pokladů. Až k ostrovu je cesta klidná, ale u ostrova jim, jejich cestu znepříjemní piráti, kteří se nechali najmout jako posádka a chtějí poklad pro sebe.
Potom co je asi polovina pirátů vystřílena se kapitán vzbouřenců rozhodne vrátit ke staré posádce. Po této výměně najdou hrdinové pomocí domorodce Bena Gremna poklad a štastně odplují nabrat novou posádku na cestu domů.
Při této zastávce zmizí vzbouřenec, takže se mohou hrdinové s chladnou hlavou vrátit domů a užívat si bohatství.

Knížka je delena do dílů, které se pojí dějově, ale mění myšlenku. Autor použil velice šikovný způsob.
Knížka je dobrodružný román o cestě, zradě a konečném štastným koncem.
Knížka mě velice zaujala svým nápadem a dějem, ale podotkl bych, že autor občas moc zveličuje nepodstatné scény a duležité moc odsekává.
Myslím, že knížka nikdy neztratí na své zajímavosti


7.3.

Byli jsme u Malého jezu. Sestry a mamka byly na kolečkovích bruslích a já na kole. Hráli jsme si tam na prolézačkách.

8.3.

V úterý jsme byli hrát tenis a pak jsme šli k babičce a tam jsme i spali.

9.3.

Jeli jsme na zříceninu hradu dívčí kámen. Bylo krásné počasí a tak jsme si udělali dlouhou procházku. Odpoledne jsme šli k taťkovi a tam jsme zůstali přes noc.

10.3.

Po obědě jsme šli k babičce a s ní jsem jeli do cukrárny u náměstí na zmrzlinu. U babičky u babičky jsme zůstali do rána.

11.3.

Jeli jme s babičkou na kolech po okolí {obec}<priv>. A odpoledne jsme šli k taťkovi na celý víkend.

12.3.

V sobotu jsme pomáhal taťkovi uklízet jergolu po zimě. A připravovali věci na druhý den na ryby.

13.3.

Četl jsem si knihu do školy a jeli jsme na ryby.


Forreste, z cesty, je tu Čená labuť!

Konečně. Černá labuť byla vypuštěna do světa a všichni nedočkavci hořící touhou po dalším díle jednoho z nejlepších režisérů dnešní doby se rozeběhli do kin. Pravda, někteří z nás (mezi něž patřím) měli tu čest film shlédnout již tři týdny před jeho světovou premiérou, ale tuto skutečnost bych tu teď nerada rozebírala. Tak tedy zpět k filmu...

Upřímně, jmenujete-li se Darren Aronofsky, máte na svědomí filmy jako Requiem za sen a vlastně vše, co jste doposud natočili, se okamžitě stalo součástí Top 200 na světových filmových databázích, očekávání ze strany diváka jsou vskutku veliká a spadnout k pouhému průměru si zkrátka nemůžete dovolit. Já osobně jsem přímo hořela nedočkavostí a při zjištění, že hlavním motivem filmu je všem známé Čajkovského Labutí jezero, jsem si pomyslela, že s takto silnou a již tolikrát omýlanou tématikou si možná ani Darren dostatečně neporadí. Opak byl ale pravdou.

Film, odehrávající se v prostředí newyorské baletní scény, se točí kolem mladé baletky Niny, která je pro splněné svého snu schopna obětovat cokoliv. Aby získala hlavní roli – dvojroli v Labutím jezeře, potřebuje ale nejen tvrdě dřít, ale také v sobě probudit nespoutané, ďábelské já, které je nezbytné pro ztělesnění Černé labutě. To je však pro Ninu, jakožto vychovanou, životem nezkaženou dívenku, která navíc stále žije se svou přehnaně pečující matkou, nelehký úkol. Režisér baletní hry Thomas se v Nině tuto „ďáblici“ snaží probudit, všechny jeho pokusy však přišly vniveč. Na scénu navíc přichází balerína Lily, jež je pro roli Černé labutě jako stvořená, avšak něžností a čistotou projevu bílé labutě se Nině nikdy nemůže vyrovnat. Nina je sice do hlavní role obsazena, Lily se však stává její náhradnicí a mladá balerína se proto musí snažit Thomase přesvědčit jak nejlépe dokáže. Obě pomyslné rivalky se však záhy sbližují a rebelka Lily se dokonce snaží čistou a netknutou Ninu zasvětit do světa drog, alkholu a sexu. V tuto chvíli nastává u Niny vnitřní boj mezi dobrem a zlem, dojde k mnoha dramatickým momentům, kdy divák často ani neví, zda se jedná o baletčinu vizi, či o skutečnost. Když pak dojde na očekávanou premiéru Labutího jezera, teprve tehdy Nina Thomase opravdu přesvědčí o své dvojí osobnosti, kdy bravurně zatančí jak něžnou bílou labuť, tak nespoutanou černou. Vystoupení je prokládáno záběry ze zákulisí hry, kdy se baletčina identita mění doslova v souladu s tahy štětcem, jímž přebarvuje bílou nevinnou masku za černou barvou symbolizující zlo. Po skončení vystoupení Nina konečně dosáhne úspěchu a uznání režiséra.

Je víc než jasné, že v tomto dramatu s velmi silným dějem by asi ledajaká herečka neobstála. Výběr Natalie Portman do hlavní role byla vskutku trefa přímo do černého, což také dokazuje její okamžitá nominace na Oscara. Jednoduše neexistuje výraz, slovo nebo pohyb, který bych této křehké dívce nevěřila. Neméně dobrý byl, dle mého, také výběr charismatického Vincenta Cassela do role režiséra baletu a Mily Kunis, která bravurně ztvárnila „rebelskou“ baletku Lily.

Velmi kladně také hodnotím hudbu, díky níž děj dokonale graduje. Nebylo ani nutné chodit pro inspiraci nijak daleko – Aronovsky vsadil na jistotu a k vykreslení ještě dramatičtější atmosféry použil přímo Čajkovkého a pasáže z Labutího jezera.

Nestává se mi často, že by mě film vtáhl natolik, abych nebyla schopna se soustředit na cokoliv jiného. Naposledy tomu tak bylo u trháku Avatar. Při sledování Černé labutě jsem však skoro zapomněla dýchat a jediné, pro co jsem (na necelé dvě hodiny) žila, byla balerína Nina a její drsná cesta za úspěchem. Ještě dva dny po shlédnutí tohoto silného dramatu jsem měla před očima křídla černé labutě a nemohla je vyhnat z hlavy.

Prostě a jednoduše: pokud jste si doteď mysleli, že po filmu Requiem za sen, Přelet nad kukaččím hnízdem nebo dokonce Forrestu Gumpovi už nic lepšího přijít nemůže, je mi ctí vyvést vás z omylu. Světe boj se, přilétla Černá labuť!


Muž, který sázel stromy

Elseárd Bouffierd byl starý muž žijící nedaleko Provance. Živil se jako pasák ovcí na pastvinách v Alpách.

Byl velice uzavřený, málo mluvil, ale přesto byl velmi důvěryhodný, přívětivý a laskavý. Byl také velmi pracovitý a své práci byl plně oddaný. Svědčí o tom už to, že vlastníma rukama opravil celý dům, který byl předtím pouze zříceninou<.>

Přestože byl sám, jen se svým psem, nebyl sobecký ani ctižádostivý.

Další známkou toho, že byl plně oddaný tomu co dělal bylo to, že sázel duby, které sázel už tři roky a vysázel jich statisíce. I když některé zahynuly nevzdával se. Začal sázet také buky a břízy v malých školkách.

Elseárd Bouffierd byl velice šťastný tím co dělal. Opuštěné vesnice začali opět obývat lidé a potok začal opět téci. Byl to muž plný pokory a chuti pomáhat. Nebyl chamtivý, nebo lakomý. Neměl v sobě žádnou zášť a l nebyl lhostejný k věcem co měl kolem sebe.


Přítel, nebo nepřítel?
(v nouzi najdeš přítele)

V jedné šatní skříni žil v pravé kapse kabátu mol Emil a jeho nejlepší kamarád mol Jožin. Měli také souseda, který se nedávno přistěhoval, jmenoval se Rudolf, měl na svoji postavu až moc veliké uši, také nosil velmi silné brýle a zuby mu zdobili rovnátka. Emil s Jožinem ho neměli rádi, hlavně proto jak vypadal než kvůli tomu jaký byl. Posmívali se mu, ponižovali ho a povyšovali se nad ním.
Jednoho sobotního dne si ti dva řekli, že si vyrazí do jedné místní hospůdky na bouling. Jožin chtěl jít přes park, ale Emil že ne: „Je to delší, ale za to horší cesta viď.“ A že on půjde na nejblišší zastávku a pojede autobusem. Jožin se nedal, hodil šibalský, pokřivený úsměv, udělal na něj psí oči, a bylo to, šli parkem.
Jak tak šli tak zahlédli Rudolfa pod stromem jak si tam dělá domácí úkoly z matematiky. Okamžitě se začnou tlemit, ale neš Emil stačí něco říct spadne na zem a uhodí se do hlavy. Jožin se rychle otočí na Rudolfa a chce na něj zavolat, Rudolf však mezitím dolít k Emilovi a pomáhá mu vstát.
V tom Jožin zahlédne jak kolem letí krásná molice. V tu chvíli úplně zapoměl na kamaráda a letěl za ní. Rudolf odvezl Emila do nemocnice kde mu dali sádru na levou ruku.
A tak se z nepřátel stali nejlepší přátelé. No a co Jožin? Tak ten je na tom dost bledě. Má sice dost známích, dokonce i Emil mu odpustil, ale nemá žádné přátele.


Krůtí kost
Když mi bylo asi šest let, měla jsem takovou starou červenou tříkolku. A taky jsem měla jako mazlíčka velkou krůtí kost.
Celé město mě znalo jako holčičku na červené tříkolce s velkou krůtí kostí na vozejčku.
Když jsem ji jednou ztratila. Hledali jsme ji úplně všude, ale kost nikde. Probrečela jsem celý den. Nakonec mi maminka řekla: „Zítra pojedeme nakupovat a já ti koupím novou.“
Ale já jsem žádnou jinou nechtěla.
Toho večera šel ještě táta s odpadky. Otevřel popelnici a krůtí kost tam na něj vykoukla. Taťka pro mě přišel domů. Ale, protože se od malička štítím popelnic, už jsem ji nechtěla.
Druhý den jsme jeli nakupovat, ale mamka mi i přes slib kost nekoupila.
Aspoň, že mi zůstala tříkolka.


Téma: Realita je nudná,. Dejte mi jiný svět.

Osnova – Stereotyp

– Realita je nudná!

– Strach

Stereotyp, to je asi naše realita, se kterou se každý den potýkáme. Ano, je možné, že někteří namítnou, že jejich život se skládá z mozaiky, ve které byschom nenašli dva stejné kousky. Zamysleme se ale sami nad sebou. Kdo z nás prožívá každý den naplno? Kdo alespoň jednou nezažil tu pravou všednost už tak pojmenovaných všedních dnů.

Realita je nudná! Toto zvolání prohlašuje, dle mého názoru, většina dnešní mládeže, a proto se ti odvážnější z nich uchylují k užívání drog, které jim alespoň j nějak ozvláštní tu nudnost našeho „vyspělého“ světa, ve kterém každý prahnée po úspěchu a slávě. Drogy dokážou navodit uvolněnou náladu, a věřím, že každý již tento stav zažil. Musíme totiž mezi drogy počítat i alkohol, který je ve společnosti do určité míry tolerován. Jenže při pomyšlení nad tím, že každý den po práci nebo po škole si zajdu do svého oblíbeného baru na jeden, dva nebo tři drinky a nebo si zajdu, jak se tak lidově říká, na brčko či jointa, ve me mně vyvolává pocit, že toto „zpestření“ dne se opětovně stane stereotypem.

Bojím se. Bojím se, že spousta mladých lidí se uchýlí k tvrdým drogám, které jim nabýídnou mnohem větší a rychlejší útěk od reality. Ovšem i tento k poněkud kontroverzní a svižný útěk se po čase stane všedním, a bohužel i potřebným, kvůli rychle vznikající závislosti. A přiznejme si, d kdo z nás si přeje zkončit, jako některá z pochybných existencí, která shání peníze pouze na svojí nutnou denní dávku. Zamysleme se nad tím jestli jsme schopni a ochotni zaplatit tuto tvrdou daň, za chvíli blahobytu a zábavy.


Statečná Čijo

Osnova:

I. Úvod – Zavedení do děje

II. 1. Čijo

2. Rodinné problémy

3. Obsazení Japonci

4. Povstání

III. Závěr – následky

Kdysi žila mladá dívka, jménem Čijo, na ostrově Okinava. Tento malý ostrov se nachází poblíž Japonska. Čijo žila v době, kdy starověká civilizace na Okinavě prožívala svůj „zlatý věk“. Kultury, řemesla i zemědělství zde byly velmi vyspělé. Bohužel, postavení žen zde bylo velmi podobné Japonsku a Číně té doby. Všechny dívky, ženy byly majetkem buď otce, nebo manžela. Jejich názory nebyly důležité, byly vázány etiketou a musely poslouchat svého „pána“ na slovo. Již v té době byla na Okinavě velmi oblíbená bojová umění, ale směli se je učit pouze muži, pro ženy byla tabu. Okinavská bojová umění byla na bázi čínského kung-fu.

Rodina Čijo žila v malé vesničce na jihovýchodním pobřeží ostrova. Zde se velmi přísně dodržovaly staré zvyky a kodexy. Čijo byla patnáctiletá, krásná, milá dívka, ale byla i velice tvrdohlavá, temperamentní a chytrá. Byla poslušná a dbala na zvyky své země, přesto však s danými pravidly nesouhlasila. Etiketa jí velmi spoutávala. Leč neměla žádnou šanci, to nějak změnit. pProzatím se s tím musela smířit, i když občas jí něco uklouzlo.

Její otec byl jedním z nejlepších mistrů bojových umění na Okinavě. Měl hodně žáků a ve vesnici byl velmi vážený. Čijo ho ráda tajně pozorovala při cvičení. Tajně cvičila, dokonce i poslouchal rady, které dával svým žákům. Nikdo se to nesměl dozvědět. Už vůbec ne její rodina. S otcem vždy měla spory díky své divokosti a svéhlavosti. Když nadešel den jejích šestnáctých narozenin, rodiče rozhodli, že půjde k paní Lio-chi. Byla to starší dáma, která v jejich vesnici různými způsoby vybírala vhodné manželky pro zdejší muže. Čijo však nikdy nebyla ideální pro manželství. Byla z návštěvy Lio-chi velmi nervózní. Pilně se učila důležitá pravidla, ostatní ženy jí pomohly s přípravou šatů, účesu i líčení. Nic ji ale nepomohlo, byť vypadala skvěle, nepovedlo se ji Lio-chi přesvědčit, že bude dobrou manželkou. Lio-chi oznámila, že nemá šanci si najít nějakého manžela. To byla pro otce poslední kapka. Jiného potomka neměl, to znamenalo, že jeho rodová linie nebude dále pokračovat. To pro něj byla největší potupa. Přestal s Čijo komunikovat a choval se, jako by vůbec nebyla jeho dcerou. Čijo to velmi ranilo. Snažila se s otcem všemožně usmířit, ale nic nezabíralo. Stále ji přehlížel a nepromluvil s ní ani slovo. Chtěla otce vídat, chtěla slyšet jeho hlas. Tak začala stále více a více sledovat otce při cvičení, poslouchala ho, když cvičil své žáky a aniž by si to uvědomovala, byla v bojovém umění stále lepší a lepší.

Zanedlouho však přišlo něco, co změnilo život nejen Čijo, ale i celé Okinavě. Japonští samurajové obsadili Okinavu. Následující dva roky byly strašné pro všechny. Samurajové krutě drancovali celý ostrov a krása Okinavy se pomalu vytrácela. Byly zabaveny všechny železné nástroje, aby se zmírnilo ryiziko vzpoury. Dokonce, když šli okinavané pracovat na pole, museli si nástroje vyzvednout u samurajů a po práci je museli vrátit zpět. Samurajové byli krutí a na původní obyvatelé vůbec nebrali ohledy. Mezi původními obyvately se utvořily skupiny, které se rozhodli s tím něco dělat. ŽZačali tajně nacvičovat bojové techniky, které byly velmi účiné. K tomu, aby Okinavané mohli zabíjet samuraje, zbraně nepotřebovali. Vyvinuly se různé druhy boje beze zbraní. Tak vzniklo „Karate“ = „Cesta prázdné ruky“. Ženy poznaly vážnost situace a chtely se k mužům přidat. Ti to ovšem vůbec nechtěli slyšet. V tomto uviděla Čijo svou šanci. Techniky karate ovládala dokonale, tak začala sdružovat a učit všechny ženy, které byly ochotny takto porušit kodexy své země. Ženy cvičily často, dlouho a tvrdě. Ukázalo se, že se učí stejně dobře jako muži. V některých technikách je dokonce i převyšovaly. Když Čijo dokončila jejich výcvik, dokázaly jedním kopem srazit samuraje z koně, jediným úderem prorazit jejich brnění, prostě dokázaly využít všechny své přednosti.

Konečně nadešel čas velkého povstání. Muži velmi brzy zjistili, že jich je moc málo na to, aby samuraje porazili. Povstání bylo málem potlačeno, když se objevily ženy s Čijo v čele. To nečekali muži ani samurajové. Nakonec se podařilo samuraje porazit. Poté začali osvobozovat vesnici za vesnicí, až byla celá oOkinava svobodná. Všude bylo spoustu radosti a úlevy.

Čijo se stala Národní hrdinkou, vyprávěly se o ní úžasné příběhy. Posléze se usmířila s otcem, který na ní byl velmi hrdý. Dokonce si našla krásného, hodného manžela, který miloval i její divokou povahu. A co ostatní ženy? Okinavské ženy se staly víc než jen pouhým majetkem. Směly se učit bojová umění, chodit do škol a mohly získat i nějakou vysoce postavenou práci. Muži přestali ignorovat jejich myšlenky, rady a připomínky. Když se rodičům narodila dcera, nebylo to neštěstí, ale stejná radost, jako když se narodil syn. A to vše díky odvaze Čijo a ostatních žen. Dokázaly obětovat vše pro to, aby pomohly své zemi a nejen přihlíželýy tomu, jak jejich muži, otcové a sourozenci umírají. Japonci od té doby Okinavu už nikdy nenapadli. A Okinavská „zlatá éra“ mohla nerušeně pokračovat dál.


Než zvolíte své Kandidáty

A máme to tu zase, volby, slovo, které dokáže dostat do vysokých funkcí i toho nejméně inteligentního člověka. Slovo, které provází tolik různých slibů, že kdyby byly všechny splněny, máme se jako “prasata v žitě“, no co to, ještě lépe!

“Sprcha“ těchto slibů se opakuje pravidelně každé 2 roky. {A|a} poč každé 2? No to než se nám pánové a sem tam i něaké dámy budou střídat u “korýtek“. No ikdyž někdy to nejsou pouze 2 roky, někdy to je do té doby, než se o dotyčném řekne nebo napíše, že je “zkorumpován“, anebo řekne dost, a odejde do důhodu, ale než odejde, snaží se (je co nejvíce navýšit svou důchodovou rentu, pak si může v klidu a nerušeně odejít. A co na to lidé okolo?

Každý kritizuje, ale zároveň “závidí“, jsme přece jen národ český, pověstný svou ješitností a starostí sám o sebe, “utrhnout“ co nejvíce a nekoukat okolo.

Ale zpět k našemu tématu. Volby budou už za pár dní a kolem nás už se to “hemží“ různými kandidáty. člověk má možnost si vybrat nejméně z 25 politických stran. Není to trochu moc? Každý rok kandiduje čím dál více a více stran. Člověk už vlastně ani neví, koho má volit a většinou volí tu stranu, která je “nejvyditelnější“ , – má největší reklamu anebo která na svojí stranu získala něakou známou hudební, sportovní či filmovou hvězdu. A funguje to? No podle dřívějších zjištěnýí ano, neboť lidé více věří své oblíbené zpěvačce nebo herci, než politikovi. Je to taková česká “mentalita“. Ale (nejdet) nedejte na známé osobnosti a snažte se zjistit trochu více informací o kandidujících stranách, abyjsme pak nedopadli špatně a nelitovali toho později.

Ze mě se tento rok stal také právoplatný volič, ale když vidím, co se děje kolem mě v těchto předvolebních “honičkách“, jak jedna strana hází špínu na tu druhou a snaží se “vyštourat“ ty nejhorší pomluvy, aby měla co nejvíce hlasů pro sebe a o osobě říká, piše, hlásá, jak např:. sestřicky dostanou přidáno, nezruší se neplacené zdravotnictví atd. Přijde mi to až trochu k smíchu, neboť se (to, to opakuje každé 2 roky a když se opravdu ta dotyčná strana dostane “ke korytu“, nic se nemění a spíše se to ještě zhoršuje. A co na to dnešní 'volič', který vnímá toto všechno kolem sebe? Má vůbec 'chuť' jít k volbám? No to asi určitě ne, a i to není zase dobrý nápad. Dejme pozor, aby se nestalo to, co tu bylo před rokem 1989, a to, že komunisté se dostanou k moci. A jaktože zrovna to? V dnešní době je v české republice obroské množství starých lidí, kteří vidí, co se děje kolem nich a radši by znovu volili<in> své “zlaté komunisty“ a scházeli by se na Letné 1. května atd. Horší na tom je, že oni jim opravdu dávají hlasy a těch hlasů opravdu neni málo. A pozor, pozor, minulé volby komunisté obsadily 3. místo, tak nebuďme lhostejní! Moji rodiče chodí volit pravidelně každý rok, když sem se jich ptal, proč to dělají, když to vidí, řekli mi, že kdyby tam nikdo nešel, bylo by to ještě horší. Já osobně ještě tenhle rok asi k volbám nepůjdu, možná dělam chybu, ale opravdu nevim, co bych tam “dělal“, ale příští rok {se voleb}<in> zůčastním...


Spálenina na noze
Stalo se to o prázdninách na chalupě. Když mi bylo 5 let.
V jeden hezký den jsem byla s klukama venku. Jeden kluk měl motorku (jmenoval se Lukáš) byl z nás pěti nejstarší. Nastartoval motorku a první jsem jela já. Jsem holka a holky mají přednost (to dá přece rozum!). Jedeme cestou na Petrovice (jedna z blízkých vesniček). Ale položili na cestě nový povrch, jak jsme otáčeli motorku podkouzla jí kola a byla s ní na zemi. Motorka mi ležela na noze rozehrátým výfukem. Začala se mi seškvařovat kůže. Když jsem se zvedla začala jsem se belhat domů. Když jsem se tam dostala, začala jsem brečet. Mamka s babičkou se mně začaly vyptávat co se mi stalo.
Asi za 10 minut přišli kluci. Mamka šla k sousedům, protože mají dceru která pracuje v nemocnici. Mamka jí pověděla: „Lada si spálila nohu, můžeš jí to prosím ošetřit?“ Bára odpověděla: „Vezmu si věci a jsem tam.“
A já si to pamatuji dobře, protože od toho úrazu mám na noze znaménko.


Slohová práce školní
Barbora Mikešová
12. června 2007
3. C

Znamení doby
Co je tím dnešním znamením doby? Pro někoho rychlý vývoj vědy a techniky, pro jiného přeplněné hypermarkety nebo loupežná přepadení. Nezní to zrovna lichotivě, ale s těmito situacemi se setkáváme téměř každý den. Na druhé straně na objevy a pokroky českých vědců můžeme být určitě pyšní.
Proč je ale dnešní společnost tak konzumní? Proč se lidé často předhánějí o to, kdo má lepší auto nebo nejnovější mobilní telefon s fotoaparátem? Zamyslím-li se nad tím, je to docela pochopitelné, že člověk chce mít to nejlepší co může a nechce se spokojit se způsobem života našich babiček a dědečků.
Ale potom se nemůžeme divit, že na pátečním nákupu strávíme dvě hodiny a jsme z toho značně vyčerpaní, neboť proplétat se mezi stovkami lidí a nákupních košíků nás moc nepovzbudí. Po této náročné činnosti naložíme nákup do auta a jedeme přes celé město až ke svému obydlí, kde všechny ty dobroty vyložíme a s klidem si sedneme do křesla před televizi. To nás ovšem většinou také moc nepotěší, když slyšíme o vraždě nebo v lepším případě o loupežném přepadení. Vzápětí zvoní telefon. Volá babička a opět nám klade na srdce ať nechodíme nikde sami a dáváme pozor.
Tento scénář je dost děsivý, ale myslím, že v dnešní době to není žádná výjimka. Ale pojďme otočit list a podívat se na dnešní dobu trochu optimisticky. Vždyť dnes máme takové možnosti, o jakých se našim předchůdcům ani nesnilo. Choroby, na které se dříve umíralo, můžeme dnes snadno vyléčit nebo jim úplně předejít. Máme možnost cestovat, ale i pracovat v zahraničí. A letní dovolenou si dokážeme představit téměř kdekoli. U moře, v horách, v jakékoli zemi na jakémkoli kontinentě. A není to problém. Že bychom se z druhé strany světa nemohli spojit s přáteli vůbec nehrozí, protože náš nový mobilní telefon a notebook to zajistí a ještě pošle foto. Někomu ale k radosti postačí sobotní odpoledne strávené v nákupním centru, kdy si odpočine a obohatí svůj šatík.
Dnešní svět i život je podle mého hodně rozmanitý a pestrý, ale často i divoký. Člověk má obrovské možnosti a záleží jen na něm, co si z dnešní doby vybere a využije. Ať už člověk žije jakkoli, všichni žijeme na stejném světě ve stejné době a záleží na každém, co je pro něj to nejlepší.

Osnova: I. Úvod
II. Stať: a) konzumní společnost
 b) dnešní svět
 c) pokroky doby
III. Závěr


Slohová práce školní
Jana Drábová
16. ledna 2007

OSNOVA:
ÚVOD: kdo vlastně žije mezi námi
STAŤ: a) chov exotických zvířat
 b) chov klasických domácích mazlíčků
 c) moje domácí zvířata
3) ZÁVĚR: Smutné konce domácích mazlíčků

Žijí mezi námi
Žijí mezi námi a není jich zrovna málo. V posledních letech se začal rozmáhat trend všech možných domácích mazlíčků.
Lidé však nezůstávají jen u koček, psů a křečků, ale pouštějí se i do chovu exotických zvířat. Myslím si, že tento trend není zrovna nejlepší, protože většina lidí si ani nedovede představit, jak těžké je se o takového tvora postarat. Například chameleoni, hadi nebo nedej bože pavouci a škorpioni. Všechna tato zvířata potřebují speciální péči a asi nikdy je nedokážeme úplně ochočit. Chování takovýchto tvorů je i finančně velmi náročné, protože potřebují vytvořit zvláštní prostředí, musí mít klece pro ně určené, speciální krmivo a podobně. Proto by měl každý člověk před koupí takového tvora opravdu zvážit, zda má na to, aby se o něho dokázal postarat.
Nezapomeňme však ani na chov těch nejznámějších zvířat, protože i o ty se musíme dostatečně starat a to neznamená jen to, dát jim jednou denně nažrat. Člověk, který si chce pořídit pejska, ať už yorkšíra nebo velkou dogu, musí nejprve zvážit, zda bude ochoten pro něho obětovat dostatek svého času, protože to opravdu není málo. Každý člověk by měl jít se svým pejskem alespoň třikrát denně na vycházku, a to nejméně na půl hodiny. Dále psa jedenkrát denně nakrmit. Lidé by si měli vytvořit se svým psem pouto, neznamená to, že ho budou rozmazlovat a pes bude neposlušný, ale vytvořit si takový vztah, že vás pes poslouchá, protože vás bere za vůdce smečky, a ne za tyrana. Při chování koček se musíme rozhodnout zda bude pouze doma, nebo je budeme pouštět ven. Když ano, tak je lepší kočku vykastrovat, protože poté by jsme se mohli dočkat nečekaných dárečků, kterých může být do jednoho roku i dvacet. Potom se těžko schání majitelé pro tolik zvířat. Vyloženě domácí zvířata jako křečci, morčata a králíčci také potřebují péči. Čím více si s nimi hrajeme, tím více jsou ochočení a mají nás rádi. Dalšími oblíbenými zvířaty jsou papoušci a andulky. Můžete si s nimi užít spoustu legrace. I malé ptáky jako andulky můžeme každodenním trénováním naučit mluvit a to nejen opakovat několik slov, ale i celé věty. Častými zvířaty které mají lidé doma, jsou i akvarijní rybičky. Chov těchto zvířat je opravdu náročný. Možná se to ani nezdá, ale udržet rybičkám optimálně čistou vodu je velmi náročné. Do akvária musíme zvolit takové druhy, které spolu mohou žít aniž by se vzájemně sežraly. Nejhorší co může rybičky potkat je to, že někteří lidé, které už jejich pěstování nebaví je spláchnou do toalety.
Já osobně miluji zvířata. Doma jsem měla už všechno možné. Nyní máme psa a andulku. Naše fenka je výborně cvičená. Umí všechny povely a opravdu poslouchá. Andulák Kubíček už umí mnoho slov a je opravdu ochočený. Myslím si, že mít své zvířátko je opravdu krásné, protože když je člověku nejhůře, tak zvíře vás nikdy nezradí a je s vámi i v těch nejhorších chvílích.
Nejsmutnější je když lidé neuváženě koupí svým dětem zvířata, která ani nechtějí a ty potom končí v útulku nebo jsou v horším případě odvezeny někam do lesa a tam ponechána svému osudu.


Stezka odvahy
Já a můj bratr Šimon jezdíme každý rok o prázdninách na kolařský tábor. Už šest let. A vždy na jiné místo. Třeba jednou jedeme do Maxova, jindy na Chřipskou. A právě na Chřipské se to stalo. Jeden den jsme měli stezku odvahy.
My jsme měli zrovna s mým oddílem službu, to je že se staráme o celý tábor. A já si myslela že když máme tu službu tak nikam nepůjdeme.
Jenomže stalo se bohužel jsme šli. A všichni museli jít sami Ale zato jsme měli štěstí, že jsme šli jenom kousek. Starší oddíly ty šli až na hřbitov. Řekla jsem že sama nepůjdu. Pak sem se zeptala Péti: „Péťo nešla by si se mnou?“ A Péťa odpověděla: „Dobře“.
A tak jsme spolu šli. Jsme se držely a byly jsme úplně spocené. Už jsme se blížily ke konci a tam vedle mě se něco ozvalo a já sem hrozně vyjekla, že mě slyšeli všichni. Pak jsme se konečně vrátily.


Slohová práce školní
23. května 2006
Tomáš Kalčík

I. Úvod
II. Stať a) rodina
 b) zdraví
 c) kamarádi
 d) štestí
 e) láska
III. Závěr
… je pro mě nejdůležitější (Úvaha)
Občas si kladu otázku – co je pro mě nejdůležitější? Je plno věcí, které toto kritérium splňují. Ale jednoznačně určit věc, která se řadí na místo „nejdůležitější“, se podle mě nedá. Mou důležitou věcí je třeba rodina. Doma mám výborné zázemí. Vždy, když si s něčím nevím rady, zajdu s mým problémem za rodiči a ti většinou ví, jak jej řešit. Rodina mi poskytuje vše, co potřebuji k životu a mnohdy mnohem víc.
Další z řad důležitých věcí je zdraví, ba možná právě nejdůležitější. Jelikož nemám žádné zdravotní problémy, mohu se plně věnovat tomu, co mě baví. Domnívám se, že když člověk není zdravý, nebo má nějaké větší zdravotní problémy, nemůže se plně těšit ze života. Ale neříkám, že nemocní lidé se neumí radovat.
Neméně důležitou věcí jsou pro mě kamarádi. S kamarády jsem většinu svého času. Pokaždé někdo z nich něco vymyslí, a tak rozhodně není nuda. I když mám sebehorší náladu, v kruhu přítel se cítím hned mnohem lépe. Znám plno mladých lidí, kteří jsou uzavření a s nikým se moc nebaví, ale přichází tak o radovánky studentského života.
Když se někomu přeje k narozeninám nebo svátku, říká se: „Všechno nejlepší, hlavně hodně zdraví a štěstí.“ a tak štěstí je další důležitá věc. Štěstí sebou přináší radost a veselou náladu. Já jsem ve své podstatě šťastný člověk. Někdo za štěstí považuje stránku materiální, někdo zas duševní. Ve svém žebříčku důležitých věcí nemám štěstí v pořadí. Myslím si, že k tomu, aby byl člověk šťastný nepotřebuje „štěstí“, ale zdraví, lásku, dobré přátele…
Láska – další důležitá věc. Člověk, kterému se ji dostává, ji dokáže i opětovat, jelikož jsem mladý, mám velice rád rodiče. Samozřejmě, že se našlo i opačné pohlaví. Ale podle mě není láska v tomto věku tak pevná, jako ta ve věku pozdějším.
Na vrcholu mého žebříčku by byla asi rodina, zdraví, přátelé, láska a ke konci by se pohybovalo vrtkavé štěstí.


Slohová práce školní

Jan Statečný
2. A								14. ledna 2008

Problém, který mě zaujal:
Jako téma jsem si zvolil mafii. Tato organizace funguje již stovky let v různých koutech světa. Vznikla z potřeby obrany proti vládcům, kteří shromažďovali majetek na úkor chudých. První mafiáni se schovávali v kopcích, občas přepadli karavanu, která vezla vládci peníze nebo potraviny. Kořist pak rozdali mezi chudé. Takto mafie fungovala dlouhá léta i na Sicílii, která je považována za kolébku této organizace. Odtud také pocházejí nejznámější gangsteři, jako příklad uvedu jedno jméno, a to Al Capone. Tento můž působil v Chicagu, avšak jeho kořeny jsou ryze silicilské.
Je mi jasné, že se ve spoustě případů tato původní idea změnila v touhu po majetku a moci, což je v rozporu s původními cíly. Musíme si uvědomit, co dokázala mafie v dobách jejího největšího rozkvětu, což odpovídá 20. až 70. létům 20. století. Poskytovala v dobách prohibice lidem věc, která provází lidstvo od nepaměti, a tou je alkohol. Dokázala ovlivňovat vysoce postavené lidi ve prospěch chudých. Dávala lidem oporu, když selhala vláda a policie. Chudí mohli v 30. letech 20. století i přes hospodářskou krizi získat práci, peníze i naději na slušnější živobytí.
Hodně lidem se při vyslovení pojmu mafie vybaví nelítostní zabijáci. Ovšem ne vždy tomu tak je. Tato organizace má i svá pevně daná pravidla, která by nikdo neměl porušovat. Třeba omerta. Jedná se o zákon mlčení. Nikdo, kdo měl kdy nějakou spojitost s mafií, nesmí například při zatčení vypovídat. Za porušení je trest nejvyšší. A policie může udělit zrádci novou identitu, může zařídit přestěhování na druhý konec světa ale pomstě nikdo neunikne.
Mé mínění o mafii hodně ovlivnily knihy Omerta, Sicilán a Kmotr od Maria Puza. Autor těchto děl dopodrobna prostudoval strukturu organizace a měl být údajně i vyslýchán pro podezření z kontaktů s mafií.
Na závěr bych chtěl napsat, že kdyby se mafie držela svých původních záměrů, mohla by být leckdy užitečná. Avšak její zlatá léta jsou nenávratně pryč. Chtěl bych se na chvíli přenést do doby, kdy čest a odvaha byla silnější než zákon, kdy touha po svobodě a vysvobození z útisku převažovala nad strachem ze zatčení a kdy vůně whisky, dýmu doutníků a benzínu prosakovala ovzduším, abych mohl napsat objektivní názor.

Osnova:
Úvod: původní úkol mafie
Stať: a) zásluhy mafie
 b) omerta
 c) díla Maria Puza
III. Závěr: touha po poznání doby mafie


Den plný útrap
Bylo pár týdnů před vysvědčením.
Šly jsme s děvčaty na sportovní soutěže. Musely jsme v různých disciplínách vybojovat žetony. Za ně jsme si mohly něco „koupit“ v malém stánku.
Já jsem koupila dárky pro sourozence (tehdy jsem ještě měla jen dva) a pár věcí pro sebe, šetřila jsem na velkého plyšového medveda pro moji maminku. Medvěd držel srdíčko s nápisem I <obrázek - srdce> U.
U jedné soutěže byl jako „hlídač“ mamčin kamarád.
„Je pár minut před koncem a já na toho medvěda furt nemám,“ říkala jsem si. A pak mě napadlo zajít poprosit Jirku (to je ten mamčin kamarád, je plavčík takže jste ho jistě již viděli) no tak dále. Dal mi na medvěda a ještě nějaké žetony navíc.
Lenka si všimla že si beru tolik žetonů a přispěchala si vzít taky.
Jenže kromě toho to byl den jak se říká blbec. Když jsem běžela koupit toho méďu, spadla jsem a spálila si koleno. Pak když jsme šly domů zjistila jsem že se mi dárky nevejdou do batohu. No prostě děn blbec.
Došla jsem až k nemocnici kde mamka pracu je a chtěla ji překvapit krásným méďou z lásky.
Jenomže když jsem vyšla do třetího patra kde mamka pracuje, řekli mi, že už šla domů.
Letěla jsem jako vítr.
Když chodíte kolem nemocnice, víte, že jsou tam schody a vedle cesty od těch schodů k nemocnici je prohlubeň na odtékání vody a přezni jsou „mříže“.
Běžela jsem tamtudy a najednou uklouzla po nějakém štěrku a noha mi sjela pod odklopenou mříž. Sklouzla tam tak špatně, že se mříž zaklapla. Koukla jsem se co se mi stalo. „Bude to jen škrábnutí,“ říkala jsem si.
Ale ouha. Byla to otevřená rána.
Jakmile jsem to spatřila začala mě noha strašlivě bolet. A zakřičela jsem na celé kolo: „Do pr…“ víte čeho.
„Pojď mi pomoct!“ volala jsem na bráchu který stál opodál a hloupě civěl. Pak se rozběhl domů.
Dokulhala jsem až ke vstupu do nemocnice. Kde mě s vyhrnutou nohavicí a zakrvácenou ponožkou spatřila stará paní.
„Propána co se ti stalo?“ ptala se. Bylo mi tak zle že jsem nemohla odpovědět.
Vzala mi batoh a odvedla mě do nemocnice, tam se nevím od kud vynořila sestra (zdravotní né ta moje). Posadila mě na vozík a už jsem jela k doktorovi.
Jelikož se příšerně bojím injekcí, celou dobu jsem opakovala: „Nedávejte mi injekci, já chci maminku.“
Pak přišla mamka ale injekci jsem nedostala, jen nějakou vodičku na umrtvení.
Nohu mi zašili a jela jsem domů s tou nohou na opěradle předního sedadla.
Do školy jsem si šla už pro vysvědčení.
Doma jsem skoro pořád spala a do konce života budu mít jizvu.
Nikomu bych nepřála to co se stalo mně.


5. prosince 2008
Ženísková Lucie
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
téma: Svět v roce 3008

osnova: 1) Úvod na naši planetu
2) Nový stát
3) Obyvatelé státu
4) Kam za zábavou
5) Závěr

Naše planeta i její obyvatelé se značně změnili kvů-li globálnímu oteplování a jiným hlavně biologickým problémům. Celá mořská plocha je pokryta různě barevnými deskami, na kterých jsou vybudovány celé státy. Lidé celé naší planety ovládají jeden universální jazyk, politika jednotlivých států se lišila, byly zde i nové názory jak vést stát.
Stát Esembora se nachází přibližně v polovině Tichého oceánu. Jeho povrch je zelený, nikoli porostlý trávou, ale sytě zelený, vlastně ta deska, na které je vytvořen je celá zelená (složení desky je velmi složité, proto jeho popis vynechám). Tento stát má vyvýšené budovy, aby zde bylo --- prostoru. Politika tohoto státu je velmi nakloněna jeho obyvatelům a je stavěna na rodinném životě, není nijak vypočítavá či záludná i ekonomika a finanční stránky jsou zde všechny v klidu a velmi ---. Lesy má husté, vodopády čisté, pláně zelené, pole úrodná, zvířata zdravá. Po pláních se prohání krásní koně, velice krásný, bílé kozy, ovce s měkou vlnou, bůvoli, tygři a plno ostatních, žije zde v souladu a klidu.
Obyvatelé tohoto státu mývají metr padesát, snědou pleť, hnědé vlasy doplněné tmavýma očima, malým nosem a téměř neustále usměvavými ústy. Dožívají se zatím neurčitého věku, žena, která je prozatím nejstarší dosáhla věku 132 let, ale je plná síly a života. Rodina zde funguje jako stavební celek státu a společnosti, skládá se nejčastěji z 4-5 členů. Hlavu rodiny zde netvoří muž, který by se staral finance a jiné věci nýbrž oba rodičové společně i se svou ratolestí (nejsme přece zpátky ve středověku). Muž i žena mají stejné šance pro dosáhnutí různých pracovních i sociálních postů, tudíž se zde neprojevuje převaha ani jednoho pohlaví. Rozvoj lékařství dokázal zlikvidovat téměř všechny nemoci i jiné mutace virů a bakterií, ba i plísní. Tento rozvoj pomohl i studii lidského mozku proto se zde zaměřili na jeho maximální využití a zvedla se inteligence téměř o 60%.
Způsoby bavení se příliš neliší od lidí dřívějších, dělí se do kategorií dětí, dorostenců a dospělých. Pro děti jsou ty hřiště vybavena nejrůznějšími skluzavkami, teleporty (jen z jednoho na druhý konec hřiště), --- hračkami. Pro trošku větší lukostřelba z plně automatických luků, různé portohry aj. Pro dorostence jsou zde speciální kina, kluby, bary, kavárny, čajovna především cyberprostory. Taková cyberprostor je malá místnost, do které může přijet jeden i více lidí, nasadí si speciální brýle a na základě myšlenek a snů vytvoří svůj vlastní nezávislí svět. V tomto světě se mohou volně pohybovat, bavit se a dělat cokoli je napadne. Pro dospělé jsou zde opery, hospody, restaurace, kluby a divadla vybavena čidli, která způsobí výhled na jeviště jež si zrovna přejete. V tomto ohledu se jen něco zlepšilo, ale v podstatě si lidé baví stejně jako kdysy.
Naše planeta i tento stát jsou plné přátelství, lásky, míru, klidu, pohody, prostě trochu ideál a to hlavně díky přívětivosti a vyrovnanosti obyvatel, které netrápí shon, --- a čas.


Dívám se do zrcadla

Při pohledu do zrcadla mě napadají různé otázky. Jak mě vidí ostatní? Nechovám se hodně neslušně? Co profesoři ve škole? Kamarádi? Rodina? Jak mě vidí oni? Nakonec já, jsem sám se sebou spokojený? Takto bych mohl psát dlouho a nám nápady nedocházejí. Pokusím se na některé z otázek odpovědět.

Začal bych asi svým vlastním názorem na sebe. Je spousta věcí, které bych rád změnil. U některých to možné je, u některých ne. Například moje výbušnost. Nesčetněkrát se mi stalo, že mě někdo o něco požádal, jenže já byl protivný a o vstřícnosti nemohla být ani řeč. Chvíli poté si uvědomím, co jsem vlastně udělal. Následuje pocit viny. Pocit, který je nepříjemný a nutí k omluvě. Záleží na povaze a charakteru druhé osoby, zda mi promine či nikoliv, ale také na okolnostech, které můj čin provázely. Pokud dotyčný moji omluvu přijme, mám radost. Pokud ne, snažím se napravit to, co jsem udělal špatně.

Dále moc nedodržuji zásadu čínského filozofa Konfucia, jehož učení říká, že by nikdo neměl druhému činit to, co nechce, aby bylo činěno jemu. O filozofii se moc nezajímám, ale tato myšlenka je zajímavá a určitě má hodně významů. Jenže si myslím, že tento způsob života se nedá nikomu přikázat. Vždy budou existovat lidé, kteří se nad myšlenkou možná ani nezamyslí a úmyslně ji poruší. Při dodržování tohoto učení by byl svět bez válek, utrpení a teroru a celkově by byl hezčí. Abych se vrátil k mému porušování Konfuciovy myšlenky. V životě jsem ublížil hodně lidem. Skoro pokaždé mě to mrzelo, protože cílem mého jednání bylo co možná nejvíce {někoho}<in> zesměšnit nebo ponížit a tím pádem moje „vytáhnutí se“ před ostatními. I přes to, že si plně uvědomuji následky mého nepříliš vhodného chování a snažím se tento způsob přístupu k ostatním „vyškrtnout“, občas se mi stává, že se neudržím.

To byly věci, které bych na sobě chtěl změnit. A teď ty, za kte jaké jsem rád. Snažím se být kamarád s každým, kdo je mi sympatický, či mě něčím zaujme. Jsem pro každou srandu, která je v mezích. Znám pár lidí, kteří mě zavrhovali kvůli tomu, že jsem si jako střední školu zvolil gymnázium. To mi přišlo nefér, já jsem nikdy nikoho neposuzoval například podle toho, jakou školu si zvolili, či podle jejich mobilního telefonu. Každý má právo si svobodně vybírat a nejsem rád, když je toto právo potlačováno.

Kdybych se měl vyjádřit k postoji kamarádů a rodiny vůči mé osobě, bylo by to velmi nepřesné, protože to mohu posoudit pouze z jejich chování ke mně. Myslím si, že jsem mezi svými kamarády oblíbený. Rodiče mají radost, když se mi něco podaří, na druhou stranu je dovedu i hodně zklamat.

Na závěr bych chtěl říci, že jsem nenapsal zdaleka všechny své nedostatky. Moje pozitivní vlastnosti by měl posoudit někdo jiný. Já jsem sám se sebou spokojený.

Osnova:

I. Úvod – Pohled do zrcadla

II. Stať –

1) Můj pohled na sebe

2) Konfuciova myšlenka

3) Mé dobré vlastnosti

4) Postoj ostatních k mé osobě

III. Závěr – Zakončení mého zamyšlení nad sebou


Slohová práce školní

Iva Chodurová 12. ledna 2006
2. C

Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
Kalamita (volný stylový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno (volný stylový útvar)
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (úvaha)

Kalamita

Osnova: I. Úvod: probuzení
 II. Stať: a) nevědomost
 b) překvapení
 c) strach
 d) poslední krok (konec)
 III. Závět: úleva

Jednou za rozbřesku jsem se probudila a myslela si, že je stejný jako ta ostatní, ale zmýlila jsem se. Kdybych jako každé ráno stiskla knoflík na rádiu a pustila si zprávy ze světa a novinky z počasí, dozvěděla bych se dřív, co se děje. Hlavně bych zpozorovala nezvyklý chlad a tmu v mém útočišti.
Jelikož jsem však stále byla zaslepená spánkem, neuvědomila jsem si, že se tyto dva neobvyklé jevy neodehrávají pouze v mé mysli. Odebrala jsem se do koupelny, abych si vyčistila zuby a dvěma mokrými prsty si protáhla kukadla. Potom jsem vyrazila se oblékat, abych dojela včas do školy.
Už ve dveřích jsem se zarazila a moje oči velikosti tenisáků mi málem vypadly z důlků. Nejen, že mé okno bylo celé zasypáno sněhem, a proto bylo v mém pokoji tak neuvěřitelné šero, ale dokonce jemná tabule skla na okně praskala pod tlakem zmrzlé vody. Chvíli jsem sledovala jak praskliny tvoří na okně dlouhé pavučiny a stále více se roztahují. Vypadalo to jako kdyby krutá Paní Zima nechala na mé okenici rozkvést celou louku svých oblíbených květin.
Ale pokračovalo to zle. První křehké sklo nevydrželo a probořilo se. Živel se posunul k druhé vrstvě ochraňující teplo domova. Už to nebyla nevinná bílá peřina rozveselující děti na sáňkách a dospělé na lyžích, byla to pohroma. Utíkala jsem do obýváku, kde jsem si pustila televizi a přitom stihla zaregistrovat, že náš balkon se pod nánosem bělavé smršti utrhl. Přepnula jsem na mimořádné zpravodajství. Reportéři se zdáli celí vyděšení, když občanům oznamovali: „Sněhová kalamita zasáhla celou Českou republiku a vydrží u nás nejméně dva měsíce. Potom sníh roztaje a záplavy budou tak velké, že zahubí všechny až do posledního občana. Ale žádnou paniku.“ pokusil se o úsměv, který vyzněl poněkud křečovitě. S námahou jsem polkla, srdce jsem měla až v krku. Neměla jsem sílu umlčet televizor ani ho dále sledovat. Zvedla jsem své tělo ochrnuté strachem a odevzdaně učinila několik kroků, abych pozorovala běsnící katastrofu. Naší zkázu. A to jsem ty zářivě bílé hvězdičky, které se v zimě snášely k zemi odrážely statečné teplé sluneční paprsky, tolik milovala.
Přiblížila jsem se k oknu a opatrně položila dlaň na sklo plné rýh. I přesto jsem cítila chlad ledu prostupující oknem. Jako by mě políbila sama smrt. Náhle se zamrzlá voda v podobě bílého sněhu vhrnula dovnitř. Zasypala mne. Potom už bylo jen ticho a tma.
Leknutím jsem se s trhnutím probrala do tmavé tiché noci a pohlédla na budík. Hodiny ukazovaly 3:56. Po čele mi stékal pot. Vylétla jsem z postele a rozhrnula žaluzie. Poklidná ulice, padající sníh a světlo. Uklidnila jsem se a zavrtala se až po bradu do postele.


Žilková, Barbora, V. C, 07/08

8. října
<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova:
1. Kluci jezdili na kolečkových bruslích.
2. Jednoho z kluků srazilo auto.
3. Kluci se zeptali, jesli se mu něco stalo.
4. Jeden z kluků navhrl, že zavolá sanitku.
5. Dojel k telefonní budce a zavolal pomoc.
6. Sanitka dorazila ihned a odvezla zraněného kluka do nemocnice.

9. října
Malá nehoda
Honza, Pepa a Lukáš si řekli že by si mohli zajezdit na kolečkových bruslích Lukáš si vzal skate board a šli jezdit.
Honza byl tak natěšený že se rozjel a ani si neuvjedomil že je před ním silnice ale to neměl dělat rovnou na něj se řítilo auto a srazilo Honzu na zem a odjelo. Pepa a Lukáš rychle dojeli k Honzovi který ležel na silnici a plakal Honzu to moc bolelo. Pepa řekl že pojede pro pomoc.
Pepa rychle jel k telefoní budce aby zavolal pro Honzu pomoc vytočil 155 a všecko řekl a odjel zpět za klukama.


1. nadpis

2. a) písmo

b) pravopis

c) pravopis – příklady

3. ovládání pravopisných pravidel

PÍSMO A PRAVOPIS

Aby jsme se mohli dorozumívat, vytvořili jsme soubory grafických znaků – písmo. Naše písmo je hláskové – zaznamenáváme písmeny. V češtině se píše tzv. latinkou.

Ustáli se zásady, jak se mají mluvené projevy písmem zaznamenávat – pravopis. Při stanovení pravopisných pravidel se usiluje hlavně o to, aby působila co nejméně potíží při psaní a při čtení. Při úpravě pravopisu musíme brát v úvahu oba tyto jeho úkoly.

Pravopis umožňuje rozlišit slova a slovní tvary, které v mluveném projevu znějí např. (vír x výr; plod x plot; správa x zpráva; zpívali x zpívaly; otcovi x otcovy). Dává nám možnost poznat jak je slovo tvořeno (lidský; nejjemnější) a vztahy mezi větnými členy (davy lidí trpělivě čekaly x lidé stále mlčeli).

Bezpečné ovládání pravopisných pravidel patří k nejvíce zdůrazňovaným požadavkům jazykové kultury.

Zdroj: Přehledná mluvnice češtíny pro ZŠ V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


„Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším přispěním, neexistují samy o sobě.“ (M. Ghándí)

osnova

1) Úvod : uvědomění

2) Stať: a) kořeny zla

b) člověk – původce

c) výchova

d) projev revolty?

d)

3) Závěr: filosofové a nitro duše

Autor tohoto citátu, jakožto jeden z největších ochránců lidských práv a svobod, vyslovil myšlenku, kterou by si měli konečně uvědomit všichni lidé na světě, zvláště pak ti, kterých se to bezprostředně týká. S uvědoměním by mělo zákonitě přijít i zamyšlení nad sebou samým a pokus nápravy. Ne vždy se ale tak bohužel stane a zas se vše opakuje dokola.

Nejen v dnešním světě, ale už v dávnověku lidstvo začalo tvořit a poznávat zlo, bezpráví a násilí. Ať už souvisí s dobyvačnými válkami o nová území, utlačovatelskými tendencemi, vyvyšováním se nad ostatními a soupeřením o nejlepší a nejvyšší pozice či s nespravedlivým a zkorumpovaným systémem soudnictví, jsou navždy spojeny s našimi životy a neodmyslitelně k nim patří. S politováním, ale zároveň se smutnou jistotou mohu říct, že tyto, ale bohužel i další negativní aspekty tu byly, jsou a myslím, že i budou.

„Odkud se zlo bere?“ ozývalo se častokrát. V minulosti si ho lidé spojovali s božími tresty či rozčilením přírody, ale postupem času, si většina jedinců uvědomila, že původcem je on sám – člověk, potažmo lidstvo. Člověk, jakožto tvor individuální, se chce lišit, usiluje o sebeprosazení a seberealizaci, což když se nedaří s sebou přináší komplexy s následným dopadem na společnost a to převážně v záporném slovasmyslu. Jakoby nestačily přírodní katastrofy, kterými se hroutí jak ekosystémy, tak i životy nevinných lidí. Člověk jakoby chtěl být účasten na všem. Nesmyslné války z přesvědčení, rozšiřování oblastí, protesty proti nadnárodním organizacím či nejrůznější atentáty. Je vám to povědomé? Mělo by, neboť to slyšíme dnes a denně z televize, rozhlasu či jiných médií. Ale co proti nepravostem podnikáme? Někdy se mi zdá, že člověk je až příliš pohodlný než aby se o něco pokusil, což je paradoxem, protože na jednu stranu se straní a na druhou vyvolává konflikty. Někteří lidé si to ani neuvědomují a vše berou, tak, jak to je. Možná proto, že už ztratili všechna očekávání, už si nemyslí, že by ve večerních zprávách převažovalo něco potěšujícího či radostného. Nebo se snad bojíme? Bojíme se postavit násilí a nenávisti čelem, protože už dopředu víme, že stejně nic nezmůžeme díky zakořeněné nespravedlivosti světa? Může to být i tím, že si lidé mezi sebou přestávají věřit, nedůvěřují si, nevidí v sobě přítele, spojence, oporu, nýbrž potenciálního nepřítele a zrádce. Známe to přeci z minulých, ne však pominulých událostí, kdy člověk doplatí na svou důvěřivost, dobrotu a ochotu. Kain a Ábel, Brutus a Caesar jsou toho dokladem.

Jak řekl významný anglický myslitel John Lock: „Homo homini lupus est, což v překladu znamená „Člověk člověku vlkem.“ To přesně vystihuje boj v mezilidských vztazích. Filozofové odmítali a snažili se, aby bylo za každou cenu zabráněno válce všech proti všem, neboť právě to, by znamenalo zkázu lidstva. Jak jí ale zabránit? To není vůbec jednoduché. Donucová{n|c}í prostředky jsou nemožné a běžnými zákony, zákazy, či smlouvami se to nedaří, neboť mnoho lidí žije v domnění, že zákony jsou od toho, aby se porušovaly. Kde tedy hledat cestu?

Cestu musíme hledat v jádře původu, tedy v jádru duše a mysli každého z nás. Stejně jako je člověk epicentrem, tak je i záchrannou brzdou.

Podle mě, vývoj lidské osobnosti, vedle přirozenosti a vrozených vlastností, velmi závisí na výchově. V dětství jsme vedeni určitým způsobem, postupně si vytváříme jakýsi vhled a postoj. Jde jen o to, jakým způsobem toho dosahujeme. Člověk si musí uvědomit, že je jen malou částečkou lidstva, a proto tolerance a porozumění patří k nejdůležitějším a nejpodstatnějším vlastnostem.


Smutný pokoj

Osnova:

I. Prolog

II. 1. Středeční cesta

2. Doma

3. Překvapení

4. Výprask

5. Prohra

6. Lékárnice

7. Smutný pokoj

III. Epilog

Ležím v posteli. Venku je šero. Taky prší. A je mi trochu zima. Ale já už to skoro nevnímám. Ležím v posteli a chce se mi spát. Cítím se unavený. Ale ani tohle už si pořádně neuvědomuji. Ležím v posteli a na nočním stolku leží čtyři prázdné krabičky od prášků. Ležím v posteli, chce se mi spát a já vím, že až usnu, bude to navždy. Že už se nikdy neprobudím. A tohle si uvědomuju zatraceně dobře. Stejně tak jako to, že už to nemůžu vzít zpátky. Proč jsem to vlastně udělal? Marně se snažím vydolovat tu informaci z toho, co kdysi bývala má paměť. A dobrá. A možná že tohle je ten důvod, proč tu teď ležím.

Šel jsem toho odpoledne stejně jako každou středu před tím. Chodíval jsem tou cestou už léta. Pokaždé jedna noha předháněla tu druhou v pravidelném rytmu. Asi jako kolesa parníku, co jezdí z Prahy na Slapy a zase zpátky, neúnavně odhazují hektolitry vody a ukrajují další a další metry své nekonečné cesty. A přesně takhle jsem šlapal toho chmurného středečního odpoledne tmavou, špinavou a rozbitou ulicí na svojí nekonečné trase života.

Dům ve kterém jsem bydlel se svou ženou už mi dávno nepřipadal tak romanticky zašlý, jako před lety, když jsme se sem stěhovali. Ono vůbec spousta věcí bylo jinak. Stoupal jsem po schodech a s každým nádechem jsem znechuceně polykal doušky zápachu, tolik typického, pro staré činžáky.. Konečně jsem se vyškrábal do čtvrtého patra a jal se po tmě odemykat dveře. Světlo totiž v našem domě skoro půl roku nesvítilo. Zaklaply za mnou dveře. Nečekal jsem, že by mě někdo přišel přivítat, ale nečekal jsem ani návštěvu. Natož pánskou.

Otevřel jsem dveře do obýváku a zůstal užasle stát. Má žena ležela v náruči cizího muže a ve tváři měla přesně ten šťastný výraz, jaký jsem u ní už měsíce neviděl. A já tam stál jak nepovedená socha od umělce bez talentu. Stál a čekal, snad na nějaký zázrak. Snad jsem věřil, že je to jen nějaký přelud a že každou chvílí zmizí. Ale nezmizel. Podívala se na mne a v její tváři nebyl ani kousek citu, lítosti nebo studu. Její pohled byl chladný a odmítavý. „Je načase to skončit“ pronesla nevzrušeným tónem. „Už si nehodlám dál kazit život s někým, jako jsi ty. Kufry máš v ložnici a jestli jsi zapomněl cestu, tak tady Pavel ti pomůže si vzpomenout. Chtěl jsem něco namítnout, protestovat, či snad začít křičet, ale nezmohl jsem se ani na hlásku. Všechna ta slova a výkřiky se spojily v jeden jediný obrovitý knedlík, který mi uvízl v krku. A tak jsem tam stál a mlčel.

Trvalo pár vteřin, než jsem se vzpamatoval aspoň na tolik, že jsem opustil pózu sochy a bezmyšlenkovitě se vrhnul po svém soku. Bylo to automatické. Až ve chvíli, kdy už jsem vyrazil, mi došlo, jakou naději asi tenhle útok má. V další vteřině mou bradu zasáhla přesně mířená rána pěstí. A po ní další a další. Když jsem se probral, první co jsem zaregistroval, byl ten nenáviděný zatuchlý zápach. Ležel jsem na chodbě před bytem, kde jsem byl osm let doma. Doma. To slovo mi hučelo v uších. Z roztrženého rtu mi tekla krev. Tu sladkoslanou chuť poznám. Taky jsem měl nateklou tvář, ale všechna ta zranění mi vadila o moc méně, než vědomí, že jsem právě ztratil posledné věc, které měla v mém životě smysl.

Pomalu jsem se postavil na nohy. Hlavou mi projela ostrá bolest. Doufám, že ho aspoň pořádně bolí ruka, pomyslel jsem si a při té představě se trpce pousmál. Vyšel jsem z domu. Pršelo. Poznal jsem to, protože mě pálil rozbitý ret. Bloumal jsem ulicemi a snad každý, koho jsem potkal, mi věnoval pohrdavý pohled. První, kdo se na mě usmál, byla mladá, pohledná lékárnice. „Panejo, vy teda vypadáte. Kdo vás takhle zřídil?“ zeptala se udiveně. „Pracovní úraz“ řekl jsem a pokusil se o lehký ironický úsměv, který se v zápětí proměnil v bolestnou grimasu. „To bude vyhozená čelist. Pár dní na kašičkách a zase bude dobře“ řekla soucitně. „ Počkejte, dám vám něco na bolest.“ A tak jsem odcházel a v kapse krabička analgetik. A ve městě zbývala spousta lékáren a usměvavých slečen.

K přenocování jsem si vybral nevelký a už vůbec ne luxusní hotel. Ale mě to stačilo. Odemkl jsem dveře svého pokoje a vešel dovnitř. Nebyl velký, pro jednoho akorát. Odhrnul jsem závěsy. Venku stále hustě pršelo. Bylo už poměrně pozdě a začalo se stmívat. Zašel jsem do koupelny a natočil si sklenici vody. Postavil jsem ji na noční stolek a vrátil se k oknu. Stál jsem tam a pozoroval, jak se kapky deště vrhají bez bázně střemhlav k zemi, aby tam ukončili svou krátkou existenci. A ty o mají štěstí, tak měkce přistanou na okně a pak pomalu kloužou dolů, aby se na spodním okraji spojili se svými sestřičkami. Aspoň nebyly tak samy.

Lehl jsem si do postele. V pokoji bylo chladno a šero. Bolel mě rozbitý ret. Bolelo mě rozbité tělo. A ze všeho nejvíc mě bolelo srdce. Otevřel jsem první krabičku s prášky a vzal si dva, na bolest obličeje. Pak další dva na bolest těla. A nakonec zbytek všech balení na bolest srdce. Ještě mě trochu bolí, ale já vím, že už to bude trvat jen chvilku. Chce se mi spát. Je tu šero a zima. Ale mě to nevadí. Nevnímám to. Jen by mě zajímalo, kdo mě tu ráno najde.


27. listopadu 2008
Veronika Hašlarová
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: 3. Byl to jen sen

Osnova: 1. Pocit cesty do práce.
2. Spatření dveří.
3. Zkoprnělý pocit, útěk a bezmoce
4. Útěk před mužem.
5. Probuzení ze snu.

Sněžilo a ona se s úsměvem na rtech vydala čelit dalšímu dni, dalším překážkám. Byla zvědavá co jí nový den přichystá. Ledový sníh padající z nebe ji štípal do očí, krůček po krůčku našlapovala na zasněženou cestu a mrazivý vzduch ji studěl po celém těle. Ty davy lidí a jejich mračící se obličeje, polorozespale kráčící do škol, nebo do práce. Ale ona stále probořující se do sněhu kráčela dál. Tenhle pocit si chtěla uchovat co nejdéle, pocit že je úplně jiná než většina lidí, co se ráno chystají zase tam, kde každý den tráví většinu času. Letmo se zasmála.
Spatřila polootevřené dveře. Přišla k nim blíž. Divila se, proč v takové zimě a ráno může někdo jen tak nechat otevřené dveře. Pravým očkem nakoukla. To co její zrak uviděl, by ani největšímu nepříteli nepřála. Zůstala šokovaně stát, jakoby do ní někdo ze zadu vrazil kudlu. Najednou se její veselý a nadčený výraz proměnil v zaraženě ---, v takový jaký by ani nejschopnější spisovatel nedokázal popsat.
Viděla tam pána, pána který seděl na židli. Kolem něho další dva muži. Jakým si způsobem do něj bušili, jedna rána za druhou. Za každým úderem zoufalý výkřik oběti. Dívka zkoprněle stála a mlčky pozorovala, co se bude dít. „Á!“vykřikla jako blesk z čistýho nebe. Její andělsky čistá tvář ztuhla ještě víc. Někdo ji drží. Nemůže udělat ani krok, stojí tam jako kůl v plotě. Otočila se, aby zjistila kdo jí tak pevně svírá. Další bytost. Muž zahalený v černém kabátě, hledící do jejích pomněnkově vystrašených očí. „Co tu chceš?“ Vykřikl na ni hlubokým hlasem. Dívka nebyla schopná vydat ani slovo, ani hlásku, nic. Muž se neshledal s odpovědí. Snažila se mu vytrhnout z náruče, snažila se utéct. Nešlo to. Pouliční zářivka vyhasíná a začíná se rozednívat. Dívka si pomyslela: „Nepřestanu doufat a bojovat, dokuď můžu dýchat.“
Muž nachvilku znejistil, dívka využila situace a vytrhla se mu z náruče. Utíkala co jí nohy stačily. Zahalený chlap ji hlučným krokem pronásledoval. Do očí se jí vlyly slzy. Kapka se dotkla země. Srdce ji bušilo, mráz po zádech ji naskakoval jako nikdy. Ale ona stále utíkala. Muž byl však rychlejší. Chytil ji za modrou bundu a přitáhl k sobě. Je v pasti. Nemůže utíkat, pán ji svíral tak pevně, až vykřikla bolestí.


Cestování

Osnova: I. Typický český turista

II. Jak cestují jiní?

1. Turisté jako pan Krejčíř

2. Turisté jako gen. ředitel ČEZu

III. Zamyšlení

Takzvaného českého turistu dnes potkáme skoro všude. V civilizovaném světě, zemích Dálného východu nebo exotických krajinách. Moře cestovek nás chce ohromit vodopádem luxusních hotelů, i když ve skutečnosti zas až tak luxusní nejsou, což se často dozvídáme až na místě. Příliv nejvýhodnějších nabídek „last minute“. Průměrný český turista plánuje kolikrát už rok do předu kam vyrazí, a čeká na nejvýhodnější nabídku. Ale zamysleli jste se někdy nad tím, jak asi cestují čČeši s trochu víc naplněnou peněženkou? Jak asi cestuje pan Krejčíř na Seychely nebo pan generální ředitel ČEZu Martin Roman?

Takový turisti jako je pan Krejčíř si jezdí na dovolenou tehdy, když jim policie zvoní u dveří. Nemusejí si ani balit kufry, jelikož věci, které nutně potřebují k přežití koupí tam, a většinou už v té zemi stejně vlastní nějakou tu nemovitost, tak proč by se zdržovali balením. Když někam cestují, tak odcházejí z domu zásadně zadním vchodem. Tyto lidé mívají i vlastní letadlo nebo si<in> pronajímají soukromé, tudíž nečekají na letišti dvě hodiny jako ostatní, a tím neriskují, že by se s nimi šly páni policisté rozloučit až na letiště. Na dovolené se zdržují déle a často se ani nemusejí vracet. Jsou to takzvaní ideální turisté – doma kradou a v cizině utrácejí.

To generální ředitel ČEZu<in> určitě necestuje takhle narychlo. Takový lidé cestují s pořádnou ochrankou. Nejluxusnější hotely, samozřejmě velké metropole, které jsou plné lidí, aby nebyli tak snadno na „dostřel“. Drahé, exotické restaurace. Jejich manželky si vybírají oblečení z nejdražších obchodů v mMiláně a Paříži. No kdo z nás na to má? Mohou si kam chtějí, ale stále si musejí krýt záda.

Tak tedy, jakým turistou by jste chtěli být vy? Já mám jasno


Slohová práce školní

Petra Jakubcová 12. ledna 2006
2. C

Témata:
Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
Kalamita (Volný slohový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno (Volný slohový útvar)
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Abeceda dnešní společnosti

Osnova : I. Úvod: lidé a rozvoj
Stať: a) vynálezy a život
 b) teroristické útoky
c) globální oteplování
d) nemoci v Africe
Závěr: společnost

 Spěje dnešní společnost k horšímu, nebo k lepšímu? Podle mého názoru k oběma možnostem. Nad tímto tématem by se měl zastavit asi každý, jakým způsobem přispívá k rozvoji a nebo naopak, ke stagnaci. Nedávno jsem četla knihu o australštích domorodcích. Žili zcela přírodou, nepotřebovali ke svému životu žádné vynálezy a elektroniku. Je tedy věda v našem životě tak důležitá?
Myslím si, že bychom nemohli bez novodobých vynálezů v této době vůbec žít. Dovedete si představit jeden jediný týden bez televizního přijímače, mobilního telefonu nebo automobilu? Naše společnost v tomto směru úplně zlenivěla. Není krásnější někomu na Vánoce poslat spíše pohlednici s přáním místo textové zprávy? Má to své určité kouzlo, ale je pohodlnější vzít do ruky mobilní telefon a „vyťukat“ pár znaků. Navíc je to i rychlejší. Lidé --- úplně šílí z reality show, kdy kamery nepřetržitě sledují několik soutěžících v izolovaném domě. Je to velice škola, že se připraví o velikou část svého soukromí. A to nemluvím o tom, že jsou sem tam i pro smích, Kam tedy spěje v tomto směru společnost? Bez vynálezů si už nikdo nedokáže představit svět, ale bez odhalování soukromí snad ano.
Přijdou mi úplně zbytečné například teroristické útoky. Jedna část světa chce ukázat té druhé, že jsou lepší. A toto nejde bez ztrát na životech? Vím, že je vcelku nemožné, aby si představení těchto zemí spolu sedli a prodiskutovali možné způsoby, jak tomu předejít. A nebylo by to jednodušší? Vždyť jde o krok zpět, zabíjet lidi, kteří za nic nemohou. Je to podobné jako na počátku našeho letopočtu. Kdo chtěl obsadit nějaké území, musel „vyhubit“ vše, co mu stálo v cestě. Jsem ráda, že se těmto útokům dnes zatím úspěšně vyhýbá náš stát.
V poslední době mi přijde, že zemi hodně škodíme. Například výfukovými plyny, které ztenčují ozónovou vrstvu a tím dochází ke globálnímu oteplování. Následují obrovské vlny tsunami, zemětřesení a taní ledovců. Neumírá opět zbytečně moc lidí? Kam svět a hlavně společnost dojde, bude-li to takhle pokračovat? Nejspíš daleko ne.
Žalostná situace převládá v Africe. Lidé trpí strašnými, zatím nevyléčitelnými nemocemi. Plno lidí tam umírá hladem, děti jsou již od narození nakaženy virem HIV a trpí nedostatkem léků a vody. Nepokulhává věda v oblasti léčitelství na výrobu účinných léků proti těmto strašným nemocem? Obdivuji známé osobnosti, které vlastní charity a pomáhají postiženým lidem. Peníze, které vyberou, ale zcela nepokryjí náklady na léčení. I přesto, ale nějaká pomoc přijde.
Nechci jenom kritizovat naši společnost. Jsou zde i věci, které přispívají k rozvoji. Žijeme v uspěchané době, proto je pro nás jakákoli vymoženost dobrá a s radostí ji uvítáme. Každý si určitě rád udělá chvíli čas pouze na sebe a odpočinek, jestliže mu nějaký chytrý vynález zkrátí povinnosti. Kam tedy spěje společnost? Nejraději bychom slyšeli, že k lepšímu, ale myslím si, že je to na půli cesty. Ani k horšímu, ani k lepšímu. V poslední době vynikají i naši vědci, kteří se podílejí na rozvoji vědy, hlavně v léčitelství. V případě, že naši zemi zamoří ptačí chřipka, budeme se moci chránit rouškou z nanovláken. Jedná se o velice rozvinutou technologii, ale nejsem v tomto směru tak naivní, abych si myslela, že se každý uchrání. Osobně si myslím, že snad půjde rozvoj kupředu, ale i opak může být pravdou. Necháme se tedy překvapit a budeme se snažit, abychom došli k nejlepšímu závěru bez válek, násilí a přírodních katastrof.


Na co mi ta škola vlastně je?

To je dobrá otázka, ale myslím že k něčemu určitě. Proč by jinak školu(y) zakládali. Aby nás mučili? To určitě taky, ale to asi nebude to pravé. Předpokládám že něco určitě nepoužiju (a bude toho určitě víc), ale když si něco oblíbím tak je pravděpodobnost, že se to někdy i hodí. Například Matematika s prof. Evou,.: Matika mně bavila vždycky (a nadále baví), ale opravdu nevím jestli některé vzorečky, příklady, atd. využiju. Je to jako poker, nikdy nevíte co příde, můžete jenom tipovat. Posledně nějaká profesorka řekla, že bysme se měli spíše soustředit na předměty které nás baví a jdou nám než na ty které si „nejdou naším směrem“.

Na druhou stranu nemůžeme se na ně uplně vykašlat, protože i když to nepředpokládáme, můžou se nám hodit. Každý předmět neučí podle ného názoru, jen svojí látku… Učí taky schopnosti učit se, myslet (abstraktně i konkrétně) nebo pozorovat a vyvozovat závěry. Ale po pravdě škola neni špatná, akorát někdy dost nudná, nebo monotonní monotomí nebo se prostě neučíme, myslím tím fakt, že někteří učitelé prostě neumí učit)., zaujmout atd.)

Ohledně rozlišení na osmi- a čtyř-leté gymnásium si myslím, že a „XXX“mají navrch. Posledně prof. Eva říkala, že prý podle angličtinářů se nedá během 4 čtyř let naučit na vyžší úroveň angličtiny. Oni čtyřleté můžou mít problém v rozdílu úrovní. nan


Slohová práce školní

Iva Chodurová
1.C
17. května 2005

Témata:
1. Tak tady žiji (volný stylový útvar)
 2. Divy současného světa (volný slohový útvar)
 3. Mé setkání s…. (vypravování)
 4. Pohled do zrcadla (zamyšlení)

Tak tady žiji
Zavedu vás do prostředí, kde žiji. Kdybychom se podívali na mapu České republiky, tak mé rodné bydliště a prostředí, kde trávím dětství i dospívání, je úplně na jihu. Ano, jsou to České Budějovice.
Je to menší město se spousta zajímavými památkami, ke kterým se váže spousta pověstí, legend a bájí. Kolem Českých Budějovic je spousta lesů a rybníků. Myslím, že České Budějovice jsou pěkné město, velmi členité a rozdělené do spousta menších částí, jako je třeba Rožnov. Proč zmiňuju zrovna Rožnov? Je to právě ta část, kde se nachází náš rodinný domek.
Tato část je na okraji Budějovic mezi dvěma řekama Vltavou a Malší. Je tu spousta domků, pár panelových domů, asi čtyři obchodní domy, škola, velký areál se sportovními hřišti, pak také památkové domy postavené v některém stylu (proto taky byl Rožnov památkovou zónou) a další, ale už nezajímavá místa.
Náš rodinný dům, který sdílíme s babičkou, dědečkem, mamky bratrem a jeho rodinou, je blízko Vltavy. Je to taková velká kostka s obrovskou zahradou. Abych vám pravdu řekla tak tady, kde žiji, v tomhle rodinném kruhu se mi vůbec nelíbí a dává mi to velmi rozdílné a zvláštní pocity. Bohužel jsem ta ne moc oblíbená v rodině a moje babička s dědečkem mi to dávají najevo. Jsem prostě v pubertě a mám jiné názory než oni, možná se mi to i zdá a jen si namlouvám, že mě nemají rádi, ale uznejte, to že moji sestru a sestřenice babička bere do ciziny a nic jim neříká když jsou nemocný, že jsou doma, neplete se do toho, co dělají, jak se oblékají, co poslouchají za hudbu, ale na ně si svoje názory ponechá v sobě a nevypouští je ven, tak jako na mě. Už jsem si ale zvykla. Babičku s dědečkem vynechám, protože každý má svůj názor a já je mám i přesto velmi ráda, je to přece moje rodina. A uvědomuju si, že to občas trošku přeženu, že nepřemýšlím co říkám. Všechno mi vyjde z úst, tak jak si myslim, aniž si uvědomim, že to zrovna nebylo vhodné. Vraťme se tedy k mojí rodině jako takové.
Náš byt se nachází v druhém patře. Je to celkem útulný byteček, kde mám svůj pokoj, ve kterém se cítim tak dobře, jako v maminčině objetí. Je to taková moje skrýž před vším zlým, co mě potkalo, nebo ještě potká
Naše vztahy v rodině jsou také někdy rozdílné. Moje maminka je opravdu moc hodná, a proto jí můžu říct úplně všechno a vím, že spolu vždycky najdeme řešení. Asi jako všichni musim říct, že bez maminky bych být nemohla. Vážím si obou rodičů, i když můj tatínek má v naší rodině hlavní slovo, avšak jsme na něho tři, tak občas v boji zvítězí ženská síla. Můj vztah k tatínkovi je dost bouřlivý, rozhádaný, ale po dobrém se snim vycházet dá a říká se: „Co se škádlívá, to se rádo mívá.“ Pak mám taky sestru o 2 roky starší, se kterou jsem v dětství vůbec nevycházela, nadávala, hádala se sní, prala, ale narůstajícím věkem je to čím dál tím lepší a naše sourozenecké vztahy jsou lepší a teď by se dalo říct, že ty nejlepší. Nejvíce, co mě v naší rodině těší, že se máme všichni rádi a snažíme se vycházet i s babičkou a ostatními a řešit všechny naše problémy společně.
Na závěr vám chci říct, že nikdy v životě bych nikomu nepřála, aby žil v tak velkém rodinném kruhu jako já. Nedělá to dobré vztahy mezi rodinnými příslušníky a dochází tak k velkým sporům, hádkám, které skoro vždy končí pláčem a zpytováním.

Osnova:
Úvod: České Budějovice
 Stať: a) zajímavosti
 b) Rožnov
 c) Náš dům
 d)Vztahy
3) Závěr: Poučení


Veronika Mašková
VII. A
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Moje sestra
Osoba kterou popisuji je má devatenáctiletá sestra Gabriela. Vztah s mou sestrou nemam moc hezký často se hádáme, ale doufám, že se to brzy změní. Gabča je štíhlé postavy a 170 cm vysoká.
Na první pohled si u ní všimnete černých rovných polodlouhých vlasů a bílé pleti. Stejně jako já i má sestra má tmavě hnědé oči a malý nos s bambulkou. Její úzké rty si každé ráno namaluje bezbarvím leskem vzhledem k její světlé pleti.
Oblečení si kupuje sama má dobrý vkus, ale většina oblečení je černé tak to vypadá trochu jako Emo. Někdy si pučím její tričko a když to zjistí tak se pěkně pohádáme.
Gabča je stejně paličatá jako já, ale je i kamarádská a milá. Nejhorší je, když nás mamka poprosí, aby sme jí pomohly to se k tomu nemáme ani jedna. Skončí to tak že se pohádáme, ale nakonec se té práce vždy jedna z nás ujme.
Svou sestru mam moc ráda i přes to, že se pohádáme pořád sme sestri a jsme tady jedna pro druhou.


Jednou kdysy dávno, ale ne tak dlouho jsem o jaru byl na chatě. <img chata>

Tam začali růst různé květiny. A s m bratrancem jsme šli k potoku <img vlnovky> a tam jsme stavili hráz, když byla postavena, měli jsme takový malý rybníček a tam jsme pouštěli lodičky z kůry. <img lodička>


Jiří Stůj
VIII. A
4. 11. 2009
První slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

„Bender Ohýbač Rodriguez“
Bender Ohýbač Rodriguez je robot. Protože měl v původním programu pouze ohýbání stal se z něj alkoholik, příležitostný zloděj a pasák robotických prostitutek. I přes neustálé pití alkoholu není nikdy opilý, protože mu alkohol dobíjí baterie. Bendora mají navzdor jeho záporným vlastnostem všichni rádi. Jeho nejlepším kamarádem je Filip J. Fry. Fry je nejhloupější příčetný člověk na zemi a skvěle tak doplňuje vychytralého Bandera. Oba pracují u Fryova příbuzného Profesora Faunthaforse v jeho mezihvězdné doručovací společnosti Planet express. Profesor je posílá na mnohdy nebezpečné mise, například je poslal na planetu kde existovala civilizace podobná starověkému Egyptu a kde je také zajali otrokáři. Bender se ihned chopil příležitostí a stal se faraonem díky menšímu podvodu a nechal Frye společně s ostatními otroky vybudovat pětkrát větší sochu sama sebe. Naštěstí se Fryovi společně s kapitánkou posádky Leilou aby „svou“ civilizaci opustil a vrátil se s nimi na Zem.


3.11. 2005
Jan Kohout, 2.C
1. písemná práce
Vzpřímení člověka
(Referát)

Vážení posluchači!
Možná jste se už někdy zamýšleli nad tím, proč vlastně člověk chodí po dvou a ne po čtyřech. Vývojových teorií člověka existuje doslova nepřeberné množství, některé jsou odborníky uznávány více, jiné méně. Neexistuje ale stoprocentní teorie, která by objasnila vše. Hlavním problémem většiny teorií, aspoň tak jak se uvádějí v učebnicích a naučných knihách, je fakt, že čtenář je zavalen latinskými názvy, časovými údaji, ale o tom jak vlastně k přechodu od opice ke člověku došlo a proč se dočítáme bohužel málokde. Cílem tohoto referátu tedy bude nastínit způsob, podmínky a hlavně příčiny „evoluce člověka“ – hlavně jeho přechodu do vzpřímené polohy – , o kterých se mnoho nemluví. Jádrem se referát bude opírat o Hardyho teorii vývoje člověka, kterou ve své knize Lidský živočich rozebírá anglický zoolog Desmond Morris.
Prapředchůdce člověka zřejmě ke změně způsobu života přiměly podmínky, ve kterých jako lidoop (mohu-li ho tak nazývat) žil. Pořádně se to neví, ale jasné je, že „jednoho krásného slunečného dne“ sestoupil na zem. O dalších změnách se toho již ale ví, respektive tuší, více.
Způsob života, ke kterému se nyní náš předchůdce musel uchýlit, vyvolal řadu fyziologických změn jeho těla. Přechod z „ovocné“ potravy na „masitou“ přinesl zvýšený příjem bílkovin, na jehož základě se mohl začít velice rychle vyvíjet lidoopův mozek, který na travnatých savanách východní Afriky, kde je nejčastější naleziště pozůstatků lidských předchůdců, jistě při lovu značně ocenil. Nemohl se totiž spoléhat na silné drápy a čelisti, které měly na savanách žijící šelmy, ale musel se spolehnout jen na svůj „důvtip“. Tak zřejmě začal spolupracovat s dalšími příslušníky svého druhu a tato spolupráce se mohla v mnohem pozdější době vyvinout od jednoduchý v posunků a skřeků až k řeči.
Uvažte ale sami. Náš předchůdce tedy slezl z pralesních stromů a začal se věnovat lovu na zemi – na afrických travnatých savanách. Co však teď? Když byste se prodírali nekosenou loukou, jak byste měli větší rozhled – na čtyřech nebo vzpřímeně na dvou? Je to samozřejmě velice zjednodušené, ale nějak takhle zřejmě došlo ke vzpřímení našich předků.
Zajímavostí ale zůstává, proč když naši předci byli osrstění, nám do dnešních dnů ze srsti (ve větší míře) zbyla jen pokrývka hlavy. Desmond Morris přichází s hypotézou, že zanechání chlupů (vlasů) na hlavě je také příčinou vzpřímeného postavení. Ptáte se, jak je to možné? Když půjdete na pláž a budete se chtít opálit, patrně si lehnete – budete se snažit slunci vystavit co největší plochu svého těla. Ale pravý opak potřebovali patrně naši předci. Africké slunce je hodně prudké a tak vzpřímení těla mohlo mít    za následek i lepší tepelnou regulaci, respektive to mohlo být možná i obráceně. Takže vlasy bychom docela směle považovat za jakousi „kšiltovku“ proti ostrému slunci.
Nyní bychom se ale již měli dostat k jádru Hardyho teorie. Ta tvrdí, že člověk při svém „přechodu“ do vzpřímené polohy ještě prošel „vodním“ živlem. Zní to možná divně, a i proto má tato teorie řadu odpůrců, ale i příznivců. Pro Hardyho teorii však mluví mnoho tělesných znaků, které objasňuje poměrně uspokojivě. Například potápěcí reflex, který se projevuje již v raném věku, proudnicové uspořádání (zbytku) chlupů na lidském těle, orientace nosních dírek směrem dolů, podkožní tuk, který se u jiných lidoopů nevyskytuje a další. Vznik těchto znaků by se tedy dal docela uspokojivě vysvětlit právě životem našich předků na mořském pobřeží. I pružná páteř by naznačovala, že člověk byl kdysi ve vodě „jako doma.“ Hardyho teorií by se dala vysvětlit i ztráta srsti, kterou člověk ve vodě díky podkožnímu tuku nepotřeboval.
K závěru je potřeba dodat, že (jak již bylo nadneseno na začátku) na vývoj člověka existuje mnoho teorií, některé sporné, jiné méně. Vzhledem k tomu, že Hardyho teorie patří k těm „novějším“, mohla by se uchytit. Od zažitého se však těžko ustupuje, a tak asi nemůžeme čekat, že se vývoj člověka přes vodní prostředí v brzké době objeví v učebnicích.

Pozn autora: „Hypotézi v tomto referátu jsou záměrně velice zjednodušené (pro co největší popularizaci) a není vyloučeno, že jsem se v tomto ohledu mohl dopustit nějakých nepřesnostem.“
Zdroj: Lidský živočich (Desmond Morris). Přehled biologie


Drahá Evo. Jak se máš? Já dobře. Naše škola slavila 80. výročí, tak ti o tom musím napsat. Všechno to začalo když jsme začali trénovat. Naše třída dělala tělocvik a také vypomáhala 4. třídě s hudební výchovou. V hudební výchově jsem byla paní učitelka a v tělesné výchově jsem byla normální žák. Tělesná výchova byla hodně těžká. Skákali jsme tam přes překážky, běhali jsme nahoru po lavičce a pak jsme z ní skočili dolů, kluci zvedali lavičky a my (holky) jsme dělaly hvězdy. V sobotu 7. listopadu měla naše škola výstavu, a ta besídka už byla na ostro. {Skoro celý den jsem byla ve škole.}<in> V pondělí jsme měli soukromou oslavu. Takže jsme se neučili. Měli jsme si přinést sladkosti, a nějáaké DVD. Já jsem přinesla MADAGASKAR 2. Takže jsme se na to dívali. Celý den byl super. S pozdravem Eva<.>


Zlín 16. 8. 2010

Čau Adame

{c|C}esta byla strášná vlak měl pěti min spoždění. Bydlel jsem v nula hvězdičkovém hotelu byl to luxus pak jsem se koulpal v rybníku Brčálníku a pak jsem byl na klouzačce.

Ahoj těším se na tebe<.>

P.S.

Adam


Veronika Dolejšová
Třída: VIII. A
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

„Harry Potter“
Jeho život se dělí na dvě části: obyčejný a kouzelnický svět. V tom obyčejném je to jen kluk známý jako Harry, který bydlí v Zobí ulici se svou tetou Petunií, strejdou Vernonem a bratránkem Dadlym. Ovšem v tom kouzelnickém je znám jako chlapec, který přežil. Přežil totiž smrtelné kouzlo, které nikdo nikdy před ním nepřežil a ještě ho obrátil na jeho protivníka Lorda Voldemorta. Pod jeho hustými černými vlasy září jizva, která připomíná tvar blesku. Na svém špičatém nose nosí kulaté brýle s obroučky. Každý z žáků v Bradavicích musí nosit hábit se znakem příslušné koleje. Harry patří do Nebelvíru, který má ve znaku Lva. Mezi jeho koníčky patří lítání na koštěti a hraní drsné kouzelnické hry Famfrpál ve které se hraje právě na košťatech. V tomto sportu je nejlepší. Jeho velmi dobrými přáteli jsou Hermiona Hrenžrová, Ron Wízli a Hagrid. Herry je chytrý, bystrý, učenlivý a statečný. Neustále porušuje školní řád a chodí pozdě na hodiny. Je vtipný, upřímný a utěšitelský. Jeho hlavním cílem je pomstit se Lordu Voldemortovi za to, že zabil jeho rodiče.