Katastrofální párty

Osnova:

I. Víkend

II. a) Setkání

b) Monika

c) Páteční noc

d) Nádherná párty

e) Probuzení do reality

f) útěk domů

III. a) Dopis

b) Pohřeb

Je tady opět víkend. Dva dny nádherného odpočinku. Avšak každý tyto dny prožívá jinak.

Nedávno jsem potkala kamarádku, kterou jsem neviděla téměř rok. „Ahoj, jak se pořád máš?“ ptá se mě nadšeně. „Super, ještě že už je pátek. V rychlosti si povíme vše nejnutnější a domluvíme se na večer. Monika prý zná nějaký super bar, kde vše proberem.

Monča je tak trošku zvláštní. Vždy se řídí heslem: „Vše se má zkusit, dokud jsme mladí“.

Nastala tedy páteční noc. Chvíle, kdy se mají majitelé barů a diskoték na co těšit. Je půl desátýé, my stojíme na zastávce a Monika mi popisuje, kam to vlastně jedeme. „Je to tam naprosto super. Tam se ti bude líbit. Krásní svalnatí barmani, vynikající pití a pohodová hudba. Prostě super místo k odpočinku. Podle Moničina vyprávění si to představuju jako v těch nejlepších amerických filmech. Ale realita je jiná, mi pořád mrzneme na té samé zastávce. „To snad není možný, kde je ta tramvaj?“ ptám se nervózně. Naštěstí ji už obě vidíme.

Cesta nám zabere skoro půl hodiny. Když už se Když už se začínám nudit, z reproduktoru se ozve: „Příští zastávka, Smíchovské nádraží.“ Začínám trošku pochybovat o Moničiných slovech. Procházka ponurými smíchovskými ulicemi mě začíná děsit. Po chvíli i přestávám věřit v ten luxus, o kterém jsem cestou poslouchala. Zastavujeme se před oprejskanými dveřmi. Monika mačká jedno z tlačítek. V tu chvíli jsou všechny mé naděje pryč. „Kdo je?“ ozve se z malé věcičky, které se říká zvonek. „To jsem já, Mony. Pusť nás dovnitř.“ Dveře se otevřou a za nimi se mi rozprostře opravdový ráj na zemi. Kráčím po červeném koberci, kolem mě postávají usměvaví barmani a hraje úžasná hudba. „Dobrý večer“ slyšíme za sebou. „To je jeden z majitelů“ šeptá mi Monika. Okamžitě nám sundavá tolik promrzlé kabáty, usazuje nás do pohodlných křesílek a objednává nejlepší pití. Rozhlížím se kolem sebe. Jak je možné, že nikde nepoznávám ty lidi, které potkávám každý den na ulici? Kam se poděla ta jejich všudypřítomná nervozita? Co se stalo, že se každou chvíli nekoukají na hodinky, nekontrolují své mobilní telefony a nikomu nevolají? Nyní mají v očích naprostou uvolněnost. Ale proč?

„Tak co, šnupneš si?“ slyším jednoho uvolněného človíčka. Otočím se. Počkat, to přeci není uvolněnost. To je ten zázračný bílý prášek. „Co prosím?“ ptám se naprosto nechápavě, i když mi to už pomalu dochází. Znovu se rozhlédnu. Teď teprve si všimnu tech očí. To není bezstarostný pohled, ale pohled, který podlehl té droze, Kokainu. Ale co teď já? Mám před sebou drogu i nádobíčko. Jak z toho ven? S nadějí se podívám na kamarádku. „Mony, co se to tady děje?“, ale v tu chvíli si všimnu, že už ani ona mi nepomůže. Přistihnu ji akorát ve chvíli, kdy si z nosu otírá poslední smýtka. „Hej, Mončo, co vyvádíš?“ chci ji vzít ven a sebe taky. „Nech mě, chci si to užít!“ Konečně mi vše dochází. Už chápu její slova, jak si zde odpočine a zapomene na všechny problémy.

Ale za jakou cenu? U toho já být nemusím. Popadnu svůj kabát a chci okamžitě pryč. „Mony, jdu domů. Nechceš jít se mnou? Pojď, já ti pomůžu.“ zZe všech sil se jí snažím zvednout a přemluvit. Bohužel odezva žádná. Jen výčitky a nářky.

Tohle ale nemám za potřebí. Zapnu si kabát, nasadím rukavice a čepici, naposledy se otočím. Vidím, jak se Monika nahýbá pro další dávku. To ne, ať už jsem pryč. „Buch“, klapnou za mnou dveře. Téměř utíkám. Naštěstí mi hned jede tramvaj. Cestou nad celou událostí přemýšlím. Pořád nevycházím z údivu.

Doma se pořádně vyspím a chci na celou událost zapomenout. Život přeci plyne dál. Ale za pár dní se vše vrátí. Cestou ze školy otevřu schránku a tam najdu dopis s mým jménem. Ráda dostávám dopisy, ale tenhle bych nejradši nikdy nedostala. Když ho otevřu, před očima se mi rozevře černé parte. Jako ve snu vidím jméno, je to Monika. Tu noc, kdy jsem předčasně odešla, si má přítelkyně tro vzala trošku větší dávku a na předávkování zemřela.

Pohřeb byl velice smutný, mnoho mladých lidí a velmi mrazivá hudba. Myslím si, že ten den si každý z nás vzal velké ponaučení.


Téma: Tolerance – východisko z labyrintů násilí, nelidskosti a disharmonie ke svobodě člověka.

Osnova:

1. Zločiny

2. a) Násilí kolem nás

b) Jak tomu zabránit

c) Pomoc druhým

3. Tolerance v našem životě

V dnešní době se potýkáme s mnoha druhy násilí, se špatným chováním k ostatním lidem. Mezi ně patří například znásilňování nějakým členem z rodiny, týrání, nelidské zacházení, domácí násilí. Měli bychom se zeptat sami sebe, zda-li násilí tohoto typu není kolem nás nejvíce.

Často se při sledování večerních zpráv dozvídám o dalších a dalších zvrhlostech dnešního světa. O tom, jak otec pravidelně znásilňuje svoji vlastní dceru už po dobu několika let. O tom, že se najde i člověk, který zotročí neviného a nutí ho k posluhování pro jeho vlastní pohodlí. A pro ukojení svých po moci toužících potřeb. A je to snad správné?

Podle mého názoru by se těmto násilnostem, páchaných na ostatních lidech, mělo zásadně předcházet. Přeci nemůžeme v poklidu žít ve společnosti, kde se stávají tyto zločiny. Nebo snad ano? Na druhou stranu se musíme zeptat, jak tomu vlastně zabránit.

Pod slovem východisko, z těchto případů nelidského zacházení, si toho příliš nedokážu představit. Je vůbec možné se z této situace vymanit bez pomoci druhých? Myslím, že nikdo by neměl přehlížet, co se děje kolem nás. Nebo dělat, že o ničem nevíme, přestože ve vedlejším domě je týraná rodina, která potřebuje naši pomoc.

Nezbývá nám nic jinýho než v tomto velkém světě na sebe dávat pozor. A měli bychom mít na paměti, že do budoucna musíme do svého života zavést toleranci a uvědomovat si svobodu každého z vás.


4.11. 2005
Jakub Ort
1. písemná práce
Organizace FAIR TRADE

Milí posluchači, rád bych Vás v tomto referátu seznámil s činností neziskové organizace FAIR TRADE.
Možná někteří netušíte, že žijeme v jedné z nejbohatších zemí světa. Samozřejmě ne všechny země na světě se mohou pyšnit tak vysokou životní úrovní.
Ekonomický systém nazvaný volný trh (FREE TRADE) přispívá ke stále větším rozdílům mezi chudými a bohatými zeměmi, bohaté země tak stále bohatnou a chudé jsou na tom naopak ekonomicky stále hůř. Dopady volného trhu na tyto země se však některým lidem nelíbilo a tak založili organizaci FAIR TRADE, tj. spravedlivý obchod.
Přistupme tedy společně k celému problému.
Většina rozvojových zemí, např. v Africe, je závislá na vývozu tzv. komodit. Ze Srí Lanky se k nám dováží čaj, z Ugandy káva nebo Ghany kakao. Obchod s těmito komoditami kontrolují v drtivé většině velké Nadnárodní korporace, které mohou výkupní ceny surovin ovlivňovat. A tak výkupní cena surovin klesá, mezi jinými i čaj na Srí Lance, kakao v Ghaně atd.
Klesání cen přímo dopadá na jedince žijící v zemích, které suroviny vyvážejí. V Ghaně je většina lidí závislá na pěstování kakaa a nemají jinou možnost jak se uživit. Za kakao dostávají stále méně peněz, ale ceny dováženého zboží naopak stoupají. Lidé potom nemají dostatek financí na potřebné potraviny, školní pomůcky nebo i na zdravotnickou péči. Následkem je katastrofální životníveň v těchto zemích. Například dělník v textilní továrně na Haiti potřebuje k životu přes 6 dolarů na den, za 16-ti hodinovou pracovní dobu dostane dolary dva. Kdyby se Vám toto zdálo málo, musím ještě podotknout, že dělníci pracují bez jakéhokoli zdravotního pojištění. Takové pracovní podmínky jsou běžné o dětské práci nemluvě.
Problém je to určitě obrovský, co ale s ním?
Kdybychom odmítli nakupovat výrobky z těchto zemí, ekonomickou situaci zde bychom jen zhoršili, ale to není jediná možnost. Teď se konečně můžete dozvědět, jak funguje organizace FAIR TRADE. Nápad je vcelku jednoduchý. Jde o to, že potraviny se k Vám dostanou rovnou od zemědělce, který je vypěstuje. Bez prostředníka. Na místě prostředníka funguje právě FAIR TRADE, to je však nezisková organizace, kde pracují dobrovolníci. FAIR TRADE vykupuje produkty přímo od výrobců za odpovídající cenu a potom je prodá v západních zemích ve specializovaných obchodech. Výrobek označený logem spravedlivého obchodu bude o něco dražší, ale můžete si být jisti, že jste pomohli vylepšit situaci tam, kde je to potřeba.
FAIR TRADE dbá na to, aby výroba byla ekologická a podporuje lidi v zachovávání tradičních postupů. Představte si domorodou vesnici v Ugandě, kde muži odejdou obdělávat kávu a ženy mezi tím vyrábějí ze sušených listů krabičky, do kterých se kakao ukládá. FAIR TRADE tedy vykoupí rovnou hotový výrobek.
Fair Trade působí v Africe, Asii i Jižní Americe. Pod organizací FAIR TRADE působí několik dalších asociací. Například Cercle of Secheurs („Sdružení ---„), které pomohlo několik stovkám lidí v zemi Burkina Faso. Tam se vyvinul i jednoduchý způsob sušení manga, kterého je zde přebytek a na západě je velmi dobře placené.
Sdružení --- v Thajsku zajišťuje vesnickým ženám odbyt jejich rukodělných výrobků a podporuje používání tradičních postupů. <nedokončeno>


Morální úpadek strýce Igora

Osnova:

I. Seznámení s naší rodinou

II. a) Strýcovo povolání

b) Seznámení strýce s tetou

c) Zlom v strýcově kariéře

d) Strýcovo sblížení s otcem

III. Změny v rodině

Naše rodina je nevelká, ale zajímavých příhod se u nás odehraje plno. Moje matka je starostlivá a s trochou fantazie i hodná, ale s otcem má plno problémů. Můj otec je člověk, jehož celoživotní láskou se stal alkohol. Bez lahve v ruce jsem ho neviděl již dvacet let. Někdo by možná mohl namítnout, že dvacet let není zase tak dlouhá doba, ale musím podotknout, že jsem včera oslavil dvacáté první narozeniny. Na svou obhajobu otec tvrdí, že alkohol z něj vždy udělá jiného člověka a ten jiný člověk se chce také napít. Vždy si najde nějakou k pití. „Ano, piji tento týden o něco víc, ale to jen proto, abych vyladil formu na zítřejší pijácký závod,“ tvrdil mi. To se popřít nedalo. Formu měl vyladěnou tak, že nemohl ani vstát ze židle. A proto otec tráví volný čas buď v hospodě nebo v protialkoholní léčebně, z které co chvíli utíká. Často u nás zvoní doktoři z léčebny a hledají otce. Jako třeba nedávno, kdy se ptal doktor matky: „Neskrývá se tu pan Hubert Vrána?“ „Ne, ten tu není,“ odpověděla matka a ukázala na skříň, ve které se otec ukryl. Doktor otevřel skříň, ve které se ale nenacházel otec, nýbrž strýc Karel, který chodí vždy, když otec není doma. „Myslela jsem tu vedle,“ zakoktala matka. A otec byl znovu odvezen do léčebny. My jsme ale stejně věděli, že se brzy vrátí. Dalšími členy naší rodiny jsou teta Ágnes a strýc Igor. A právě o něm bych vám chtěl něco povědět.

Strýc Igor se živí jako zloděj a nutno dodat, že velmi dobře. Narozdíl od nás měli strýc s tetou vždy hodně peněz. S sebou ale strýc peníze nenosil. „Nepotřebuji je,“ říkával, „vše co potřebuji si snadno opatřím i bez peněz.“ Matce se způsob strýcovi obživy nelíbil, byť peníze bychom nutně potřebovali. „Víš Vendelíne, můj bratr nevykonává čestné povolání a nechtěla bych, abys následoval jeho příkladu,“ řekla matka a navlékla si diamantový prsten, který dostala od strýce. Ani strýc nechtěl, abych kráčel v jeho stopách. „Vendelíne, ne abys kradl, zločin se nevyplácí,“ kladl mi na srdce. „Má asi pravdu,“ říkal jsem si, když jsem opouštěl jeho „skromnou“ čtyřpatrovou vilu na Ořechovce a míjel jeho sbírku mercedesů. „Kam jdeš strýčku,“ zeptal jsem se ho jednou zvídavě. „Ale, jdu do obchodu nakoupit,“ odpověděl mi. „Dej pozor,“ upozornil jsem strýce, „víš přeci, že tam mají kamery.“ „Kamery? Myslíš tyhle?“ Zeptal se mě a vyndal ze své tašky asi deset těchto elektronických přístrojů. „Ano, tyhle myslím“, zněla má odpověď. „Neboj se synovče, již tam nejsou,“ ujistil mě s šibalským úsměvem na tváři. Skutečně, strýc byl ve svém oboru skutečný profesionál.

S tetou Ágnes se strýc seznámil ve Francii, kam se vypravil zkontrolovat bezpečnostní systémy vyspělé západoevropské země. S Ágnes se strýc seznámil přímo na jedné z pařížských ulic. Ágnes v norkovém kožichu, sledoval nejprve za účelem oloupení. Až když se Ágnes potkala s nějakou dámou a česky s ní rozmlouvala třeba o vypůjčeném kožichu, zjistil strýc, že tady „pšenka nepokvete“. Protože ho ale Ágnes po očku pozorovala chtěl strýc odvrátit její pozornost a tiše odejít. „Vypadla vám z peněženky stoeurovka,“ pronesl strýc vskutku nečekanou výmluvu. „Děkuji,“ odpověděla Ágnes a pozvala strýce na oběd. Za občerstvení nakonec neplatila ani Ágnes, ani strýc, ale jeden z hostů, kterého Igor stačil během oběda obrat nejen o peníze a platební karty, ale i o klíče od auta, takže tento francouzský poslanec musel jet na zasedání tramvají. Samou láskou k Ágnes stihl strýc ještě ten večer vybrat poštu a spořitelnu. Druhý den se sešli znovu a Ágnes si strýcův um docela oblíbila. Když se setmělo, šel strýc opatřit Ágnes nějaký dárek do klenotnictví. „Mám tu na vás počkat?“ Zeptala se Ágnes. „Můžete,“ řekl strýc a vylomil zámek. Zachvíli byl strýc uvnitř a vybíral prsten. „Nevěděl jsem, který by se vám líbil,“ pronesl strýc, „a tak jsem vám je přinesl všechny.“ Vyčkal potom příjezdu policie a rozmlouval s nimi o drzosti dnešních zlodějů. „A to byl v tomto klenotnictví tak účinný alarm,“ posteskl si jeden z policistů. „To je opravdu zvláštní,“ zamumlal strýc a očima si prohlédl pistole policistů. Ti nenašli ani šperky, ani pistole a navíc z telefoní budky ještě strýc zavolal na komisařství a oznámil jim, že místní policie je neschopná. Zato Ágnes byla spokojená a vrátila se do Čech spolu se strýcem. Opustila svoji garsoniéru na Proseku a nastěhovala se ke strýcovi.

Až nedávno strýc narazil. Podlehl vábení kamaráda Vasila a vypravil se s ním na Ukrajinu na území bývalé Podkarpatské Rusi. Ještě tam nikdy nebyl a navíc chtěl zkontrolovat zabezpečení místních bank. Jenže když tam přepadl banku zjistil, že v ní nejsou žádné peníze a navíc ho bankéř obral o jeho cennosti a situace se tak naprosto obrátila. Takže, když se strýc vracel domů v trenýrkách, zařekl se, že s tímto způsobem obživy je konec. „Stal jsem se tím, čím opovrhuji, a to napáleným zlodějem,“ řekl mi a vstoupil do obýváku. „A vy jste kdo?“ Zeptal se muže roztaženého na kanapi. Já jsem instalatér a již odcházím,“ zachroptil muž a zmizel oknem bez otevření. „Vendelíne, kde je strýc Karel,“ zeptala se mě matka. Její pohled zamířil na Igora a udiveně pronesla: „Bratříčku, co ty tady?“ Potom ho pozvala do hospody a kupovala mu jednu sklenku alkoholu za druhou, aby na Karla zapomněl a nerozšiřoval se o něm otci. Když jí došly peníze, rozplakala se a utekla. Otec, který tu také úplně náhodou seděl vysekl strýcovi poklonu: „Švagře, to byl tedy výkon, pojď půjdeme domů a dáme si závody, ať zjistíme, kdo je vlastně lepší.“ Mě otec určil za rozhodčího. Po třech hodinách a dvaceti minutách jsem musel závod ukončit nerozhodně, protože veškerý alkohol došel nejen v domě, ale i u sousedů a v okolních samoobsluhách. Závod tedy o vítězi nerozhodl, ale otec měl jasno. Konečně se strýcem našli společné pojítko a trávili spolu víc a víc času.

Po pár dnech byl v hledáčku protialkoholní léčebny nejen otec, ale i strýc. Když doktoři konečně našli oba pijany, rozhodli se k radikálnímu kroku. Zavedli je k psychiatrovi, jenž byl pověstný svým odporem vůči alkoholu. Jeho metody slavily úspěch zatím vždy a i největší notorici přestali pít do konce svého života. Léčení skončilo asi za deset minut, když měl tento člověk, který se v životě nedotkl alkoholu, v sobě asi tři promile. Když jsem po otci vyzvídal detaily, řekl mi: „Ten člověk mi připadal žíznivý, tak jsem mu dal ochutnat trochu té mé speciální pálenky.“ Tato otcova pálenka má hned devadesát pět procent a opilosti může dosáhnout i člověk, který jen sedí poblíž a dýchá výpary z této směsi. Tuto směs dokonce otec se strýcem prodávali na silnici řidičům místo benzínu. A poměrně slušně jim to vynášelo. „Jak je možné, že tolik lidí kupuje tu tvou směs?“ Zeptal jsem se otce. Odpověděl mi bleskově strýc: „To víš Vendelíne, naše pálenka je daleko levnější než benzín a navíc se můžeš během načerpání i občerstvit.“ „S druhým důvodem jsem si dovolil nesouhlasit, byl jsem totiž svědkem toho, když jeden řidič, který si jen tak trochu usrknul, usnul na místě ve stoje.

V naší rodině se tak příliš nezměnilo. Kromě strýcovi nové záliby a toho, že se od něj teta odstěhovala. „Nebudu žít s notorikem a ještě ke všemu, když mi již nenosí žádné cennosti,“ uvedla teta a opustila strýce. „Klidně budu žít skromný, ale poctivý život s obyčejným člověkem,“ zdůraznila ještě. Podle posledního dopisu, který jsme od ní dostali, žije s jistým šejkem Omarem Saífem al Šahínem v Bahrajnu. Otec žije stále stejným životem alkoholika, až na to, že z léčebny již neutíká sám, ale se strýcem. Matka se stále častěji schází s Karlem a někdy dokonce tak často, že se mu ani nevyplatí vracet se domů.

A já stále čekám na dobu, kdy z nás bude normální rodina jako každá jiná.


Vánoční příběh

Kdysi dávno žila v Nazaretu venkovská dívka jménem Marie, Marie bylo zasnoubena s tesařem jJozefem. Jednou Marie potkala anděla a ten jí řekl, že porodí syna Bbožího.

Jozef s Marií putovali do bBetléma aby zaplatili daně. V Betlémě nehmohli najít ubytování ale jeden hospodský je nakonec ubytoval v chlévě. Té noci se jim narodil Ježíš.

Za bBetlémem pastýři páslyi svá stáda. Najednou k nim promluvil anděl a řekl jim o narození Ježíše. Jako dárek pastýři vzali jehňátko a spěchali do bBetléma.

Tři králové žijící v nedaleké zemi se vydali s dary do Betléma. Král Jeruzaléma Herodes dostal strach a chtěl se Ježíše zbavit. Tři králov{é|í} však neprozradili kde malého jJežíše najde.

Jozefovi se zdál sen, ve kterém mu anděl nařídil aby vzal Marii i s Ježíšem do Egypta. Herodes dal pozabíjet všechny chlapečky mla{d}<in>ší dvou let. Když Herodes zenřel vrátil se Ježíš i s rodiči szpět do Nazaretu,


Petra Těhníková
IX. A
Životopis
Jmenuji se Petra Těhníková, narodila jsem se 28. září 1994. Bydlím v Kladně, ulici U Výtopny 1965. PSČ je 27201. Jsem svobodná.
Má matka se jmenuje Lenka Těhníková, naroz. r. 1969, pracuje jako švadlena. Bydlí v Kladně, ulici U Výtopny 1965. Můj otec se jmenuje Petr Těhník, narodil se v roce 1968 a pracuje jako zámečník. Bydlí na téže uvedené adrese. Má sestra Lucie Těhníková se narodila 25. února 1991. Nyní se osamostatnila a je svobodná. Pracuje jako dodavatelka zboží do obchodů v Praze.
Tento školní rok ukončím povinnou školní docházku. Nemám žádné doplňové kurzy a zatím ani žádné diplomy. Učím se anglický jazyk a německý jazyk. Úroveň znalostí těchto jazyků je základní. Mezi mé oblíbené předměty patří český jazyk, přírodopis a matematika.
Jsem alergická na vlašské ořechy a rajčata. Nejsem náchylná k nemocem
sepsáno dne 8. 1. 2010
v Kladně
Těhníková


31.10. 2006
Veronika Šimanová, 2.D
1. písemná slohová práce
Monako
(Výklad)

Osnova: I. Úvod – obecné údaje
II. 1) Náboženství, výskyt
2) Vláda
3) Politika, dějiny
III. Závěr – shrnutí

Také Monacké knížectví, francouzsky Principanté de Monaco, které vzniklo roku 1861. Leží ve státě v jižní Evropě na pobřeží Ligurského moře na riviéře. Je obklopeno francouzským územím. Hlavní město Monaka se nazývá též Monako, kde žije okolo 1234 obyvatel.
Rozlohou zaujímá 1,95 km2, kde se nachází přibližně 32 543 obyvatel, zvaných Monegaskové, též Francouzové a Italové.
Většina lidí, kteří zde pobývají jsou věřící v římskokatolické náboženství, které je tu také nejvíce zastoupeno. Za úřední jazyk je zvolena francouzština.
Jeho výskyt má výhodnou polohu, protože od severu je Monako chráněno horami, Přímořskými Alpami. Tím pádem je tu středomořské podnebí se subtropickou vegetací.
Za nejvyšší bod se považuje Mont Agel, který dosahuje výšky 140 m. n. m. a jako nejnižší bod je Středozemní moře, což je i jediné hlavní vodstvo v Monaku.
Monako získává příjmy hlavně z turistického ruchu, heren a prodeje poštovních známek, což vlastně patří do sféry služeb.
Dělí se o celní unii s Francií. Jako dřívější měna tady fungoval frank, ale nyní je to euro.
Forma vlády je konstituční monarchie. Nachází se tu dědičné knížectví rodu Matignon-Grimaldi, které je pod ochranou Francie. Zákonodárný orgán řídí Národní rada.
Moc výkonnou má kníže a vládní rada v čele se státním ministrem. Hlavní politickou stranou je Národní demokratický svaz, kde platí ústava z roku 1962. Hlavou státu je jistý Albert II. a hlavní předseda vlády pak Jean-Paul Proust.
Řadí se mezi členy OSN a OBSE (Organizace spojených národů a Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě). Knížectví vstoupilo do OSN roku 1993.
Skládá se ze 3 měst, která jsou propojena obvody, z Monaka, Monte Carla a La Condamine.
V Monte Carlu se jezdívá každý rok po městském okruhu Grand Prix Formule 1.
Monako je působištěm bohatých, kteří zde nemusí platit daně. Jejich hlavní zábavou jsou velmi často kasina. V podstatě tím celé Monako žije.
Dějiny Monaka jsou pestré:
10. – 9. st. př. n. l. = založení foinické osady a přístavu
7. – 6. st. př. n. l. = řecká osada (chrám Hérakla Monoika)
<šipka> od 10. st. n. l. = majetek janovské rodiny Grimaldi
r. 1297 = vznik samostatného knížectví
r. 1524 – 1641 = protektorát Španělska
r. 1641 = protektorát Francie
r. 1793 = připojeno k Francii
r. 1815 = obnovení knížectví, protektorát Sardinie
r. 1861 = protektorát Francie
r. 1911 = ústava – konstituční monarchie
r. 1912 = celní unie s Francií
r. 1949 = kníže Rainier III.
r. 1973 – 78 = státní ministr A. Saint-Mleur
r. 1978 = státní ministr Ch. Ballerio

Bohatý stát, který ze světa nikdy nevymizí, protože ho vždy někdo „nasytí“ penězi, které nakonec prohraje v kasinu.


Tenkrát na jihu

Bylo léto 2004 a v našich zeměpisných šířkách se tento rok počasí zrovna moc nevydařilo, a tak všichni hromadně odjížděli za teplem. Stejně tomu udělaly i Karin a Marina. Nehodlaly se dlouho zdržovat prohlížením katalogů, a proto se během jednoho odpoledne domluvily na Turecké riviéře.

Několik zbývajících týdnů do odjezdu strávily ty dvě nešťastnice pod palbou telefonátů a e-mailů plných výhružek a výčitek od jejich přátel. Věc se totiž má tak, že Karin a Marina jsou mladé krásné ženy pružných a oblých křivek a dlouhých vlasů barvy zlata, což není zrovna vhodná výbava pro dvě samotné Tturistky v Turecku. Proto byli všichni jejich blízcí strachy bez sebe, když se dozvěděli, pro jakou destinaci se rozhodly. Nicméně kromě krásného vzhledu jsou obě velmi tvrdohlavé, a tudíž si bez zaváhání stály za svým. Jak se od nich dalo čekat, skutečně odletěly.

Oproti všem obavám rodičů a přátel se měly báječně. Jejich vzhled jim sice přinášel neustálou pozornost, což je chvílemi obtěžovalo, ale zároveň toho od rána do večera využívaly. Od odnesených kufrů až do pokoje, přes pití všeho druhu přímo k lehátku, až po poponášení slunečníků podle sluníčka. Abych tak řekla, neměly se vůbec špatně. Jednou večer se rozhodly prozkoumat nedaleké větší město. Průvodkyně jim poradila, že kousek od hotelu jezdí každou chvíli turistický mikrobus, který je tam pohodlně odveze. Dívky se v klidu navečeřely a když padla tma, tak vyrazily na průzkum. Doporučené místo bylo spíš odlehlé prázdné parkoviště. „Moc se mi to tu nezdá. Co budeme dělat?“, zeptala se Marina. „Chvíli počkáme“, odvětila Karin. Chvíli čekaly a když se nic nedělo, vydaly se zeptat opodál stojících Turků, kde že má být ta zastávka. Oba se zasmáli a ukázali asi kilometr do kopce, kde lampa osvětlovala silnici, a oznámili jim, že trasa mikrobusu vede tamtudy. Normální turistky by se vrátily do hotelu a vyrazily jindy a za světla, ale nebylo tomu tak s Karin a Marinou. Vydaly se do tmavého kopce pryč od turistického centra a ruchu restaurací a kaváren. Čím výš stoupaly, tím větší byly rozestupy mezi lampami. Když konečně došly na žádanou silnici, nechtělo se jim jen tak stát a čekat, tak se vydaly na výzvědy doprava. Na konci cesty objevily plot oddělující skládku a podivný hotel. „Jdeme se dovnitř zeptat, ne?“, neváhaly vejít a recepčního, který se tvářil tak udiveně, že snad ještě nikdy neviděl turistu, se zaeptaly, jakým směrem je město. Beze slova ukázal rukou vlevo a děvčata spokojena s touto informací odešláa a vydala se správným směrem.

Po pár minutách chůze se na cestě opravdu objevil mikrobus a odvezl je přímo do centra, tak jak si přály. Po řádné obchůdzce všech obchodů skončily v obrovské prodejně koženého oblečení. Pan majitel se jim od první chvíle pečlivě věnoval a když se objevil problém, tak hned nabídl řešení. Problém spočíval v tom, že si Karin vybrala nádherný dlouhý kabát, který jí byl v bílé barvě moc velký a v černé se jí nelíbil. Ali – ochotný pan majitel bez váhání navrhl, že druhý den dojede do skladu pro ten bílý kabát ve správné velikosti, večer je vyzvedne v hotelu, přiveze sem do obchodu, kde si ho Karin v klidu vyzkouší a zase je odveze zpátky. Neuvěřitelné se stalo skutečností a ty dvě souhlasily. Napsaly Alimu jméno hotelu a číslo pokoje a spokojeně odešly.

Byli domluveni na druhý den na devátou večer. „Myslíš, že vážně přijedou?“, váhala Marina. „Řekla bych, že ano. Vypadali, že to myslí vážně“, uvažovala Karin. Ali s neznámým kolegou dorazili na čas a posadili slečny do velkého vozu. Jezdili asi půl hodiny opuštěnými silnicemi tureckého vnitrozemí, až se to dívkám přestalo líbit. Ovšem za horami se skutečně objevilo město, Aliho prodejna i vysněný kabát. Všichni společně popili čaj, udělali dobrý obchod a na rozloučenou se vyfotili. Turečtí gentlemani je opět odvezli až před hotel a všichni byli spokojení.

Po návratu domů samozřejmě nezapomněly tuto a další „zábavné“ historky všem povyprávět, tudíž při těch představách všichni strachy bledli, ale Karin a Marina od té doby nedají na zemi mezi Evropou a Asií dopustit.


1. listopadu 2005
Richtrová, 3.E
písemná práce
ZAMYŠLENÍ
- důchodce ve městě
(úvaha)

Dnes ráno jsem v rádiu slyšela otázku na to, který z posluchačů se těší do důchodu. Přišlo docela dost odpovědí a i mě to donutilo přemýšlet. Co je to vlastně ten důchod a co obnáší? Představovala bych si, že po letech dřiny a věrnosti práci si obstarám nějakou malou chaloupku na venkově a spolu s manželem pást krávy a sklízet obilí. Okolo nás bude běhat plno vnoučat. Nádhera. Pak mi ale došlo, kolik denně potkám starších lidí v Praze. Potkávám je hlavně v dopravních prostředcích. Většinou ani nevědí kam jedou, ale na bezcílné popojíždění v tramvaji mají v důchodu čas. Nějaký neslušný mladík, který nenechá kolegyni důchodkyni sednout, je bohužel jediné vzrušení jejich dne. Takže jaké je to být důchodcem právě v Praze?
Vaše vnoučata, dcery a synové se již dávno odstěhovali. Tudíž ráno vstanete, uděláte topinku manželovi, kterému už neřeknete jinak než „dědku“ a snídáte se Snídaní s Novou. Vybafnou na vás mladí a krásní moderátoři se spoustou reportáží a ještě větším počtem informací o světě, který brzy opustíte. A tak stařenka vyrazí nakoupit do víru velkoměsta. Notnou chvíli se ale vozí tramvají, aby se dostala do co nejvzdálenějšího nákupního centra od domova. Tady stráví minimálně hodinu koukáním se do výloh na oblečení, které by na sebe nikdy nevzala a do kterého by se ani nevešla. Další hodinu pak jezdí s nákupním vozíkem, ale koupí jen deset vajec, pět rohlíků a Blesk. Jakmile se vrátí domů, vezme právě zakoupený Blesk a zazvoní na sousedčiny dveře. Více než polovinu nastalého odpoledne je jejich hlavním tématem k diskuzi jestli má Madona zvětšený ty prsa a jestli si náhodou Pitt neholí nohy. Když se doberou k nějakému závěru a vypijí dva hektolitry kávy, jde naše babička domů kde ji ale nikdo nečeká, protože manžel u souseda právě hodnotí politickou situaci u nás a v Americe. Proto si sedne na čtyřicet let starou pohovku, zmáčkne tlačítko ovladače stane se zajatcem věčných telenovel, nezáživných seriálů a reality show. A den pro ni končí.
Jak nad tím tak přemýšlím, důchodce je ve městě jako ve vězení. Jeho dozorci jsou televize a bulvární tisk. Nenajde zde vůbec žádné uplatnění a nikoho nezajímá. Jen se den za dnem stále více nudí. Také proto souhlasím s tvrzením, které jsem nedávno slyšela, že by člověk nikdy neměl jít do důchodu. Měl by pracovat. Třeba jinde a třeba úplně jinak, než to dělal celý život. Jakmile ale odejde na „pracovní odpočinek“, začne stárnout a s tím už nic nenadělá. Zvláště ne ve městě.


Slohová práce školní

23. května 2006
Eva Procházková

Lavička v parku
Přivezli mě do parku asi před pěti roky. Byl nádherný slunný den a já jsem byla čerstvě natřená. Nevěděla jsem, co mě tam čeká. Myslela jsem si, že se budu nudit, ale opak byl pravdou. Za tu dobu, co mě sem přivezli, jsem byla mnohokrát přemístěna a nahrazena mladšími a hezčími. Je samozřejmé, že jsem toho také hodně zažila. A s nějakým z mých zážitků bych se s vámi chtěla podělit. Teď mám na vyprávění čas a klid, protože je brzo ráno a lidé teprve vstávají.
Přes den se nic neobvyklého neděje, to jsem taková klidná, uvolněná a spokojená. Lidé si na mě sedají, což od toho také jsem, že?! Pozoruji kolemjdoucí, maminky s kočárky a jak si děti hrají. To je všechno strašně hezké.
Zrovna minulá rok v květnu mě přemístili pod nádherný rozkvetlý strom. No to víte, máj, mládí, teplo a láska. Sedaly na mě zamilované páry a při západu slunka se líbaly a říkaly si tak nádherná slova. Někdy mi bylo i do pláče, protože jsem se cítila opuštěná, ale ruch kolem mě vždy přesvědčí, že sama určitě nejsem.
Realita není vždy příjemná. Ty psi, to je strašná věc… Když jsou na procházce, tak na mě neberou ohled ani oni ani jejich páníčkové a paničky. Klidně si mě očuchávají svým čenichem a pak se na mě „vyčůrají“. Že jim není hanba.
V noci, to mám strašný strach, procházejí se kolem mě divní lidé. Lehají si na mě, ale já bych se chtěla také někdy vyspat. Jednou se mi dokonce stalo, že nějaký opilý mladík si kleknul a opřel se o mě a začal zvracet. Samozřejmě, že mě to zasáhlo také. A pak jsem nemohla celou noc usnout. Zlatí psi.
No a zima?! To je pro mě nejklidnější, ale i zároveň nejnudnější období. Aspoň si po namáhavé sezóně odpočinu. Nikdo na mě nesedá, nikdo mě „neotravuje“ a já si v klidu dřímám pod sněhovou peřinou.
Už cítím, že mě zase za chvíli přemístí. Protože můj vzhled už poznamenal čas. Starší děti si mě vůbec neváží. Ryjí do mě nožem všelijaké nápisy. Jako například „Miluju Helenu“. nebo „Honza je prase“ a vůbec si neuvědomují, že mě to bolí. A také je mé dřevo už ztrouchnivělé.
Kdybych měla shrnout mé zážitky, že jsem šťastná a že těch hezčích bylo více. Teď při mém věku mám nejradši klid a západ slunce.

Osnova: I. Úvod
 II. Stať: a) Den
 b)Máj
 c) Realita
 d) Noc
 e) Zima
 f) Čas
 III. Závěr


Slohová práce školní
Tomáš Lískovec
12. června 2007
3. C

Znamení doby
Znaků doby je podle mě více. Tím hlavním v mých očích jsou peníze, které znamenají moc, za nimiž se všichni ženou, a dokážou z lidí udělat cvičené opice, které za peníze udělají doslova všechno. Peníze jsou tím hlavním cílem pro každý stát světa. Velké mocnosti se snaží dostat do područí ty menší a slabší státy, ze kterých „ždímají“ co se dá. Silné nadnárodní společnosti se po světě rozšiřují jako mor a nebude dlouho trvat a zaplaví i ten nejzapadlejší kout a po čase vytlačí všechny drobnější podniky v každém státě. Globalizaci nelze lehko zabránit a myslím si, že většině lidí je to buď lhostejné, nebo radostně vítají každý západní bufet, butik či supermarket. Dnešní konzumní společnost nemyslí na nic jiného, než na to, jak vydělat co nejvíce peněz a potom je co nejrychleji někde utratit.
Dalším znakem dneška, a to velice závažným, je neohleduplnost k životnímu prostředí. Lidé jsou zaslepeni vidinou bohatství a jejich zorné pole se zúžilo natolik, že přestávají vidět okolí, následky a vedlejší účinky své mnohdy drtivě destruktivní činnosti. Staví se dálnice, mosty, tunely a rodinné domy, z nichž některé nápadně připomínají králíkárny, které nejčastěji narušují krajinu, protože se staví na perifériích větších měst, na místech dřívějších luk a polí – cítím to na vlastní kůži. Za pár let povede nedaleko našeho domu dálnice, která má sice přinést celému regionu rozvoj, ale nikoho netrápí osudy lidí, jimž projedou doslova pod okny tisíce aut denně. A teď tak malebná krajina jižních Čech bude zhyzděna asfalto-betonovým výtvorem civilizace. Nejsem žádný fanatický ochranář přírody, ale jsem toho názoru, že životní prostředí je velice a stojí za to ho chránit. Na tom, že dlouhodobě stoupá množství skleníkových plynů v atmosféře má částečnou vinu i člověk, i když se to někteří snaží zpochybnit. Chtějí se ospravedlnit s argumenty přirozeného vývoje planety, není to úplná pravda. Pokud se lidstvo bude pořád vymlouvat a nebude jednat, přijde čas, kdy už bude pozdě na změnu. Příroda k nám byla a je štědrá, tak proč nemůžeme my k ní být alespoň slušní?

Osnova: 1) Úvod
 2) Stať: a) peníze
 b) životní prostředí
 3) Závěr


Můj pes Kejty
Říká se, že pes je nejlepší přítel člověka. Rád bych vás seznámil s mojí psí kamarádkou Kejty.
Je to tříletý labradorský retrívr a je to fenka. Měří 54cm a váží 36kg. Nejvíce vás na ni zaujme její široká hlava se středně velkýma vysoko nasazenýma ušima, které jsou zlatohnědé barvy. Visí podél hlavy a legračně plandají, když běží. Neustále se také usmívá velkýma, chytrýma očima, které jsou oříškověhnědé.
Ke čmuchání a zkoumání jí slouží velký, černý čumáček a dobře vyvinuté nosdry. Má výborný čich. Ke kousání a žvýkání využívá tlamu plnou silných, bílých a velkých zubů.
Hlavu a silně stavěný trup spojuje krátký, pevný a svalnatý krk. Kejty působí jako statný a fyzicky zdatný pes také díky silným, středně dlouhým končetinám, na konci kterých jsou kulaté, pevné tlapy s měkkými nášlapnými polštářky. Její prsty jsou opatřeny blanou pro rychlý a vytrvalý pohyb ve vodě. Velmi rád plave.
Umožňuje jí to i krátká, hustá, světle smetanová srst a podsada odolná vůči vodě a vlhkosti.
Povaha Kejty je převážně milá a přátelská. Radost vyjadřuje rychlým máváním ocasu, který je středně dlouhý, na začátku silný a na konci úzký. Kejty velmi dobře reaguje na povely, je oddaná, hravá a poslušná. Na vetřelce moc neštěká. Ba naopak. Lupiči by asi ukázala, jak se dostat do domu zadem, a nebo by ho vyplašila bouřlivým přivítáním, skákáním a olizováním.
Kdybychom mohli Kejty věnovat více času na výcvik, mohl by z ní být i vodící pes nebo společník pro tělesně postižené. Určitě by jí to nevadilo. Její klidnou, radostnou a přátelskou povahu si určitě každý zamiluje. Mám ji moc rád.


Instalace programu Windows Commander

 Vložte CD s programem do Vaší CD mechaniky a počkejte až se objeví uvítací okno.
 V prvním okně uvidíte informace o programu a o jeho verzi. V pravém dolním rohu klikněte na tlačítko Další.
 Přečtěte si smluvní podmínky a zaškrtněte políčko Souhlasím se smluvními podmínkami. Pokračujte stisknutím Další, až se dostanete k samotné instalaci programu. Po uložení programu na disk zvolte buď přednastavený adresář Program fines, anebo si zvolte Vám vyhovující umístění pomocí tlačítka Procházet.
 Po vybrání složky pokračujte v samotné instalaci zvolením Další. Instalace by měla trvat maximálně několik minut. Instalace j ukončena ve chvíli, kdy se na obrazovce monitoru objeví formulář pro vyplnění Vašeho jména, e-mailu a názvu firmy.
 Po zadání těchto údajů se posuňte pomocí tlačítka Další na registrační okno, kam zadáte registrační kód produktu. Registrační kód najdete na vnitřní straně obalu CD. Po zadání kódu a stisknutí Další se Vám otevře závěrečné okno, kde Vám program oznámí, že instalace byla úspěšně dokončena. Instalaci ukončíte zvolením Hotovo. Takto nainstalovaný program je připraven pro používání v plné verzi.


Slohová práce (školní)
23. května 2006
Jiří Vlach

Lavička v parku
Jsem lavička v parku a chtěla bych vám vysvětlit něco o životě laviček.
Pro život lavičky musíte mít vhodné povahové rysy. Řekla bych, že ideální je být trochu flegmatik, nikam zbytečně nespěchat, prostě občas jen tak vypadnout a relaxovat. Také musíte mít ráda práci s lidmi. Naopak lavičky s aktivní, nebo dokonce výbušnou povahou budou po celý život nejspíš nešťastné.
Jako lavička se ovšem nemůžete věnovat řadě svých koníčků a zájmů. Například sport nebo procházky po městě vůbec nepřicházejí v úvahu. Na druhou stranu máte zaručený pohodlný život, plný sociálních jistot a zabezpečení.
Před dávnými časy jsem byla sestrojena soudruhy kdysi v Sovětském svazu, převezena do Čech a poté nainstalována v jihočeském krajském městě, přímo před jednou základní školou. A právě díky tomu se odlišuji od ostatních laviček ve městě, které prožívají svůj nudný, jednotvárný život někde na ulicích nebo na náměstích.
Zaujalo mě, že se každý rok obměňuje nová generace deváťáků, kteří mě využívají k rozmanitým účelům. V tu chvíli se měním z lavičky PŘED školou v lavičku ZA školou. Velice mě baví je pozorovat při jejich prvním setkání s cigaretou, nebo s alkoholem. Hodně zábavy je s nimi také na jaře, když se probudí jejich hormony a oni se snaží ulovit nějakého partnera, či partnerku. Bohužel se jim to většinou nepodaří a pak si vylévají vztek na mě. Naštěstí mě vždy někdo rychle opraví. Občas mě také využije nějaký dospělý zamilovaný pár, aby si zkrátil volnou chvíli. Proti tomu sice nic nemám, ale přijde mi to trochu neosobní.
Zkrátka můj život je celkem pestrý a mě tak vyhovuje. I když teď mě napadá, že kdybych byla lavičkou v Indii, mohla bych být v příštím životě třeba člověk…

Osnova
1) Úvod
2) Stať a) povahové rysy
 b) zájmy
 c) historie
 d) současný život
3) Závěr - zamyšlení nad smrtí


Životopis
Jmenuji se Antonín Vinš, narodil jsem se v Kladně 14. 3. 1995. Bydlím v Kladně, ulice Milady Horákové 631.
Moje matka se jmenuje Irena Vinšová a narodila se roku 1970. Pracuje jako kuchařka v restauraci. Otec se jmenuje Petr Vinš a narodil se roku 1956. Pracuje jako podnikatel. Oba rodiče bydlí na téže adrese jako já. Můj jediný sourozenec Markéta Vinšová se narodila roku 1988. Pracuje jako servírka v téže restauraci jako matka. Sestra je svobodná a již s námi nebydlí.
V letošním roce dokončím povinnou školní docházku. Myslím si, že prospívám dobře. Učím se angličtinu a němčinu. Angličtinu ovládám dobře, z němčiny umím jen základy. Chtěl bych jít na Střední odborné učiliště v Kladně.
Rád sportuji, závodně hraji stolní tenis. Hraju ještě na kytaru. Zajímám se o počítače a auta. Občas pomáhám opravovat auta u otce v jeho servisu. Ve sportu mě však omezuje zdraví.
Mám lehké astma a alergii. V předešlém roce doktoři zjistili, že mám nedomykavost chlopně.
Dne 8. ledna v Kladně
Vinš


Ondřej Dědek
23. 2. 2004

2. Slohová Práce
Bílá Vrána
(Charakteristika)

Osnova: 1. Vnější charakteristika a moje hodnocení
2. Vnitřní charak.
3. ...

Myslím si, že osoba, kterou jsem si vybral zaujala spousty lidí na celém světě, jak svým hudebním talentem, tak i svým životním příběhem. Když jsem byl ještě malý prcek, neměl sem ponětí, že žije někdo takovej člověk, o kterém budu později něco později něco psát. Čím sem byl starší, tím častěji sem slýchával jeho muziku a přečetl sem si o něm hodně věcí. Tehdy mě velice zaujal. Jmenuje se Kurt Cobain a je to jedna z největších hudebních legend 90. let, teda aspoň pro mne, neboť někdo si o něm myslí to co já a jiný, že to byl feťák a schyzofrenický blázen. Založil skupiny, se kterou dokázal během jedné noci "zlámat" žebříčky všech hitparád. Ta skupina měla název NIRVANA a při jejích koncertech lidé šílely. Na první člověk se může člověku zdát, že jejich "image" jsou drogy. Není to tak úplně pravda, I když byl Kurt 8 let závislý na heroinu a dokonce se jednou tak předávkoval, že bylo veliké stestí, že to přežil. Byl navyklí na "drogy" už od dětství, neboť mu doktoři když byl malý předepsali nějaký lék, nevím jak se jmenuje, ale zakládá prý na člověku závislost. Na první pohled vás určitě uchvátí jeho pohled – měl krásné modré, pronikavé oči. Když se prý narodil, v nemocnici povídaly, o jeho blankytných očích. Měl delší blonďaté, rozcuchané, trochu slepené vlasy, které měl občas hozené jakoby do obličeje. Na tváři měl --- "strniště". Byl schopnej se třeba týden nemejt, a potom vystoupit v nějakém televizním pořadu. Neměl rád komerci a televizi. Zkládal prostě hudbu, kterou cejtil srdcem. Měl i svůj styl oblékání, delší rozepnutou košily, potrhané džíny a plátěné boty Micky Coverse. Jeho zmiňovaným plátěnká dodnes říkám cobainovky a dají se koupit na tržišti za 80Kč. Nakupoval prý v New Yorských "sekáčích". Prostě byla to jeho jedinečná image, se kterou se lišil od ostatních, a kterou by si podle mě nikdy nenechal "vzít".
Za ženu si vzal dnes už docela známou zpěvačku Courtney Lowe, se kterou mel dceru Frances.
Hudbu a texty k písním skládal většinou sám. Prostě napsal co si myslel, a co cítil. Ve všech písních může člověk slyšet o jeho životě, pocitech, šarvátkách atd. Jjeho písně se do teď hrajou na různých akcích a dokážou je pořádně okořenit. Znám lidi, kteří jsou schopni se při poslechu jeho písní rozbrečet. Sám o sobě si myslel, že je žkažený, hnusný, nemocný – Říkala to jeho manželky, ale na druhé straně byl přátelský, vtipný, lehce schizofreidní, ale dokázal být i uzavřený a nadával sám sobě, jak už jsem se o tom zmiňoval o 2 řádky víše.
Když byl malé dítě, a chtěl na sebe upozornit, tak se nejprve rozkřičel, a když tahle taktika nepomohla, začal brečet.
Asi nejznámější album, které vydal se jmenuje Nevermind a pak ještě živej koncert ze stanice MTV, protože nesnášel hraní z "playbacku"
Jeho poslední písnička, která byla vydána až po jeho smrti se nazýva „You know Youu Right" A proč tohle vše píšu v minulém čase a zmiňuji se o tom, že Kurt se toho nedožil? Roku 1994 se zastřelil na jednom opuštěném místě v Americe a nechal po sobě velmi smutný dopis na rozloučenou, kde i zmiňoval, jak špatný je tenhle svět, jak miluje Courtney a Frances.......


29. března 2007
Martin Novák, 2.CV
2. písemná slohová práce
Cesta
Umělecký popis

Má cesta ránem
Je sedm hodin ráno. Já se probouzím s pocitem únavy a nepřetržité bolesti celého těla. Připadám si, jak kdybych předchozí den držel na zádech celou váhu světa. Časem jsem se dostal k televizi, abych si vklidu vypil černý lektvar připomínající rozpuštěné kakao a    1 kus chleba. Koukám na zprávy. Zjistil jsem, že je pondělí. Den, kterým většina populace pohrdá. A já ho nesnáším. Znamená konec odpočinku v přírodě. Konec pozorování hrajících si plyšových koulí na trávě a stromech. Ve zprávách jsem se nic zajímavého nedozvěděl. Paní v černém sáčku vypadala jak tučňák. V Iráku opět bouchla bomba, Američané opět přišli o své vojáky a cena ropy opět rapidně vzrostla jak vystřelená družice do závratných výšin cenové tabulky, protože nějaký inteligent pravil, že Amerika zaútočila na Írán. Přepínám o kanál výše. A máme tu kreslené pohádky. Konec Gumových medvídků, kteří vždy za pomoci svého kouzelného nápoje a své jednotnosti vždy 2 nad zlem. Nastala doba Toma a Jerryho. Roztomilý kocourek se za pomoci výbušnin snaží roztrhat myšku na kusy a všem to příde náramně zábavné. Seriál se začíná ztrácet do temnoty a já vycházím na další část své cesty. Přecházím rušnou křižovatku. Na obou stranách stojí spousta aut vypadajících jako šelmy číhající na svou kořist a já čekám, který po mě skočí. Schazím z mírného kopečka a přímo proti mně svítí obří reflektor, který mě oslepuje. Je to naše Slunce. Každý den přesně na stejném místě ve stejnou dobu. Cestou potkávám už dva roky stále ty samé lidi. Zkouším se z jejich výrazu, který připomíná člověka bezespánku, vyčíst co jsou zač. První je pán se šedivými vlasy, --- aktovku a černými brýlemy. Vypadá jak tajný agent ve výslužbě z nějakých akčních filmů. Další je paní. Její blond vlasy září do ranního šera jak svatozář a nepřemýšlím co je zač, neboť ji znám. Časem se --- kousek od výrazné budovy a tou je naše pošta. Před ní stojí hlouček lidí koukajících neustále na své blýskavé hodinky a mumlajících nějakou blíže neurčenou řečí. Stále tu stojí jak husité před radnicí při popravě Jana Želivského. --- k dalším semaforům. Vidím tu pěknou hnědovlásku a říkám si, že bych ji mohl pozdravit. Ale ona mě předběhla a pozdravila dříve. Její pozdrav je jak zvonění budíku a já se konečně začínám probouzet. Já už konečně nejsem chodící schránka na přepravu orgánu, který se nazývá mozek, ale --- ho i --- používat. Chvíli si povídáme, což mi zpříjemní den a poté se loučíme s číslem toho druhého a pokračujeme po svých cestách. Docházím k semaforům a vidím soupeřící šelmy, kdo dřív bude u dalších světel. Já si jich nevšímám. Jsem stále myšlenkami mimo. Naproti svítí červené světlo v --- --- a já musím čekat až bude zelená. Jinak mě šelmy dostanou.
V klidu přecházím a už vidím zadní stěnu školy. Kolem dokola jsou lidé oblečení a na zádech mají baťohy. Ještě --- a budou vypadat jak ženisté jdoucí stavět. Pomalu docházím ke škole a u vstupu už stojí zástupce ředitele na stráži, aby mohl každého kdo příde pozdě --- před školu a pak se na něj vklidu ---. Procházím kolem něj a pozdravím. Jemně pokyne hlavou a já procházím dále do budovy. U skříněk, vypadajících jak neprodyšné sejfy, se tísní desítky studentů a svádí bytvy o to, kdo si dřív sundá bundu. Vypadá to jak neuvěřitelný chaos, ale vše má přesný řád. Vyjdu po schodech, projdu dlouhou chodbou vypadající jak ve vězení s jednotlivými dvířky pro vězně a zasedám do své lavice. Zde budu dnes vězněm asi šest hodin a poté se přesunu na výslech o pár pater výše....


Tomáš, Macovka 7. C
Mobilní telefon
Telefon který popisuji jsem dostal od rodičů k mým 12. narozeninám, jeho značka je sony ericsson.
Mobilní telefon je obdelníkového tvaru, na výšku měří asi 10cm a na šířku asi 6cm.
Telefon je černé barvy. Zdobí ho stříbrné olemování po bocích, je velmi elegantní a moderní.
Zepredu telefonu jsou tlacítka s písmeny a číslicemi, září na něm displej s 266 000barvami.
Zezadu telefonu se ukrývá stříbrný plíšek, který zakrývá fotoaparát.
Na mém telefonu je zvláštní, že je celý odrený od pádů z lavice, stolu, kapsy atd….
Slouzi mi k dorozumívání s lidmi, se kterými se potřebuji spojit bud písemně nebo hovorově.
Využívám spíše písemné zprávy. Dále na telefonu vyuzívám fotoaparát, mp3 přehrávač, připojení k internetu apod….
Mamka mi dobíjí kredit 250kč abych ji mohl kdykoli napsat nebo zavolat kde jsem a jestli jsem v pořádku.


7. března 2006
Anna Švehlová, 3.E
2. písemná práce
Skládka v srdci Evropy
fejeton

V tom našem velikém širém světě, obklopeném průzračně modrým oceánem, leží malý státeček. Je tak malý, ale přece tak významný. Někdo to přece musí být, musí zastávat to místo. Místo, kde se skladují zbloudilé duše. Jako papírové krabice od mléka tu leží naši exvyvolení. Úplně zelení, jako láhve od piva, naši slavní politici. S rozbitými žárovkami čile konkurují vyhaslé hvězdy šoubyznysu. S obnošeným oblečením soupeřící podnikatelé, velkoobchodníci i OSVČ. A jednou z nezbytných součástí skládky jsou samozřejmě i papírové obaly, nabádající ke zdravé stravě, štíhlé linii a prevenci před ptačí chřipkou. A to je kdo, v té nepřeberné haldě nepořádku. No přece naše modelky. Ty superštíhlé krásky s perfektní postavou, dokonale padnoucím oblečením, voděodolnou řasenkou, svalnatým přítelem v těsném tričku a mentální anorexií. Podobají se vlastně müsli tyčince. Na začátku křupavé, chutné a zdravé. Po konzumaci? Scvrklé, vyzáblé, prázdné obaly bez povrchního pozlátka. Nutí je k tomu moderní svět. Stále více a více i na tuhle malou skládku doléhá fenomén štíhlosti. Místo sledování raního počasí, sledují ručičku váhy, pomalu klesající, jako teploty v zimních měsících. Místo přečtení raních novin si vypočtou svůj BMI a vyráží utrhnou si co nejlepší místo na vrcholu skládky. Tam, co nejvíce nahoře, kde nehrozí, že přijede bagr a smete je dolů. A proto se každé ráno váží, vyčesávají stále větší a větší chomáče vlasů a týrají své tělo dietami. Na skládce platí, že se udrží, i když jen chvíli, ti nejpohotovější, nejvynalézavější a nejmazanější. Proto se nároky stále zvyšují. A najednou se objeví mezi prázdnými obaly hit. Naprosto úžasná dieta, která je bezkonkurenční a blesková. Účinnost zaručena na 100%. Víte proč jsou všechny dvouleté děti tak štíhlé? Hlásá roztrhaný cár papíru, povalující se v téhle špinavé změti. Protože mají svou vlastní dietu. A to je něco pro naše obaly – modelka. Je zde i přesný rozpis. Někomu se podařilo vynést ho na světlo a najednou všichni vědí, co udělat. Je tu nová dieta a s ní možnost uspět na špinavém poli skládky. A jak tento zázračný objev vypadá? V pondělí si dej k snídani ovesné vločky. Polovinu vylej na ubrus a druhou polovinu si rozpatlej po tvářích. K obědu sněz tři velké zelené pastelky a zapij litrem mléka. Večeře se skládá z banánu namočeného v kakau. V úterý u snídaně spolkni dvě kostky cukru, ale hezky v celku, ještě hranaté a zapij jarem na mytí podlah. Doporučuje se Mistr Propper. K obědu jedna cigareta (sníst, ne vykouřit) a k večeři tři matičky střední velikosti. Ve středu vypij k snídani sklenici piva a zajez miskou čerstvých jahod. K obědu vylízej hrnec od polevy na vaření. Večeře budiž složena z kousku růžové rtěnky a pudru na líce. Čtvrtek se skoro ničím neliší od pondělka, jenom sněz tři modré pastelky místo zelených. V pátek si můžeš dopřát k snídani trochu pleťového krému. K obědu piškoty namočené v bramborové polévce a k večeři zahrab 2 pomeranče do květináče s muškáty. Pečlivě si potom ocucej prsty. V sobotu k snídani pětkrát olízni lízátko. Upusť ho venku do trávy. Zvedni a následně znovu olízej. Dej do sáčku s moukou. K obědu sněz tři zrnka rýže pomocí vidličky a zbytek zadupej do koberce. K večeři vyhrabej zahrabané pomeranče a oba sněz i se slupkou. V neděli si dojdi ráno pro lízátko a pečlivě olízej. Tyčinku od něj si strč co nosu. K obědu si rozpatlej kečup po tvářích a postav ho otevřený, dnem vzhůru, do lednice. K večeři pak jeden list fíkusu, popřípadě postačí Kala. Tak co, milé modelky? Stojí to místo na nejvyšším bodu naší skládky za to? Malé děti jsou sice hubené, ale stojí to opravdu za to? A co z toho plyne? S jídlem nebojuj, bez jídla je život fuj!


31.10. 2006
Lipertová Bára , 2.D
1. písemná slohová práce
Medicinálně významní prvoci (protozoa)
(Výklad)

Osnova:
I. Úvod – prvoci způsobují onemocnění
II. 1) Kmen praprvoci a výtrusovci
2) Bičíkovci
3) Kokcidiovci
III. Závěr – shrnutí

Mezi organismy z podříše protozoa patří i takové, které způsobují vážná onemocnění člověka. Postižení mohou být ohroženi (dokonce i na životě). Mezi prvoky řadíme dva medicinálně zajímavé kmeny. Je to kmen a výtrusovci.
Kmen praprvoci, latinsky sarcomastigophora. Zahrnuje nejjednodušší jednobuněčné organismy. Jejich pohyb je zajištěn pohyblivými organelami (panožkami nebo bičíky). Kmen výtrusovci, latinsky apicomplexa, je převážně endoparazitní. Zahrnuje specializované organismy, které mají složitý vývin matagenezí.
Praprvoci se dělí do několika podkmenů. Nejzajímavější jsou bičíkovci.
Do bičíkovců řadíme i trypanozómu gambiense (tripanozóma spavičná), která způsobuje spavou nemoc. Parazituje v krvi obratlovců, rozmnožuje se ve trávicím traktu nebo ve slinných žlázách hmyzu. Přenašeči jsou bodalky rodu glosina palpalis, známé převážně pod názvem tse-tse. Další trypanozómou, která způsobuje Chagasovu nemoc, je trypanozóma cruzi. Tato nemoc se vyskytuje převážně v jižních a středních oblastech Ameriky. Přenos této nemoci způsobují ploštice, kde vstupní branou infekce je poraněná kůže.
Výtrusovci zahrnují třídu kokcidiovci, latinsky coccidiomorpha, která se dále dělí do několika řádů. Je to řád kokcidie a krvinkovky. Mezi kokcidie patří toxoplasma gondii, která způsobuje známou a obávanou nemoc toxoplasmózu. Toxoplasmóza ohrožuje převážně těhotné ženy. Plod může být trvale poškozen a matka potratí. Mezihostitelem u této nemoci jsou nejen kočky, ale i lidé nebo ptáci. Krvinkovky způsobují možná ještě známější nemoc – malárii. Výskyt malárie je převážně kolem rovníkové Afriky. U nemocného se střídají stavy horeček a zimnic, doprovázené častým průjmem. Proti této nemoci se dá bojovat i preventivně, a to vysoušením bažinatých oblastí. Přenašeči jsou totiž komáři rodu anopheles.
Výtrusovci a praprvoci způsobují vážná onemocnění člověka. Je důležité se proti nim bránit. Probíhá proto neustálý výzkum způsobů léčby i přenašečů chorob. Dokonce i čeští vědci přinesli důležité poznatky o genech trypanozómy gambiense.


Slohová práce školní

Jana Kaiserová 12. ledna 2006
2. C

Témata: 1. Abeceda dnešní společnosti (Úvaha)
 2.Kalamita (Volný stylový útvar)
 3.Probouzení v neděli ráno (Volný stylový útvar)
 4.Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (Úvaha)

Abeceda dnešní společnosti

Osnova : I.Úvod: Dilema
II.Stať: a) Zvrácená společnost
 b) Uspěchaná společnost
 c) Minulost
III. Závěr: Lepší budoucnost

Po pravdě ani nevím, jak bych měla začít, ale myslím si, že je hodně toho, o čem bych se měla zmínit.
Dnes ráno jsem jela v autobuse plném lidí a byla jsem svědkem rozhovoru dvou žen. Jedna si stěžovala té druhé, že dnešní mládež je nevychovaná, drzá, mluví vulgárně a není ohleduplná ke starším lidem. Ano, dnešní mládež je nejrozebíranější vrstvou společnosti. Patřím do ní i já, a proto nevím, jestli dokážu být dost kritická jak k sobě, tak ke svým vrstevníkům. Vlastně s tou paní souhlasím. Znám to z vlastní zkušenosti, vždyť mezi těmito lidmi žiju. Opravdu si myslím, že jsme drzí, nevychovaní a já nevím jací ještě. Ale myslím si, že si tím prošel každý. Vždyť jsme v pubertě a tou prošla i ta paní, která si dnes v autobuse stěžovala. Jen si myslím, že ona si nemohla dovolit vyjadřovat své pocity nahlas, protože žila v jiné době.
Ale ta paní zapomněla na jednu velice důležitou věc. Vždyť za to, jací jsme, můžou (aspoň částečně) právě dospělí. Právě u nich vidíme to, co potom kopírujeme a používáme. Pravým příkladem jsou předškoláci. Vždyť právě ve školce se naučí používat vulgární a sprostá slova. Ale tato slova si ty malé hlavičky nevymyslely, slyšely je doma a ani neví, co znamenají, a tak je používají a roznášejí dál. Není se ale čemu divit, vždyť dnešní společnost je velice uspěchaná. Každý se žene za svým cílem a neohlíží se na druhé. Každý chce být nejlepší ve svém oboru, mít hodně peněz, minimálně dvě auta a každé léto se opalovat na Hawaii. A právě peníze mezi námi činí takové rozdíly. Někomu se tento sen podaří uskutečnit a někdo skončí s „flaškou“ alkoholu někde v metru a vydělává si tím, že se snaží hrát na kytaru nebo zpívat. Ano i tak to dopadá.
Ale i v této uspěchané době plné obchodníků, makléřů, bezdomovců, alkoholiků, „feťáků“, vrahů a „tunelářů“, kteří připraví náš stát o miliony a pak utečou na nějaký ostrov a tam si užívají na svém přepychovém sídle, se najdou i milí lidé, kteří víc než po penězích touží po rodinné pohodě a lásce.
Někdy bych chtěla umět cestovat v čase a podívat se tak o sto let zpět, kdy si lidé cenili toho, co měli a radovali se z každé maličkosti.
A já pevně věřím, že právě my – budoucnost národa a zároveň nevychovaná, drzá a vulgární mládež vytvoříme lepší společnost než je tato. A doufám, že si to takoví lidé, jako byla ta paní v autobuse, uvědomí a budou s námi jednat aspoň částečně jako s dospělými.


JARNÍ PRÁZDNINY

5.3. – 6.3.

V sobotu a v neděli jsme pomáhaly tatínkovi, protože se rozhodl, že připravíme zahrádku na jaro. Nejdříve začal ořezávat větve stromů a já s maminkou jsme je sbíraly a nosily na místo, které nám určil. Pak jsme je stříhaly na menší kusy, aby se vešly do kamen na zatápění. Pár jsem jich také dala stranou pro mého králíčka. Jednu větvičku jabloně, kterou dostal, začal hned okusovat a brousit si na ní zoubky.

<img stromy>

7.3. – 9.3.

V pondělí a ve středu jsem si dělala různé testy z matematiky a z českého jazyka, které mi dala maminka, protože mě v dubnu čekají přijímací zkoušky na gymnázium. Také jsem hrála počítačovou hru Doba ledová, kterou jsem dostala za pololetní vysvědčení a četla si knížku Čarodějky z jezdecké školy, protože jsem si ji půjčila v knihovně a musí se brzo vrátit.

<img knihy>

8.3.

V úterý dopoledne jsem pomáhala mamince upéct jablečný koláč. Nejdříve jsem nastrouhala jablka a pak uvařila vanilkový pudink, který jsme daly na koláč. Odpoledne, když tatínek přišel z práce domů, jsem spolu jeli do obchodu do města koupit kytku a bonboniéru k Mezinárodnímu dni žen. Doma jsme mamince popřáli a dali dárky. Udělaly jí velkou radost.

Večer jsem ještě nakreslila a vystříhala z barevného papíru srdíčko pro babičku.
<img bonboniéra, tulipán, srdce>
10.3.
Ve čtvrtek jsme museli vstávat hodně brzo ráno před čtvrtou hodinou, protože moje sestřenice Eva měla v Praze promoci, která začínala už v devět hodin. Tatínek rozhodl, že nepojedeme autem, ale raději vlakem abychom neměli problémy s parkováním. Vyjeli jsme v pět hodin. Při cestě jsem ještě chvilku spala, protože jsem byla unavená a četla si knížku z knihovny. Jízda trvala skoro tři hodiny. Když jsme byli v Praze, jeli jsme z vlakového nádraží metrem. Ze stanice jsme šli pěšky na Betlémské náměstí. Tam v Betlémské kapli už čekali teta Eva, strejda Adam, bratranec Adam a babička. Drželi nám tři místa. Nejdříve na začátku nastoupili studenti a profesoři při slavnostní hudbě. Jeden z profesorů přivítal všechny zúčastněné. Pak vyvolávali jména studentů, kteří si chodili pro diplomy. Po skončení promoce jsme všichni Evě pogratulovali a dali jí kytku. Na slavnostní oběd jsme si zašli do blízké restaurace. Tam jsme se domluvili, že přijedeme ještě v sobotu do {obec}<priv> na Šumavě na jejich rodinnou oslavu. Potom jsme odjeli vlakem zpátky domů. Dorazili jsem v osm hodin večer.
<img diplom>

11.3. – 13.3.
V pátek odpoledne jsem jela autem s maminkou a s tatínkem do {obec}<priv> na Šumavě oslavit svátek bratrance Adama a promoci sestřenice Evy. Přijeli jsme skoro večer. V sobotu dopoledne jsem pomáhala tetě Evě při přípravě slavnostního oběda. Na stůl jsem dala příbory, ubrousky a skleničky na přípitek. K obědu jsme měli řízky a hranolky. Pak jsme všichni snědli zákusek s čokoládovou polevou. Prohlédli jsme si také fotky z promoce. Večer jsem dala babičce srdíčko, které jsem vyrobila doma. Popřáli jsme Adamovi k svátku a dali mu knihu o závodních autech. Potom si každý vzal kousek ovocného dortu. Druhý den, v neděli po snídani ráno jsme se rozloučili a odjeli domů.
<img dvě skleničky, dort, dvě skleničky>


Ahoj Evo,

píši Ti z minulosti. Na tento dopis si už asi nepamatuješ, ale opravdu jsi ho psala. Je to už deset let. Teď Ti je 22 let, a já bych tě moc ráda viděla jako své druhé já.

Asi už si nepamatuješ, jak ses měla ve 12ti letech, tak Ti to trochu oživím. Vedeš si docela dobře. zZnámky máš pěkné, chodíš do šesté třídy, nedávno jsi přijela z hor, jsi zamilovaná a tento rok pojedeš na tábor, na který se celý rok těšíš.

Ale co ty? Jaké máš povolání? Jsi ta archeoložka, jak sis tak moc přála? Nebo žiješ někde v cizině? Máš maturitu a vysokou školu? Jsi vdaná? Máš nějaké děti? Pořád jsi v kontaktu s kamarády ze základky? Tolik bych toho chtěla vědět. Víš, ve dvanácti letech jsi měla své plány, a tak bych chtěla vědět, jestli se Ti to vyplnilo.

Je zima, padá sníh a ty si to užíváš, jak jen to jde. S kamarády chodíš ven, kouluješ se, jezdíš na lopatě a užíváš si spoustu legrace. Ale také máš své povinnosti, jako úkoly, doučování, sport... Ale prostě se bavíš a užíváš si puberty.

A ty? Co děláš ve volném čase? Uklízíš a vaříš? Chodíš s kamarády ze základky na kafe a do posilovny? Děláš něco zábavného a zajímavého v práci? Nebo jsi vyhrála ve sportce, a teď je z tebe milionářka, která si neustále kontroluje svůj vzhled, nedělá nic jiného, než se stará o módu a má kolem sebe chlapů jako much. Ale to ne. Tomu nevěřím, že by se ze mě stala taková nová nafoukaná Paris Hilton.

A co tvůj velký sen letět na Hawaii? Doufám, že sis ho splnila. Už od mala jsi snila o tom, leteť na Hawaii, naučit se Hawaiiský tanec Hula Hula, nechat se obsluhovat nějakými sexy barmany a opalovat se na pláži.

Co tvoje velká touha pro fotografování? Určitě jsi vyhrála nějakou soutěž za nejúžasnější fotografii roku. Fotíš modelky, celebrity, zvířata, krajiny nebo máš nějaké photo studio, kde fotíš úplně normální lidi? Zkrátka, jsem zvědavá.

O velkých prázdninách jsi letěla do Řecka na Krétu za tetou. Móóóóóóc se Ti tam líbilo. Ochutnala jsi jídlo zvané Musaki a moc Ti chutnalo. Užila sis to a domů jsi přiletěla krásně opálená a plná zážitků a dojmů.

Mám tolik otázek, a proto musím končit, jinak by mi ani balík papíru nestačil.

Tak se měj a také mi něco napiš.

P.S. Jsem nedočkavá jak malé dítě.

Ahoj Eva


12. ledna 2006
Renata Stárková 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Zajímavý dům
Osnova:
1) Okolí divadla
2) a) Střecha
b) Sochy
c) Okna a dveře
3) Celkový dojem/Jak se mi budova líbí

Národní divadlo
V hlavním městě České republiky, v rušné části u Vltavy, se nachází historicky památná budova, Národní divadlo.
Střechu má zakulacenou a je modré a zlaté barvy. U střechy jsou významné sochy mezi-které patří trigy tažené Viktorií. Okna v horní části budovy jsou malá a čtvercová. V dolní části jsou okna velká a oválného tvaru. Všechna okna jsou zasazena do dřevěných rámů. Dveře jsou poměrně velké a ze dřeva.
Budova se mi velice líbí a myslím si, že je velice zajímavá.


Závěrečná slohová práce
Můj filmový (resp. seriálový) ideál

Jmenuje se Joey, je mu 31 let (ale vypadá na 29 let) a bydlí v New Yorku poblíž Central Parku. Povoláním je herec, ale jeho nejslavnější role (a taky nejlépe placená) byla v několika dílech seriálu ,Tak jde čas´.
Bydlí společně s Rachel, kterou zřejmě i miluje, ale nedává to najevo a tak spolu bydlí v činžovním bytu (dvě ložnice, jedna koupelna a jedna obývací místnost spojena s kuchyní), naproti jejich přátel.
Je tak trochu zmatkář, „bordelář“, ale v celku hodný a milí člověk.
Když má čas, tak si buď čte komiksy, hraje konzolové hry, sleduje televizi nebo popíjí kafe a přikusuje koblihy (nejradši má jahodové).
Za svoje životní úspěchy pokládá, že šel za svědka na svatbu svého nejlepšího přítele, bytí kmotrem dětí, které porodila jeho kamarádka svému bratru a jeho učitelce a roli v zmiňovaném seriálu „Tak jde čas“.


O čem právě teď přemýšlím.

Vánoce. To je teď jediné na co můžu myslet. Zima je tu a tento svátek k ní neodmyslitelně patří. Sníh, nákupní horečka, dárky, cukroví, kapr, prázdniny, stromeček, to vše vidím, když zavřu oči. A teď se ptám sama sebe. Proč právě tento svátek je jeden z mála, které v dnešní době slaví stále ještě většina lidí?

Myslím si, že to má jeden hlavní důvod a tím je, že Vánoce jsou svátkem především dětí. Také ale ten, že spousta dospělých má nejkrásnější vzpomínky ze svého dětství přesně na toto zasněžené období. A právě proto, že si pamatují jak seděli s celou rodinou u štědrovečerní večeře, jak pak zazvonil zvoneček a oni běželi ke stromečku, kde už na ně čekala spousta dárků, chtějí tyto úžasné zážitky dopřát i svým dětem. Myslím si, že opravdu jen málokterý rodič by to dokázal svým ratolestem odepřít. Na druhou stranu je pravda, že se vánoční svátky určitě neslaví pořád stejně. Jsou stále některé rodiny, které dodržují i staré tradice, ale určitě jich ubývá. Dříve měli lidé trochu jiné hodnoty, a proto pro ně byly Vánoce spíš dobou, kteru stráví rodina spolu, než dnem, kdy dostanou nové auto na vysílačku nebo nejnovější barbie. A teď se nabízí jiná otázka. Není pravým důvodem, proč se tento svátek dodržuje, spíš to, že všichni chtějí dostat co nejvíc dárků? Není možné, že nikomu už nejde o to, aby strávili čas s lidmi, které mají rádi, ale jen o tu materialistickou složku?

Samozřejmě asi na tom přinejmenším trochu pravdy bude, {A|a}le já přesto stále doufám, že to ani v tomto dnešním lehce necitelném světě není jenom o těch věcech. Věřím, že lidé nevybírají dárky podle ceny, ale proto, aby udělalyi radost, že některé na Vánocích těší mnohem víc to, že někomu dárek mohou dát, než to, že ho dostanou a v neposlední řadě věřím i v to, že Vánoce jsou svátky lásky, radosti a pohody, i když si všichni stěžují, že s přípravou mají spoustu práce, hodně lidí je podrážděných a moje babička stejně jako každý rok říká, že letos už to prostě slavit nebude.

Vánoce jsou teď zkrátka všude kolem nás a já doufám, že stejně jako to dělají moji rodiče, {budu}<ni> jednou já připravovat svým dětem krásné vánoční zážitky, jaké mám ve své paměti.


Muž, který sázel stromy

Jean Giono

Měl rád ticho. Byl důvěřlivý. Náštěvu přijmul s otevřenou náručí. Moc toho nenamluvil. Pečlivě sázel stromy, i na cizích pozemcích. Žil si skromě, měl chaloupku a stádo ovcí. Byl skromný a ušlechtilý. Šel si za svým cílem.


Michal Čermák
23. 2. 2004

2. slohová práce
TÉMA: Soused
(Charakteristika)

Osnova: 1) Stručný životopis
2) Můj osobní názor na sousedku
3) Její vnější charakteristika
4) Její vnitřní charakteristika

Můj soused je vlastně sousedka. Je to velmi stará žena. Letos oslaví své 84. narozeniny. Její minulost je velmi zvláštní. Jako mladá dívka musela utéct před Hitlerem kvůli svému židovskému původu. Během války pak několik let žila ve Velké Británii. Díky tomu byla po svém návratu do Československa několikrát vězněna komunisty.
To ale není až tak důležité. Důležité je to, jaká je nyní. Když jsem byl malý, měl jsem tuto paní velmi rád. Postupem času mé sympatie k ní poněkud slábnou. Bydlí v bytě se svým neméně starým mužem a se svojí dcerou. Ta trpěla v mládí anorexií. Díky tomu teď je jaksi záhadně v invalidním důchodu. Moje rodiče mají se všemi členy této rodiny velmi kladný vztah. To se bohužel nedá říci o mě.
Moje sousedka má totiž velmi zvláštní povahu. Vždy, když k nám přijde na návštěvu, chce si prohlédnout náš byt, zdali v něm není něco nového. Když najde něco nového, tak si to pak velmi dlouho prohlíží. Naposledy to byly nové záclony u mně v pokoji. To mě dohánělo k šílenství, protože jsem se chtěl velmi intenzivně učit biologii. Má sousedka chodí každé odpoledne na procházku se svým velšteriérem Danečkem. Je to pro ni výhodné, protože venčí jak psa, tak sama sebe. Dokáže ho však alespoň přimět k tomu, aby šel do bytu a nestál v přízemí jako solný sloup. Narozdíl od své dcery Elišky. Tu jsem už několikrát potkal v přízemí, jak přešlapuje z místa na místo a psovi říka:“Danečku pojď už, já musím jít na záchod.„. Možná si říkáte, že je zbytečné abych toto popisoval, ale aby jste pochopili zvláštní rodinu mé sousedky, tak je to nutné.
Co se týče její vnitřní charakteristiky myslím si, že je to velmi silná žena, co vždy pevně stála za svým názorem, což jí také několikrát dostalo do potíží. Přijde mi, že přes svých 150cm je vůči svému muži docela dominantní. Závěrem bych chtěl podotknout, že přes všechny moje antipatie k jejímu chování ji docela respektuji a chápu, že toho velmi mnoho prožila a že jí prostě člověk musí brát takovou jaká je, protože se už asi nezmění.


Vánoční příběh

{osnova:
1) návštěva anděla
2) Narození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egupta}<dt cp osn>

Kdysi dávno žila Maria s Josefem. Když Maria očekávala narození miminka oběvil se anděl Gabriel a řekl ji ře miminko nebude Josefa ale Boha a bude se jmenovat Ježíš. Maria běžela aby tu zprávu řekla Josefovi.

Vydali se do města Betléma. Když dorazili hledal Josef noclech ale všechny hostince už byli plné jediné co mu hostinský mohl nabídnout byl chlév. Josef s Marií se tam vydali. Netrvalo dlouho a Maria porodila miminko. <img kometa>

Na pastvinách u Betléma odpočívaly pastýři. Najednou se před nimi objevil anděl. Řekl jim že se dnes v noci narodil Boží syn. Pastýři se tam {vydali}<ni>.

Netrvalo dlouho a tři králové spatřili {komet}<ni> a vadali se na cestu tím směrem. Došli do města kde panoval zlý král Herodes. Ptali se na cestu do Betléma. Když se král dozvědel že se narodil nový panovník zač{e|a}l závidět. Nechal si zavolat tři krále. Řekl jim až to dítě najdou ať se vrátí a řeknou mu cestu. Králové se opět vydali na cestu. Když dorazili darovali Ježíškovyi zlato, kadidlo a myrhu<.>

V noci se králům zdál sen ať Herodesovi neříkají cestu. Sen se zdál i S Josefovi aby ute utekli před Herodesem do Egypta. Vzbudil Marii a vydali se na cestu. Herodes vyvraždil všechny chlapce mladší dvou let. Po smrti Herodese se Maria s Josefem a Ježížkem vrátily do Betléma.


Jak se opice chtěla stát člověkem
(Nesnaž se ze sebe dělat něco co nejsi – nestojí to za to.)
Bývala byla jedna malá opička jménem Alois, zvaná Bruce. Bruce jen kvůli neskutečné podobě s Brucem Wilisem. Bydlela u starého borovicového lesíka, v ulici U Dvou boroviček. Její největší slabostí bylo pojídání ovocných plodů z nedalekého ovocného háje, kde však pobíhalo spousta jiných zvířat, pro něj i nebezpečných.
Jednou když si Bruce jde pro svou denní dávku ovoce, má neskutečnou smůlu. U svého oblíbeného banánovníku naráží na svého staršího druha Huga, se kterým nemá vztah kladný. „Ahoj“ pozdraví Hugo Bruce. Jeho nepřítomný pozdrav mu opětuje. Hugova neskutečná podoba s Johnym Deppem Bruce vždy naštve. Však při každém pohledu na krásnou veverku Angelinu ho obměkčí. Pokaždé si doma trénuje jak Angelinu pozvat, ale jak to tak bývá nikdy neřekne nic natrénovaného. Pozvání proto vždy musí srovnat Angelina. Tentokrát šli na výborný banánový koktejl. Johny má však na Angelinu už dlouho spadeno a tak si od Bruce nenechá nic líbit. První jeho reakce je vytáhnout ho za límec a dát mu do tlamy. Taky se tak stane. Když po bitce skončí chudák Bruce v nemocnici, má naprosto znetvořený obličej. Doktor Pig se proto zeptá „vaše možnost na krásný obličej je plastická operace.“ Pohled do zrcadla Bruce vyděsí a na operaci přistoupí. „Chci vypadat jako Brad Pitt“ rozhodne se.
Operace se podařila. Jeho obličej i vše ostatní je dokonalé. Po pár dnech však zjistí velké nedostatky a Angelina ho odmítne. Začnou se mu propadat tváře a zapadat oči. „Vypadám jako zrůda“ pomyslí si. Přátelé se od něj odvrací.
Brad konečně pochopí, že jeho postava už není taková jako dřív. Proto zajde za doktorem Pigem a nechá se vrátit do původní podoby.


Láska nade vše

Před pěti lety, na začátku školního roku, přišla Eva do školy. Začínala studovat druhý ročník hotelové školy v Praze. Do její třídy nastoupila nová spolužačka – Johana. Tenkrát to všechno začalo. Johana byla velmi milá, příjemná a hodná dívka. Se všemi se velmi rychle spřátelila. S Evou se staly asi největšími kamarádkami, protože spolu hned od začátku školního roku seděly. Okamžitě našly společnou řeč a den co den si měly stále o čem povídat. Obě dvě měly samozřejmě i spoustu jiných kamarádů, ale spolu si rozuměly asi nejvíce. Jejich přátelství bohužel trvalo přibližně jen roka a půl. Jednoho dne se totiž Johana seznámila s chlapcem, který chodil do stejné školy. Byl o rok starší a patřil mezi hodně populární lidi ze školy. Zezačátku se zdálo být všechno úplně v pořádku, jenže postupem času se všechno totálně změnilo. Johana i Filip se začali chovat strašně divně. Přestali téměř komunikovat se svými přáteli. Chovali se jakoby byli na světě docela sami. Neudělali bez sebe ani krok. Filip začal Johaně zakazovat schůzky s jejími přáteli, protože se bál, aby nebyl podveden. Doma dělal žárlivé scény a při jedné hádce dokonce vyhrožoval, že si něco udělá. Johana ho zase kontrolovala tak, že si četla jeho zprávy a z jiných telefonů mu psala pod jiným jménem, aby se ujistila, že jí nepodvádí. Johana si na to dokola stěžovala. Přitom si neměli co vyčítat. Ani dnes si nejspíš neuvědomili, že svým chováním ztratili naprosto všechny kamarády. Nebylo ani možné, vidět je odděleně. Všude chodili jen spolu. Postupně to začalo hodně lidem lést na nervy. Opravdu se to nedalo vydržet. Nyní jsou oba úplně bez přátel. Johana pracuje a Filip ještě pořád studuje. když se občas stane, že nemohou být spolu, je to pro ně jako peklo. Nemají se na koho obrátit. Nikdo s nimi ani nikam nechce jít, protože by se ještě nakonec stal vyníkem jejich žárlivých hádek. Oba dva mají pocit, že si vystačí sami. Zatím si neuvědomují o co vlastně přišli, ale až budou jednou v nouzi... Na koho se obrátí?? V jejich případě láska není nade vše. Je velice smutné, jak to s nimi vypadá. Nejhorší je, že si to ani neuvědomují.


Slohová práce školní
23. května 2006
Lucie Říhová

Lavička v parku

 I. Úvod
 II. Stať a) Jaká jsem
 b) Jací jsou lidi ke mně
 c) Můj sen
 III. Závěr

Chodíte rádi do parku? Věřím, že ano. Když venku svítí slunce, je příjemné posadit se v parku na lavičku a jen tak pozorovat okolí. Dovolte mi, abych Vám o sobě něco řekla, protože až se zase příště udělá hezky a vy opět vyrazíte do parku, snad si na mě vzpomenete a uvědomíte si, že i obyčejná lavička má svůj vlastní život, své sny a přání a že je stejná jako vy.
Přestože jsem spatřila světlo světa teprve před pár lety, už si připadám ošklivá, omlácená a oprýskaná. Jsem přešlá mrazem, větrem a deštěm a má tvář je plná jizev, které mi udělali kolemjdoucí ve snaze zanechat na mě nějaký vzkaz. Nikdy jsem se nehla z místa, na které mě postavili, přesto znám mnoho lidských osudů. Viděla jsem pláč a utrpení, radost, lásku, chudobu i bohatství. Seznamuji neznámé, usmiřuji rozhádané, poskytuji odpočinek unaveným, nastavuji lidem svou náruč a na svá bedra beru jejich tíhu.
Dělám toho pro lidi víc, než dokáží udělat oni sami pro druhé. Nikdy jsem ale neslyšela slova díků. Snad jen občas vidím, že se ke mě někdo rád vrátí, či jen zahlédnu letmý úsměv, neboť se právě dotyčný vzpomněl na příhodu, která se mu stala, když tu seděl. Proč by měl ale někdo děkovat obyčejné dřevěné lavičce? Nemá oči, nemá uši, nemá srdce. To ale neznamená že nevidím, neslyším a necítím!!
I lavičky mají své sny. Celý život stojím přikovaná k zemi a nemohu se hnout. Kolem mě však stále nikdo prochází. A ptáci jak se umí krásně vznášet! Chci také umět chodit…. chci létat, chci opustit své místo a vydat se slunci naproti! Chci si prohlédnout celý park. Tak proč mi nikdo nepomůže a nepsutí mě! Pomoc! Pomoc! Pořád křičím ale nikdo mě neslyší.
Tak dobrá. Budu tu stát dál. Nechám počasí a lidi, aby mě utahali k smrti. Nebudu to nikomu vyčítat. Vždyť jsem s Vámi zažila i mnoho hezkých chvil a přes všechna ta trápení Vás mám ráda. Tak už zanechte toho čtení a vyražte do parku. Já tam budu čekat.


Ahoj Evo po 10 letech.

Jak se máš? Já se mám docela dobře, jenom mi moc nejde škola. Čím vlastně budeš? Budeš zpěvačkou? Před 10 lety jsi chtěla být zpěvačkou. Potkala jsi Hanu Montanu? Doufám že ano. Tak co jak je mámě a tátovi? Hraješ ještě tenis? Doufám že ano. Kouříš? Doufám že tě to ani nenapadlo. Zkus zavzpomínat na 5 třídu a uvidíš, jaká to byla sranda. Jak ti jde škola? Pamatuješ koho jsi měla ráda? Jsi tlustá? Myslím že ne. Máš pejska? Tak co sbíráš u babičky pořád jablka? Myslím že ne. Jak se má prababička? Doufám že dobře. Jak se má Sin, Eva, Adam, Eva, Adam, Sin, Eva a Adam? Jo málem bych zapomněla, setkáváš se ještě se spolužáky z 5 třídy? Doufám že ano.

Zdraví tě tvoje mladší já.

Eva


Jakub Kovanda
Třída: VIII. A
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

Ferda Mravenec
Ferda je chytrý a vynalézavý mravenec, když někdo z jeho kamarádů řeší nějaký problém Ferda neváhá a rád všem pomůže. Díky tomu má v lese spoustu kamarádů. Umí spoustu věcí ačkoli na některé sám nestačí. Vždy mu proto pomáhá jeho věrný kamarád brouk Pytlík. Ve volných chvílích lenoší ve své chaloupce ze dřeva, která je vždy důkladně uklizená. Ačkoli všem rád pomáhá, když zahlédne Berušku všeho nechá a hned za ní utíká. Pokaždé se k ní chová vlídně a mile, ale ona ho vždy jen využije k tomu co potřebuje a pak odletí a ani se nerozloučí. Ferda je vždycky sklamaný a je mu smutno nakonec ho ale přátele rozveselí a třeba pro něj uspořádají párty. Ferda rád cestuje a poznává nové kraje a nové hmyzí přátelé. Vždy si najde způsob jak se zabavit. Je to mravenec do nepohody ale vidí li někoho jak ubližuje slabšímu neváhá a postaví se mu a třeba i vyhraje. Je to kamarád.


K čemu mi ta škola vlastně je (úvaha)

Škola je nás učí se učit a to je asi, tak všechno.

Jak říka můj táta ,,to co se učíš, nikdy v práci nevyužiješ“, ale stejně je pro něj důležité mé vysvědčení. Myslím si, že je ,,fajn“, když si můžeme zvolit na které semináře chceme chodit a na které ne. Je důležitá, abychom si uměli spočítat, kolik nám mojí v obchodě vrátit atd. K tomu je dobrá matematika na základní škole, ale k čemu vlastně je dobrá ta středoškolská? Myslím si Odpověď je uplně jednoduchá, asi proto, že máme na matematiku paní prof. Evu. Velice si toho vážím.

Nedávno nám přinesla článek, proč se učit matematiku.

Ve s zkratce tam bylo asi tohle: ,,Matematika vás učí se správně vyjadřovat, a vyjadřovat to co doopravdy chceme říct“. Teda spíš tohle jsem si z toho odnesl. Věřím tomu, protože to víidím na svém tátovi, který matematiku má hodně rád. Vždycky vyjádří to co chce a dokonce i velice jednoduše. Na druhou stranu já ještě nejsem na takové úrovni, a proto mi to někdy trvá než řeknu a zformuluji dobrou větu. Tím nemyslím věty jako například, Co je dnes k obědu atd., ale mnohem více odborné. Tedy ,,jak zachytíš vodu z vyfukových plynů“. Asi to stále není přesné. Tak to vidím s matematikou a ostatní předměty, XXX angličtina je užitečná, domluvím se skoro všude.

V chemii děláme pro mě nezajímavé věci, a proto si myslím, že mi taky bude k *****. Když píšu taky, tak tím myslím T tyto předměty: dějepis, zeměpis, tělocvik, ZSV.,

Nemám na tyto předměty vloby ani talent a ani neočekávám, že bych se dál tím {těmito předměty}<in> zabýval. Jako nudný, ale potreb potřebný po předmět považuji biologii., Ta mě takýy nebaví, ale máma je bioložka, a tak jsem něco (asi) zdědil.

Rozdíl mezi 4. a 8 letým gymnáziem. s Jsme na gy gymnáziu o čtyři roky déle a potom neměníme kolektiv jako všichni ostatní. Výhoda je v tom, že j máme sjednocené znalosti a jednodušeji se pak učí, protože se učitel nemusí vracet k něčemu co polovina třídy ví a druha zase neví. To jsme si odbyli na nižším gymnáziu a teď je to prostě „pohoda“ v ,,zajetých kolejích“<.>


Elzear Bouffier

Elzeard Bouffierd byl tichý a nemluvný člověk, který žil pouze ve společnosti svého psa. I přes to, že žil v poušti, měl vše co k životu potřeboval. Byl to muž, který žil pro svůj sen – vrátit do pusté krajiny život. Jeho každodenní činností bylo sázení stromů za jeho domovem. Sázel všechno – od dubů a buků po břízy a javory. Elzear Bouffier věděl o stromech všechno. Co jim svědčí, co škodí, jak rostou. Během několika let se mu podarilo vysázet stromy vzdálené od domu až pět kilometrů.

Jeho sen se mu splnil. Kopce zdobily lesy a tráva řeka která protékala krajinou příjemně hučela a znepřátelené sousedy nahradily nové a milé rodiny hledající klid. Do krajiny také začal jezdit autobus. Celá krajina se změnila a to zásluha Elzeara Bouffiera.


Slohová práce školní
Stanislav Rataj
14. prosince 2007

O reklamě
Vánoce, Vánoce přicházejí…! Radujme se, veselme se! Ten vánoční čas, dočkali jsme zas… To jsou jen některé útržky známých vánočních koled, které jsou v tomto – adventním období každodenním hitem. Kdybychom však chtěli být pilní a koledy si oprášit již dříve, není již jednoduššího než si zajít do hypermarketu. Už od poloviny října na nás tamější reproduktory doslova chrlí stále ty staré známé „vánoční odrhovačky“ typu: „Narodil se Kristus Pán“, „Nesem vám noviny“, Tichá noc“ či „Jak si krásné neviňátko“. No, řekněte sami – není to skvělá příprava na Štědrý večer?!
Kromě koled a nejrůznějších vánočních písní chtějí obchodní řetězce nalákat své konzumenty na svátky klidu a míru i prostřednictvím různých „supervánočních slev“ nebo „ výhodných půjček“, které mají platnost mnohdy již od konce letních prázdnin. Další zajímavou „kapitolkou“ je vánoční výzdoba Ta pochopitelně zcela neodmyslitelně souvisí s Vánocemi, její kořeny lze však hledat již v keltské předkřesťanské společnosti a má proto svoji specifickou symboliku. Co je pro mne však nepochopitelné, je to, s jakou --- hodlají manažeři „obchoďáků“ nalákat své oběti na s vkusem velmi vzdálené dekorace, které nelze nazvat jinak než kýči.
Jeden příklad za všechny. Minulý týden jsem byl v Praze, která se všemi těmi vlivy postmoderní společnosti jenom hemží. Protože jsem měl volnou chvíli, zašel jsem se podívat do centra města, abych popřípadě koupil nějaký vánoční dárek. Během asi půlhodiny jsem prošel Václavské náměstí a třídu Na Příkopě a nestačil jsem se divit s jakým fenoménem přišly pražské obchodní řetězce. Hádejte sami! – No ano, je to starý známý Santa Claus! Úplný objev Ameriky, pomyslíte si asi. Pravdou je, že „Santa Claus“ je anglický výraz pro Svatého Mikuláše, kterému však daly Spojené státy poněkud jinou tvář než tvář křesťanského biskupa, jenž zemřel pro svou víru, to je však na jiné povídání… Dnešní děti znají tohoto posla Vánoc bohužel spíše jako propagátora „velice chutného a zdravého černého“ nápoje, jenž jde v tuto dobu právě díky reklamě velice dobře na odbyt. Byznys je business! Kdyby měly nejrůznější obchodní makléři vymýšlet každý rok stále nové nápady, jak využít vánočních motivů k reklamě, mohlo by se stát, že nebudou hotovi do Velikonoc. Zkrátka, čas jsou peníze. Schválně jsem počítal všechny ty vánoční muže stojící před pražskými „shopping mally“ (anglický výraz pro komplexy obchodů stojícími pod jednou střechou, jež je v reklamě často používán) a lákající na nabídky svých zaměstnavatelů. Dospěl jsem k zajímavému číslu – 20. A to jen na trase Svatý Václav – Obecní dům.
Je až s podivem, jak moc reklama ovlivňuje současnou postmoderní společnost. Kde jsou ty časy, kdy byly Vánoce skutečně nejkrásnějšími svátky roku. Nezbývá tedy asi nic jiného než se nad tím vším chaosem pozvednout a brát reklamu s rezervou a to i v tomto čase vánočním, kdy není úplně tak jednoduché uniknout jejím spárům. S touto, řekněme radou, přeji vám všem opravdu Veselé Vánoce a ještě lepší nový rok.

Osnova:
1. Úvod – Vánoce přicházejí a reklama
2. Stať a) prostředí ve vánočních obchodech
 b) „vánoční Praha“
3. Závěr


Kontrolní slohová písemná práce
(odborný styl – popis)

Témata:
Odborný popis vybraného předmětu <žákem opraveno na „zvířete“>
statický,
dynamický,
staticko-dynamický.
Supernovy
Právo a jeho druhy
Goniometrický, algebraický tvar čísla
Extrémní skupiny
Parlament ČR
Syntax – vytváření grafu
souvětí,
věty.
Architektonicky zajímavá stavba v Praze
Vybrané téma a druh popisu: odborný popis vybraného předmětu (kytary), statický
Osnova:
Úvod – historie kytary (klasické)
Stať – tělo
– hmatník
hlava hmatníku
struny
Závěr

 Kytara – strunný nástroj, který vznikl již v raném středověku jako mandolína. Tento nástroj se proslavil hlavně v Itálii a ve Španělsku, odkud pocházeli a stále ještě pocházejí nejlepší koncertní mistři.
 Největší část kytary se nazývá tělo, nebo trup. Tato část má tvar ležaté osmičky s vyplněnými rezervami, kdy jedna (většinou pravá) část je větší než ta druhá. Uprostřed těla je umístěn ozvučný otvor ve tvaru kruhu, který zajišťuje vstup do těla a díky tomu mohou struny rezonovat. Na větší polovině trupu, na pravo od ozvučného otvoru je kobylka. To je dřevěný kvádřík s šesti otvory na struny. Na vrchní straně je přilepen umělohmotný pásek, aby se struny nepřetrhli.
 Na menší polovinu trupu kytary navazuje hmatník. Jeho tvar připomíná polovinu podélně přepůleného dlouhého tenkého válce. Na ploché straně jsou pražce, což jsou malé vyboulené kovové pásky, které při hraní mění výšku tónu na jednotlivých strunách. Hmatník je zakončen na levé straně stejným umělohmotným páskem, jako u kobylky. Zde má stejnou funkci a ještě odděluje hmatník od hlavy hmatníku. Hlava hmatníku obsahuje mechanismy, které napínají za pomoci ladících kolíků struny. Hlava je u kytary vždy nejvíce zdobená. Struny, od nejvyššího e přes h, g, d, a az po E jovu nataženy od kobylky přes ozvučný otvor (kvůli resonanci) a celý hmatník až k hlavě, kde se struny můžou za pomocí ladících kolíků naladit.
 Kytara je celkem starý nástroj a téměř mizí díky rozvoji moderní hudby. Já však doufám, že i přesto vydrží a nikdy z hudební scény nevymizí.


18. října
Vpravování

BUDÍK
Když mi bylo 5 let, tak jsem byla hrozně zlobivá, chvíli sem byla doma sama, tak jsem toho využila a sla jsem k mace a taťkovi do ložnice, kde měli budík. Hned jsem k němu přiběhla a začala mačkat na všechny různé knoflíky.
Další den táta v 4.h. vstal a ptal se kdo zapnul ten budík. Ondra řekl že ne mamka taky ne já taky ne.
Potom mi taťka řekl že když neumim lhát ať to nedělalm.

Marie Stejskalová 5.B.


–5.prosince 2008
Markéta Pekorová
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět v roce 3008

Osnova: 1) Úvod do světa 3008
2) a) popis měst
b) popis ulic
3) shrnutí měst

Svět v roce 3008 se zásadně liší od světa v roce 2008. Lidé jsou po vzhledové stránce poměrně stejní, ale pohybují se pomalým vlnitým krokem pozadu.Krajina je zahalena letními barvami, které sahají až na samá vrchol všech kopců. Když se krajina neplolíná těmito barvami tak je zahalena bílými třpytivými sněhovými vločkami. V chadných podmínkách se ženám i mužům vytvoří „zateplovací“ vrstva a na jaře ji ze sebe svléknou jako hadi v roce 2008.
Města jsou středně veliká a jsou ohraničena velkými příkopy. Každé město má své každodenní trhy, které jsou ve velké skleněnné krychly na kraji města. Můžeme zde zajisté najít i různé podniky, jako jsou restaurace, hospody, kavárny a bary, avšak už nenesou tyto názvy. Restaurace je ultrapřežírárna, kavárna – srkni si a jdi, hospoda – výtárna a bar – šupárna. Tyto názvy zní asi poněkud odpudivě, však zdání nás klame. Veškeré předměty se tam pohybují vzduchem, protože gravitační síla jim v tuto chvíli nic neříká.
Na ulici zahlédneme osoby pohybující se pozadu a nesoucí na svém těla barokní šaty. Každý obyvatel vlastní zvíře, které je převážně křížené se slonem či opicí. Codníky jsou plné akrobatů, žonglérů a klaunů.
Tato města jsou velmi chaotická, ale i přesto jejich obyvatelé jsou šťastní a žijí si pohodlným „megalomanským“ životem. Jelikož peníze nehrají žádnou roli. V těchto městech si každý najde a oblíbí to comu vyhovuje a tudíž tu není žádná finanční , hospodářská a jiná krize.


Slohová práce školní

René Šebl
17. května 2005
1. C

Témata:
 1. Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2. Divy současného světa (volný slohový útvar)
 3. Mé setkání s….. (Volný stylový útvar)
 4. Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Divy současného světa

Osnova: I. Úvod
 II. Stať:
 a) Proč považuji terorismus za div světa
 b) Co je terorismus
 c) Jak řešit terorismus
 III. Závěr

Mezi divy současného světa patří dvě odvětví a tím jsou terorismus a přírodní katastrofa.
Já se budu zabívat terorismem, jelikož je podle mého názoru pro celé lidstvo nejnebezpečnější. Nejprve je dobré si říct, proč ho považuji za div současného světa. Vždy se za divy považovali nějaké významné nebo krásné stavby, ale myslím si, že to co je tak zajímavé a způsobuje terorismus je lidské myšlení. A proto to považuji za velký a dalo by se říct i největší div světa. A teď se dostávám k tomu, co to je vlastně terorismus. Je jak už jsem výše uvedl, lidské myšlení popřípadě víra. Víra je to, co způsobuje, že lidské myšlení jedná tak jak jedná. Ti lidé, jsou teroristé jen proto, protože jim jejich víra přikazuje, že mají bojovat za onu víru v boží válce a pomstít se komukoli, kdo s nimi nesouhlasí. Nejhorší náboženství, ona víra, je islám. Lidé věří, že mají bojovat v oné válce. A naskytuje se otázka, kdo a proč jim to přikazuje, Většina lidé si myslí, že je to tak napsáno v Koránu. To není úplná pravda! V Koránu je napsáno, že žádný muslim, příslušník islámu, nesmí ublížit jinému člověku. Ale vůdcové teroristů zneužívají Koránu, pro jejich účely přesvědčují lidi k terorismu.
A další otázka je, jak ho řešit. Některé státy, jako USA (Unated states of America), myslí si, že když zabijí nebo zavřou jejich vůdce, tak se to tím vyřeší. Ale ---, že nejdříve musí zlomit jejich víru, se kterou vyrůstali a pořád jí věří. A to může trvat několik let, možná i století. To nikdo neví. Na společnost to má určitě negativní vliv. Zpomaluje komunikace, jsou zavedena bezpečnostní opatření. Ale nejhorší je, že přestávají lidé věřit každému muslimovi ba dokonce i cizinci, což si myslím, že je škoda. Rozdělují nás různé zvyky a obyčeje, ale to není důvod, abychom se nenáviděli.
Na závěr bych řekl, že řešit terorismus se nedá silou, ale těm lidem ukážem jinou víru nebo volbu jiné cesty, která je pohodlnější bezstarostnější a hlavně mírová.


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

Situace po 1. světové válce znamenala pro Ameriku rozkvět hospodářství, vzniká nový pojem spojený s americkým způsobem života, tzv. „Americký sen“. Tento obrovský hospodářský vzestup ukončuje až hospodářská krize, která byla způsobena zahlcením amerického trhu. 1. pol. 20. století c Americe je považováno za dobu rozkvětu americké prózy. Americká literární tvorba byla silně ovlivněna evropskou prózou, zejména pak britským a francouzským realismem. V Americe tedy dosahuje největšího rozkvětu a rozmachu právě realismus, ať už kritický, ironický atd. Nejčastějším terčem kritiky jsou střední vrstvy amerického obyvatelstva, ve kterých většina autorů vidí příčinu veškerého zla. Dalším terčem kritiky je pak „Americký sen“, kde mnoho autorů poukazuje na to, že právě tento způsob života byl příčinou oné hospodářské krize co Ameriku postihla. Typičtí pro toto dílo jsou výrazní hlavní hrdinové, nějakým způsobem nepochopeni či nespokojeni se společností. Z významných autorů bych uvedl především Johna Steinbecka s jeho tvorbou Hrozny hněvu a O myších a lidech, dále pak autory jako Ernest Hemingway, Fidgerald a Falkner. O této době také prvně proráží americké divadelní hry, jako například O´Neilova hra Smutek sluší Elektře.


Kallmünzerová, N, V. B, 07/08

Vypravování podle obrázků <nadpis je vyzdoben>

<obrázek č. 1: Tři chlapci bruslí na silnici.>
<obrázek č. 2: Jednoho z nich srazí auto.>
<obrázek č. 3: Chlapec je zraněn.>
<obrázek č. 4: Jeho kamarád běží pro pomoc.>
<obrázek č. 5: Jeho kamarád telefonuje z telefonní budky.>
<obrázek č. 6: Záchranáři odnáší zraněného chlapce, doprovází je jeho kamarád.>

Osnova
1) Tři kamarádi bruslí na silnici.
2) Srážka s autem.
3) Petr je zraněn.
4) Martin jde pro pomoc.
5) Martin volá l. 155.
6) Záchranáři odvážejí Petra.

Petrova srážka s autem <nadpis je vyzdoben>
Neopatrní kamarádi bruslí na silnici…když v tom Petra srazí auto. Hodně ho to bolí a tak Martin vyráží pro pomoc. Zavolá linku 155 a za chvíli dorazí sanitka. Petra okamžitě odváží. Naštěstí to přežil ale plyne s toho ponaučení že si nikdy nemáme hrát na silnici.


Gabriela Rolová 2. G
12. října 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Zdarma, ale načerno>

Plakáty ano či ne?
Vylepování plakátů na nepronajmutá místa je jistě nelegální, ale podle mého názoru také neestetické, a to nejen na zastávkách autobusů a tramvají, ale kdekoliv jinde. Metro, veřejné budovy, obchodní domy atd. Na jednu stranu poskytují veřejnosti informace o různých kulturních a sportovních akcích, avšak na stranu druhou kazí vzhled veřejných prostranctví, jsou často nepřehledné a výsledek vypadá přinejmenším nehezky. Pokud má něco sloužit k informování veřejnosti, mělo by to probíhat zcela jinou formou a hlavně legálně, pronajmutím vytrín, informačních sloupů atd.
Dále se chci vyjádřit k vylepování obrázků a fotek. Zastávky se stávají barevnějšími a zajímavějšími, ale je to nelegální a k tomuto účelu by měli sloužit především galerie, obrazárny a jiné prostory k tomu určené. Vůbec nejlepší řešení by bylo, kdyby zastávky byly bez jakykoli plakátů, ať legálně nebo nelegálně vylepovaných.


Popisovaná osoba je muž. Je střední, zavalité postavy. Při pohledu z dálky připomíná lidopa stojícího na zadních nohách. Nohy jsou skoro křečovitě napjaty, hýždě jsou vysunuty směrem dozadu. Naopak trochu zavalitý trup je vysunut dopředu a vypadá, jako by neseděl přímo na nohách. Hlava je oválná – což ještě zdůrazňují splihlé vlasy – a je otočena směrem k nám. Nad velkýma očima je malé obočí. Nos je poměrně velký. Ústa se na nás smějí. Obličej celkově vzbuzuje dojem přívětivého člověka. Muž je oblečen v tmavé sako, z pod kterého vyčuhuje světlá košile.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Gabriela Dufková, 2. B
Téma: Jak vidím sama sebe
(Charakteristika)
Osnova:
1) Úvod: Moje já
2) Stať: a) Postava
b) Hlava s dlouhými vlasy
c) Moje budoucí povolání
d) Volný čas
e) Oblíbená věc
f) Znamení, přezdívka
3) Závěr: Teď mě znáte

Moje já
Chtěla bych vám představit moje já. Myslím, že to bude zajímavá charakteristika, protože se vidím jinak než mě vidí okolí.
Jmenuji se Gabriela Dufková a jsem z Prahy 8. Jsem menšího vzrůstu a nejsem úplně štíhlá. Mám sportovní typ postavy. Většinou nosím džíny, ale i sukni si ráda vezmu.
Moje hlava je hranatého tvaru. Oči mám zelenomodré, ale na fotografiích jsou vždy červené. Mám veliké rty a docela rovné zuby. Z hlavy mi vyrůstají dlouhé blond vlasy, z kterých si ráda dělám účesy, ale nosím je i rozpustěné.
Lidé mě považují za společenského člověka. Mám hrozně ráda děti. Ráda si s nimi hraji venku na schovávanou nebo na honěnou. Až vyrostu, chtěla bych být psycholožkou a řešit dětské, ale i dospělácké problémy. Když jsem byla malá chtěla jsem letět do vesmíru a hodně knížek jsem přečetla právě o něm. Teď však vím, že je to velice těžké povolání a už by mě to tolik nebavilo. I když na to nevypadám, ráda se hádám, když to má nějaký účel, pro tuhle vlastnost mám jako druhé povolání advokát.
Po celý týden mám co dělat. V pondělí pomahám mamince s úklidem a vařím. Vařím moc ráda, ale ještě mě maminka moc nepustí k plotýnce, protože se bojí, že podpálím barák. V úterý mám kreslení do kterého chodím už pátým rokem, ale už mě to moc nebaví a od nového školního roku na něj přestanu chodit. Ve středu hraji na klavír a velice mě to baví. Klavír mám u dědečka, který bydlí v domečku u nás na zahradě. Tam si chodím každý den přehrávat. Dědeček je rád, že mě alespoň u klavíru může zastihnout. Poslední můj kroužek mám hrozně ráda, protože je tam spousta mých nejlepších kamarádů s kterými je vždy sranda. Je to kroužek mladých ochránců přírody. Jezdím s nimi na tábory a víkendové akce.
Mezi moje oblíbené předměty patří zeměpis, tělocvik a hudební výchova. Maminka mi však nevěří, protože i z těchto předmětů přinesu někdy trojku. Naopak mi nejde anglický jazyk a poslední dobou matematika. Příští rok budu mít další předmět francouzštinu, protože jezdíme na hory do Francie a líbí se mi jejich řeč. Doma mám dvě zvířátka, želvičku a pejska. Želvičku jsem dostala v září od sestry z Tunisu. Je to suchozemské a ještě malinké zvířátko. Bessinku jsme koupili asi před sedmi lety jako malé štěňátko. Babička mi dala k svátku masožravou květinu, kterou jsem si dlouho přála.
Jsem štír a proto je moje povaha výbušná a mám sklony být vůdce. Moji přezdívku Gábrdle jsem dostala na přírodovědném kroužku a kamarádi už mi neřeknou jinak.
Teď už o mě máte nějaký obrázek, ale vše co bych o sobě chtěla říci se mi sem nevešlo.


27. listopadu 2008
Vojkůvka Jan
P1b

1. Písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Stalo se to jedné noci

Osnova: 1. Na počátku bylo otevřené okno – ÚVOD
2. Fata morgana – ZÁPLETKA
3. Pasi – ZÁPLETKLA SE STUPŇUJE
4. Jde o to okno! – ZÁVĚR

Jednou si tak ležím, ale nemohu usnout. Skrz otevřené okno proudí do mého pokoje lehký, čerstvý větřík. Už se mi pomalu klíží oči, když vtom mě vyruší bouchnutí okna a nyní již silný vítr. Poněkud otráveně tedy vstanu a jdu okno zavřít.
Co ale nevidím - místo obrovského sídliště překrásný les, kousek opodál jezero, a někde slyším houkat sovu. Divím se co se to děje, mám pocit jako bych měl halucinace či snad nějakou fata morganu, tak se jdu do kuchyně napít. Místo perského koberce v chodbě však vidím medvědí kůži. Vše zde vypadá poněkud divně, na stěnách místo obrazů a havajského starosty (které nám přivezla babička z dovolené) visí obří a krásný obraz lesíka a jezera, které jsem před chvílí z okna viděl. Vážně mám pocit, jako bych se zbláznil. Pokračuji do kuchyně, ale co nevidím! Místo všelijakých poliček, skříněk a kuchyňské linky je tam masivní dřevěný pult z krásného dřeva. Pokračuji směrem k ledničce, kde je místo mé oblíbené minerálky pouze mléko. Naleji si tedy plnou sklenici, a jelikož už vůbec nejsem unavený, jdu si sednout do obývacího pokoje. A znovu – vše je tu úplně jiné! Krásný kamenný krb, televize chybí, pohovka je jiná - ale objevil jsem zde starší „magneťák“ s CD Tarji Turunen. Na stolku se povalovalo pár knih a tak mi to nedalo a nakoukl jsem. Finština. Jazyk, kterým byly psány jsem okamžitě poznal. Stejně jsem se všemu divil...
Najednou slyším venku štěkat psy. Vyjdu ven a tam vidím muže na saních tažených psy. „Terve! Má oou Pasi, den naapuri. Kuka sinä olet? Tervetuloa.“ Pochopil jsem, co mi muž říká: „Nazdar! Jsem Pasi, jsem tvůj soused. Kdo jsi ty? Vítej!“ Odpověděl jsem jak se jmenuji a že „Minä en puhua hyvin suomeä – moc finsky nemluvím. Chvilku jsme se zapovídali a já si pak šel lehnout. Nechtělo se mi přemýšlet nad tím, co se stalo. Brzy jsem usnul, alespoň myslím.
Náhle mne probudil hlas maminky, která mě budila, abych šel do školy. Cestou jsem v kapse našel papírek s adresou na Pasiho, mého nového kamaráda. Došlo mi, že to nebyl sen. Nic jsem nechápal. Ve škole mi v prožití této noci nikdo nevěřil, ale já si byl jist, že je to pravda. Když jsem přišel domů, vše jsem napsal své kamarádce (taktéž milovnici Finska), která mi už věřila více než spolužáci. Hned nato jsem napsal Pasimu dopis, a za pár dní se dočkal odpovědi – mám i s kamarádkou přijet na víkend. Prý nemám zapomenout nechat večer otevřené okno...


12. prosince 2008
Kristýna Černá
P3b

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho také nemusel najít.
Osnova: 1. když člověk ztratí vše
2. a) lidé bez humoru
b) nic se nemá přehánět
c) humor pomáhá
d) nevhodné vtipy
3. můžeme říct

Když člověk přijde v životě o všechno, většinou ztratí i smysl pro humor. Nebo snad znáte někoho, kdo nemá kde bydlet, je bez rodiny, kamarádů a směje se, až se za břicho popadá?
Jsou však lidé, jenž se bez něj narodí, takže jim samotným, narozdíl od okolí, v životě příliš nechybí. Ale člověk, který je věčně negativní a odmítá se zúčastnit jakéhokoli veselí, není zpravidla v kolektivu moc oblíbený. Ve stáří jsou to ti typičtí nabručení senioři a plnými ústy nadávek na veselící se mládež.
Jenže jak se říká, nic se nemá přehánět. To platí i v tomto případě. Z vlastní zkušenosti vím, že člověk, který hýří nejapnými vtípky vůči okolí, časem zůstane jediný, kdo se jim směje a všem leze tak akorát na nervy.
Humor je však pro každého důležitý. Lidí, jenž mají nějaké těžší životní období, problém či starost to mnohem lépe snáší, když si z toho dovedou dělat legraci a pojmou to vtipně. Pokud toho nejsou schopni, bývají tu naši vážní a milí kamarádi, kteří dokážou situaci zlehčit.
Ačkoli je hned několik situací kdy to není správné řešení. Například, pokud se jedná o úmrtí někoho blízkého, ať už křečka nebo babičky, je vysmátí se pozůstalému do obličeje krajně nevhodné. Nebo když Váš kamarád přijde o nohu a Vy mu řeknete, že alespoň ušetří za boty, také jistě nebude nadšen.
Jestli nesouhlasíte s důležitostí dobré nálady, zamyslete se. Copak by šlo, žít v tmavém, smutném světě, kde bychom se ploužili jako roboti? Kde by se nikdo nesmál, netančil a nezpíval? Člověk, který se směje – žije. Všichni můžeme říct: „S humorem jde všechno líp.“