KAPR

Úvod: Osada AJAX

Stať: 1. Letní Vánoce

2. Vášnivý rybář

3. Výborný nápad

4. První velká ryba

5. Opilý umělec

Závěr: Šťastný konec

Před několika lety jsem část prázdnin trávil u babičky a dědy na chatě ve známé trampské osadě AJAX na Sázavě. V tu dobu měla osada společnou dovolenou, lidé jen sportovali a užívali si zábavy. Pořádaly se turnaje v tenisu, volejbalu, nohejbalu a zejména se vymýšleli různé akce, provázené kanadskými žertíky.

Jeden z osadníků, jménem Pepa, měl pronajmutý rybníček v jižních Čechách, odkud vozil pro své známé kapry. „Chlapi, mám vynikající nápad. Uděláme si takové letní vánoce se smažením kaprů.“ A hned se na potoce začala stavět malá přehrada, aby kapři přežili. „Dojeďte pro pivo, ženský nástup a bude vánoční oběd se smaženými kapry, velel šerif osady Čelenka.“ Všichni se těšili, zanechali sportování a přípravy začaly.

Jen Tomáš, známý komik z nejmenovaného divadla, se nemohl odtrhnout od rybaření. Měl nový prut a doufal, že se mu podaří zlomit dosavadní neúspěchy v lovu ryb. Prozatím totiž v rybaření neměl mnoho štěstí. Říkal, že musí něco chytit, aby se mu kolegové z divadla nesmáli.

A oběd konečně začal. Při hodování a notném zapíjení kapříků se ozval Franta: „Chlapi, Tomáš mě naštval, nedrží partu, musíme mu něco provést.“ Trampíci dali hlavy dohromady a už tu byl nápad. Pověsíme mu na udici toho zbylého kapra a hned zavolali Tomášova syna Jiříka, kterého zasvětili do akce a nakázali mu pod hrozbou utopení nic neprozradit. Synek souhlasil a nenechal nás v tom. „Tomáši, pojď se také trochu osvěžit pivem a dej rybám chvíli pokoj. Jiříček to vezme na chvilku za tebe.

“A stalo se, Tomáš nasával víc než musel a mezitím mu za asistence Jiříka škodolibí kamarádi zavěsili velkého kapra na udici. „Tati, něco tam je, rychle sem.“ Tomáš se mohl přerazit, chytil prut a poprvé ve svém životě, po těžkém boji, vytáhl velkou rybu. Radost byla veliká. „Kluci, to je kus, to tu ještě nebylo, jde se oslavovat!“ A pivo teklo proudem, Tomáš byl na vrcholu blaha a večerní vystoupení v divadle bylo vážně ohroženo.

Jiříček mlčel jako hrob a Tomáše kamarádi odvezli na vystoupení. Ředitel divadla nebyl zcela nadšený, když se umělec dostavil na vystoupení v silně podnapilém stavu a ještě k tomu s rybářským prutem a v rybářském oblečení, pochopitelně ředitel žádal finanční odškodnění, jelikož by výkon nebyl optimální.

Stanovenou pokutu Tomášovi následně odpustil po vysvětlení, že se jedná o první velkou rybu v životě.


2. kontrolní stylistická kompozice
(charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Aneta Šubrtová, 2. B
Téma: Jak vidím sama sebe
(Charakteristika)

Osnova
1) Úvod: Úvaha nad tématem
2) Stať: a) Vzhled
b) Styl oblékání
c) Působení na okolí
d) Chování v rodině
e) Záliby, škola, budoucnost
3) Závěr: Jsem jaká jsem

Charakterizovat sama sebe, bude velmi složité, protože nevím, jestli dokážu správně odhadnout své vlastnosti. Určitě se o to ale pokusím.
Jmenuji se Aneta Šubrtová a je mi 13 let. Bydlím s rodiči a jedním sourozencem v rodinném domku blízko Prahy. Mám vysokou a co se týče tloušťky celkem normální postavu. Světlé, krátké a sestříhané vlasy si jednou za čtyři měsíce barvím melírem. Na obličeji si na mně každý nejprve všimne rovnátek, bez kterých se neobejdu, protože je moje zubní vada velmi špatná. Naštěstí je zakrývá velká pusa, na kterou jsem jako na jednu z mála věcí na mé postavě pyšná.
Oblékám se spíše sportovně. Nejraději nosím džíny, ve kterých se dobře cítím. K tomu si obuji plátěnky nebo tenisky, kde také vítězí pohodlnost.
Jsem veselá a pořád se směju. Ale bohužel u mne platí přísloví „Co na srdci, to na jazyku“. Všechno hned řeknu, ale důležitá tajemství mé nejlepší kamarádky si nechávám pro sebe. Na okolí a zejména na třídu působím od rány. Nevím, jestli je to špatná nebo dobrá vlastnost, ale pro někoho by to mohlo být odpudivé. Jsem ráda, že nehledám rozdíl mezi holkou a klukem. Ráda se bavím se všemi a klidně si ve třídě sednu vedle kluka. Tohle zatím někteří lidé ve třídě nedělají a mě to mrzí. V kolektivu, který zatím neznám, se někdy chovám tiše a zakřiknutě.
V rodině jsem asi trošku jiná. Jsem nejmladší, a tak mě rodiče pokládají za dítě, které už tak úplně nejsem. Na druhou stranu jsem ráda za svojí starší sestru, která mi se vším poradí a je mým velkým vzorem. A navíc, od té doby co jsme se přestěhovali, musím jezdit vlakem. Stala jsem se samostatnější a klidně si sama zajedu tam, kam potřebuji.
Mezi mé záliby patří tenis, plavání, fotbal a tanec. Ve škole mě nejvíc baví biologie, občanská výchova a tělocvik. Patřím k lepším žákům, ale jsem teprve v sekundě a tak se to může změnit. V budoucnu bych chtěla pracovat v nějaké organizaci, co pomáhá lidem. Například v UNESCU. Myslím si, že jsem cílevědomá. Chtěla bych umět španělsky, francouzsky a anglicky.
I když mám nějaké špatné vlastnosti, jsem jaká jsem a to už nezměním.


Pátek třináctého

Osnova:

I. Pátek třináctého

II. Cesta a) Cesta na vlak

b) Cesta vlakem

c) Na správné cestě

III. Závěr aneb příčiny a následky

Pátek třináctého, jak mi jistě dáte všichni za pravdu, je poněkud výjimečné datum. Neznám sice příčinu toho, proč se tolik lidí obává tohoto dne, ale po svém posledním zážitku tomu rozumím o něco více. Povím vám tedy svůj tragikomický příběh, který se mi doopravdy stal před týdnem. Věřte tomu nebo ne.

To jsem se takhle jednou těšila na svého drahého. Ne že by to tedy bylo jen jednou, ale právě v pátek třináctého jsem ho měla po dvou týdnech vidět. A to víte, už jsem to nemohla ve škole vydržet a hned po zvonění jsem běžela domů, abych mohla ze deset minut opět běžet, tentokrát však na nádraží. Ne že by jel jen jeden vlak, ale chtěli jsme být spolu co nejdříve, tak jsem se ani doma nemyla, protože jsme se dohodli, že se vydáme ve Svitavách do bazénu. Autobus vůbec nechtěl přijet a na nádraží byla stopadesát kilometrů dlouhá fronta na lístky. Když jsem již třímala jízdenku v ruce, tak jsem zjistila, že můj vlak má zpoždění! Nevadí. Stoupla jsem si tedy na nádraží a čekala a čekala. Vlak přijel a byl zcela přeplněn. Cestující se v něm tlačili jako sardinky. Získala jsem báječné místo na chodbičce a psychicky se vyrovnala s tím, že budu muset vestoje překonat celou stopadesát minut dlouhou cestu. Ale nevadí. Co mě nezabije, to mě posílí.

Cesta plynula a já se snažila nedívat se každé dvě minuty na hodinky. Moc úspěšná jsem však ve svém snažení nebyla. Navíc si každou chvíli někdo usmyslel, že musí jít na záchod a prodíral se uličkou. Ještě k tomu byla v chodbičce některá okna otevřená, takže mi do obličeje vál vítr. No nejsou to úžasné podmínky?

V Pardubicích se konečně uvolnila sedadla a já konečně mohla spočinout na měkké sedačce Českých drah. Čas plynul a já spatřila kýženou Českou Třebovou. Od ní je to jen dvacet minut jízdy. a protože jsem vždy před výstupem z vlaku nervózní, tak jsem se už pomalu vydala k východu. Dívala jsem se na hodinky a věděla jsem, že tam na mě přítel již čeká, ale vlak stále jel. Mám tak trochu trauma z vlakových dveří, že se mi nepodaří je otevřít, tak jsem poprosila o pomoc šarmantního pána, který stál opodál. Vlak brzdil, muž otevíral dveře a já vyskočila ven. Rozhlížím se, kde stojí můj drahý, ale něco tu nehraje. Je to první nástupiště, ale přesto tu stojí vlaky z obou stran. Takhle to přece ve Svitavách nevypadá! Kdyby alespoň nebyla taková tma. Zrychluji krok a náhle vidím gigantickou tabuli s nápisem Zábřeh na Moravě. Prokristapána! Co teď? Čas letí a já nevím, co mám dělat! Neměla bych se vrátit zpět do vlaku? Měl přece zpoždění, možná do Svitav teprve pojede!

Zastavuji prvního člověka, co jde kolem. „Prosím vás, kde jsou Svitavy? Už byly, nebo teprve budou?“ zeptala jsem se cizí dívky. „Svitavy? To jste úplně někde jinde!“ odvětila. „Tenhle vlak jede do Přerova.“ Bylo to pro mě dosti nemilé zjištění. Téměř tragické. Přítel již na mě čeká patnáct minut na nádraží ve Svitavách a já jsem někde v Zábřehu! Šla jsem rychle na informace zjistit, jak to můžu zachránit. Informace byly zavřeny. Nezbylo mi tedy nic jiného, než se jít zeptat k pokladně. Tam jsem se dozvěděla, že musím počkat na vlak zpátky do České Třebové a tam opět počkat na vlak do Svitav. Nečekaně! Bylo těžké zadržet slzy. Psala jsem zprávu, že dorazím až za dvě hodiny a volala jsem matce. Nemohla jsem však do telefonu vůbec mluvit, a tak si matka myslela, že se mi stalo něco ještě mnohem horšího a za nějaké přejetí byla nakonec ráda. Já však ne! Posadila jsem se na nástupišti, nasadila jsem si sluneční brýle, abych skryla smutné oči a čekala jsem na vlak. Vlak měl zpoždění! To už snad ani není možné. To je den!

Ve vagonu skoro nikdo nebyl. Jaký blázen by také jel někam takhle pozdě? asi jen já. Byla přede mnou padesátiminutová cesta, ale já jsem jen hlídala, kdy mám vystoupit. Přestoupit v České Třebové. To už byla velká zima. Kráčela jsem po nástupišti nervózně sem a tam a tam a sem. Přisedla jsem do vlaku, kterým jsem jela do Svitav již dříve. Tehdy jsem měla doma dobrých pár hodin času a teď takový spěch a nervy a nakonec skončím ve stejném spoji. No je to vůbec možné? Ve vlaku jsem si už ani radši nesedala. Postadvila jsem se k východu, ve stanici jsem se nechala nechala předběhnout pár lidmi, aby za mě otevřeli dveře a konečně jsem stanula na správném místě. Objala jsem nedočkavě svou lásku a jen jsem si pomyslela, že ta proklatá cesta stála přece jen za to!

Teď bych vám asi měla povědět, jak jsem mohla tak hloupě přejet. Vždy, když si hledám spoje, tak si ověřuji, zda doopravdy platí. Napíšu si na papírek časy, kdy mi to jede, kdy přestupuji a kde. Ne že bych to tentokrát neudělala, jen jsem jaksi pozapomněla na to, že přestupuji, a tak jsem si jela vesele dál. Z toho plyne, že se sice můžeme snažit sebevíc, ale přesto se může kdykoliv objevit nějaká chybička, která obrátí naše snažení vzhůru nohama. Nyní bych se tomu příběhu mohla zasmát. Ale to neudělám! Děsí mě představa, že jsem mohla vystoupit na nějaké malé zastávce, kde by už za celou noc ani jeden vlak nezastavil. Nechci domýšlet důsledky. Stalo se to? Stalo. Už to nevrátím. Sobě radím: hlavu vzhůru. A vám? Rolety dolů a není-li to nezbytně nutné, na pátek třináctého zůstaňte raději doma.

Děkuji!


Měřič krevního tlaku HBO

 Měřič krevního tlaku sestává ze dvou částí – zápěstní manžety na připevnění přístroje na ruku a vlastního zařízení pro měření krevního tlaku.
 Zařízení je ve tvaru kvádru o rozměrech 79 x 72 x 71 mm a hmotnosti přibližně 120 g.
 Větší část zařízení zabírá LCD displej, zobrazující čas, údaje o tlaku systolickém a diastolickém a pulsu.
 Pod displejem se nachází ještě --- tlačítka, dvě malá pro nastavení času a o něco níže, na pravé straně jedno oválného tvaru pro vypnutí a zapnutí přístroje a druhé trojúhelníkového tvaru pro vyvolání paměti přístroje.
 Na opačné straně zařízení je umístěn otvor pro vložení baterií (vysokovýkonných nebo alkalických), zakrytý uzávěrem. Na této straně je též připevněna zápěstní manžeta, která drží na ruce pomocí suchého zipu.
 Měřič krevního tlaku se postupně stává běžným v každé domácnosti. Šetří nám čas, který bychom ztrávili v čekárně u lékaře.


Neznámý, V. B, ZŠ Burešova
23. října
Slohová práce
1) Vymyšlená (popletená) pohádka
ZEMĚ A MARŤANI<barevně vyzdobený nadpis>

Dva marťani letí spokojeně vesmírem 1. se jmenuje Mořík a 2. Nog. Jejich loď má jméno Doremmon. Najednou vidí naší sluneční soutavu. Proletí jí celou od Pluta až po Slunce.
Ke Slunci se ani moc nepřiblížili tak zamířili na Zemi. Mořík říka. mohli bichom tam přistát ne?! Ano!!! říká Nog.
Bojíse aby je pozemšťané nevyhnali.
Tak přistanou na vodu Atlantického oceánu dopluli ke břehu a tam loď vrtákem zahrabou pod zem. Nog říká mám hlad Mořík na to tak se půjdeme najíst. Tak jdou naši kamarádi převlečení za lidi do restaurace. Ale je jim divné že všichni jedí něakými nástroji (vydličkami, lžící a nžemi) oni jsou zviklí jíst rukama ale za 3 dny si zvikli.

Přestalo se jim líbit bydlit v lodi a tak se ubitovali v nejbližším hotelu


Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: 1) Úvod: Každého názor, jiný názor.

2) Stať: a) Náš svět a realita

b) Změnit svět?

c) Je to možné? Ano.

3) Závěr: Můj recept na lepší svět?

Dej Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Začala bych asi tím, jak na mě toto úvodní rčení pusobí. Myslím, že každý má na svět jiný názor a každý by si jistě dokázal představit dnešní svět takříkajíc „podle svého gusta“. Ovšem opravdu se dnes najde člověk, který by v tom dnešním světě byl tak nespokojen, či nenašel ňáký svůj kousek na seberealizaci? Já nikoho takového neznám.

Seberealizace je totiž velmi důležitá a pokud člověk žije celý život stereotypně (každý den ráno vstane, jde do práce, z práce domů) a tento koloběh se opakuje už po několik let, tak ano, realita je nudná. Ovšem dnešní svět je na můj vkus velmi vyspělí a každému jedinci se zde nabízí mnoho možností. Byl by snad svět méně nudný kdybychom každé ráno z okna nějakého mrakodrapu viděli vzdušné dálnice s létajícími automobily? Myslím, že ne a proto není chyba ani asi tak ve světě jako v nás.

Mým názorem je, že ovlivnit svět můžem jen mý sami v našem chápaní. Pokud někomu nestačí možnosti, které máme (například hned při výběru povolání, s každým výberem se nám otevírají dveře do světa, o kterém nemáme zatím ani tušení a žádné zkušenosti) měl by svůj pohled nejspíše přehodnotit. Tolik moci a sil na změnu světa nemá žádný smrtelník, ovšem pokud by se každý pesimista stal optimistou a lidé by si více všímali krás dnešního světa, mohl by pro ně být svět mnohem zábavnější.

Nemá přeci smysl chtít nemožné. To chtěl i slavný Hitler či Putin, také se snažili změnit svět podle nich, ale za jakou cenu. Žijí nás na světě miliardy a každý by si přál něco jiného, takže bychom měli být alespoň trochu tolerantní a nechat to, tak, jak to je. Celý svět určitě dnes není snem jednoho a myslím, že tak to má být.

Mě osobně svět vyhovuje a určitě mi realita nepřipadá nudná, ale jaké by to bylo v jiném světe? Ta zvědavost je asi v každém. Odpověď na tuto otázku dostane as na chvíli snad každý. Stačí jen usnout. Usnout a snít a vaše podvědomí už si ten váš svět vytvoří. Nikam jinam, než do posmrténoného světa, už se<in> totiž utéci nedá.


Slohová práce školní

Veronika Skalická
2. A								14. ledna 2008

Má oblíbená literární postava

Otevřu knihu a pustím se do čtení. Čekám obyčejnou detektivku, ale v té hromadě písmy potištěných stránek se skrývá postava, která předčí všechny mé doposud oblíbené literární hrdiny. Osoba tuze chytrá, jež si svým šibalským úsměvem získala milióny čtenářských srdcí. Její jméno, stejně jako jeho majitel, je vznešené. Řeč tu je o detektivovi Herculu Poirotovi. Tento postarší pán, už od prvního pohledu gentleman, mi připadá legrační svojí malou tučňákovitou postavou. Chodí vždy vzpřímeně s rukama schovanýma za zády; dokazuje své společenské, taktní chování. Klade velký důraz na to, jak vypadá. V ušmudlaných kalhotech a sportovním trikotu ho jaktěživ neuvidíme. Ani v neúprosných vedrech v Egyptě svůj „smoking“ nesvleče. Oděv má doplněn o klobouček, který smeká při setkání s dámami a hůlku, jako nezbytný módní doplněk. Prořídlé vlasy si pečlivě barví. Spousty slávy nadělal jeho knír, kterému věnuje každodenní péči zastřiháváním. Dalo by se říct, že bez kníru by to ani nebyl Hercule Poirot. Havraní černé vlasy doplňují tmavé pronikavé oči. Má uhrančivý pohled a často nosí brýle. Celkově vypadá přísně, ale jakmile se usměje z očí mu srší přátelská povaha.
Hercule Poirot je velmi hrdý. Pochází z Belgie a Angličani si ho někdy dobírají kvůli francouzskému přízvuku. Avšak on se nestydí a na svůj původ je pyšný. Oplývá vysokou inteligencí. Vyřeší každý případ. Moc dobře to o sobě ví, a tak mu sebevědomí rozhodně nechybí. Někdy může působit až namyšleně, ale takový on není. Pozná-li ho čtenář více, zjistí, že je velmi přátelský a jeho projevy hrdosti, sebevědomí se mu zdají komické. Někdy nám opravdu trochu může připomínat dítě. Jak už bylo řečeno Hercule Poirot je skvělý detektiv, své práci zasvětil celý život. Rodinu nemá, ale přáteli oplývá. Je tvrdohlavý, žádný případ nenechá nevyřešený. Své věci musí mít uspořádané, je to takový malý puntičkář. Velmi dbá na hygienu a čistotu. Strach mu téměř nic neříká. Jeho slovník je vytříbený a sprostá slova do něj nepatří. Je velmi spravedlivý – k hodným lidem se chová vstřícně a mile, ale provinilcům nelítostně ukazuje svoji přísnost a neústupnost.
Hercule Poirot je podle mě ideální postavou. Dostalo mě, jak i přes své vážné chování dokáže vždy pobavit. Autorka Agatha Christie si dala opravdu záležet a své skvělé případy obohatila i skvělým hrdinou, jenž se zapsal do dějin literatury. Lituji, že někteří policisté nemají také tolik citu pro spravedlnost a neústupnost v případech právě jako on. Jeho případy byly mnohokrát zfilmovány, ale knižnímu vydání se vyrovnají pouze díly s hercem Davidem Suchettem. Ten je rozený Hercule Poirot a tato role mu opravdu sedí. Díla A. Christie mohu jedině doporučit.

Osnova:
I. Úvod
II. Stať: a) Popis vzhledu
 b) Popis vlastností (povahy)
III. Závěr


2. kontrolní stylistická kompozice
(charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Linda Váňová, 2. B
Téma: Jak vidím sama sebe (charakteristika)

Osnova
1.) Úvod: Normální holka
2.) Stať: a) Vzhled
b) Vlastnosti
c) Koníčky
d) Kroužky
3.) Závěr: Prostě já

Při pomyšlení, že mám charakterizovat sama sebe, mi není zrovna nejlépe. Ale i přesto se pokusím popsat, jaká tedy jsem. Mám jak dobré vlastnosti, tak i vady. Ale kdo je nemá.
Jmenuji se Linda Váňová a je mi 13 let. Bydlím společně se svými rodiči a sestrou v Satalicích v řadovém domě. Momentálně studuji na G. Českolipská. Ve škole moc nevynikám a řadím se k průměrným žákům.
Ohledně mého vzhledu bych jen řekla, že jsem normálního vzrůstu s postavou, o které si troufám říct, že je také normální, průměrná. I když moc často se mi nestává, že bych to přiznala. Vážím asi 47 kg a jsem vysoká asi 170cm. O obličeji bych řekla, že je normální a jediné, co bych mu vytkla, jsou pihy. Je to zvláštní, ale když se podívám do zrcadla, pokaždé mám jinou barvu očí. Taky jsem to už od pár lidí slyšela. Nos mám pihatý a pod ním jsou malá ústa. Mám blond kudrnaté vlasy. Ráda nosím sportovní trička a volné džíny. V tom se cítím nejlépe. Nemám ráda šaty a společenské oblečení. Z toho také můžete odvodit, že nejsem moc společenská.
Také jste si mohli všimnout, že nejsem ani moc sebevědomá. To záleží na náladě, která se mi velice často mění. Tak toto jsou moje špatné vlastnosti – chybí mi sebevědomí, jsem náladová a dokážu někoho pořádně vytočit. Ale mám také dobré vlastnosti a mezi ně patří například skromnost, dobrosrdečnost a schopnost naslouchat. Toho si velice cením. Také někdy dělám takové bláznivé věci, ale nevím, jestli to mám zařadit spíše do těch dobrých nebo do těch špatných vlastností. Někomu to totiž může připadat hloupé a tak se ode mne radši drží dál. Také bych o sobě mohla říct, že jsem docela vybíravá a nespokojím se jen tak s něčím. Mám ráda pořádek, ale moc ho nedovedu udržovat.
Mezi mé koníčky patří kreslení, malování a hlavně poslouchání hudby. Mám ráda hlavně tip hudby – tzv. „hip-hop“ nebo tzv. „skáčko“. Samozdřejmě se také ráda dívám na televizi, čtu si a nebo hraji počítačové hry. Mám ráda zvířata. Doma mám křečka a dvě morčata. Ale mé největší přání, je mít psa.
Chodila jsem na aerobic, keramiku a také na dramatický kroužek. Ale teď nemám žádné kroužky, protože na ně nemám moc času.
Zdá se to jako přirozené zájmy, a já si to také myslím. Jsem zkrátka obyčejná.


Zuzana Vejvodová
VII. A
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Moje maminka

Moje maminka je plnoštíhlé postavy a chůzi má poměrně normální. Její malá hlava sedí na delším krku. Tmavě černé vlasy jsou na krátko ostříhané. Lesklé čelo má schované pod vlasy a upravené obočí se nad malými zelenohnědými oči vyznačuje svojí hustotou. Usmívající se plné rty se červenají jako rajčátko. Malinké uši mírně odstávají.
Mamka se obléká podle toho, co zrovna frčí. Má sice někdy nějaké úlety, ale rozhodně se za to jak se obléká nestydí.
Moje mamka je moudrá i hodná, ale to jen někdy. Jinak dovede být i pěkně paličatá. Z míry jí vyvede každá maličkost a kvůli tomu, že je nedůvěřivá jsou s ní často problémy.
Ať je mamka jakákoli mám jí ráda.


Zima

Osnova:

I. Zima se rozhodla

II. 1. Přípravy

2. Nástup

3. Problémy

4. Špatné vlastnosti lidí

5. Dobré vlastnosti lidí

6. Vítězství

III. Zima si věří

„Co to vidím na tom světě, tak to nenechám!“ říká paní Zima. Jednoho dne se rozhodla, že když jsou lidé na sebe chladní a srdce se jim proměnila v kusy ledu, bude mezi nimi určitě vítaným hostem. Řekla si, že bude vládnout celý rok a všechny další roky. „Prý jsem krutá, zabila jsem bezdomovce. Ale kdo ho nechal na ulici? Já? Ne! Lidé!“ sama před sebou se hájila Zima. Přísahala, že už nikdy nepustí jaro k moci. Moc dobře věděla, že jaro přichází s první rozkvetlou květinou. To ale ona už nikdy nedopustí.

Začala se tedy chystat. Shromažďovala obrovské zásoby sněhu různého typu, od sněhových vloček až po těžký mokrý sníh. Nachystala si kroupy, mrazy, větry a vánice. V kalendáři a na mapě si vyznačila kdy a kde co rozmístí. Plánovala obrovské laviny, námrazy na silnicích a sněhové vánice.

Jak slíbila, tak udělala. Ujala se vlády. Nejdříve si plnila řádně své povinnosti. Nikdo z lidí nic nepoznal, nikdo ji z ničeho nepodezíral. Všichni byli nadšeni, že zima přišla včas a přinesla s sebou hned i bělounký sníh. Horská střediska se naplnila a kopce se hemžily šťastnými lyžaři a dětmi na sáňkách. Paní Zima postupně začala rozšiřovat pole své působnosti a začala se přesouvat i do teplejších krajin. A tak se například stalo, že malí černoušci v Africe poprvé v životě viděli sníh. Přiběhli domů a křičeli: „Mami, z nebe padá čarovný písek, když dopadne na zem, změní se na vodu!“ Zima stále přibývala na síle, až se i v Africe sníh přestal rozpouštět a celý svět se pokryl souvislou vrstvou ledu a sněhu.

Lidé už se neradovali, stále se stávaly nehody na silnicích, střechy domů se propadávaly pod tíhou sněhu, zamrzaly a praskaly vodovodní trubky, vázlo zásobování. Byla taková zima, že lidé přestali vycházet z domovů.

Zimě se potvrdilo, že jsou na sebe lidé opravdu zlí a chladní a umí všeho využít ke svému užitku. Začaly se projevovat jejich velmi špatné vlastnosti. Například někteří měli radost, že se zvýšila úmrtnost starých a nemocných lidí a radovali se, že peníze, které nyní stát ušetří na starobních a invalidních důchodech, budou rozděleny, v podobě různých sociálních dávek, jim. Zima stále více a více sílila. Dostávala se i do domů a bytů, které už lidé nebyli schopni vytopit. A ani už se s paní Zimou nesnažili bojovat. Pouze očekávali konec lidstva.

Když je ale lidem ale opravdu zle, přestanou myslet jen sami na sebe a začnou si pomáhat. V jedné malé horské vesničce v Čechách lavina zničila několik domů a jejich majitele připravila o veškerý majetek. Ostatní vesničané je nastěhovali do místní školy a uspořádali sbírku. Přinášeli peřiny, oblečení a jídlo. Ze sutin pomáhali vyhrabávat vše, čím by se dalo topit. Rodiny žijící ve škole se navzájem zahřívaly, dýchali na sebe, utěšovaly se a společně doufaly v lepší zítřky. Snažily se najít si společnou zábavu, aby nemyslely na své problémy. Místo pláče se na jejich tvářích začal objevovat úsměv. Dokázaly se zase smát a radovat. Když ostatní obyvatelé vesnice viděli jaká je ve škole atmosféra, jak se tam lidé mají rádi, pomáhají si a podporují se, opustili své prochladlé domovy a nastěhovali se k ostatním. Ze svých domů přinášeli židle, stoly, vše co se dá spálit a přispívali tak k vytápění školy. Budovu se opravdu podařilo vytopit, ale lidé měli stále strach, protože většina dřeva už byla spálena a nikdo nevěděl, co bude dál. Báli se, ale stále doufali, že tuto situaci nějak společně zvládnou. Aby zapudili špatné myšlenky, plánovali si, jak až bude teplo, pomohou sousedům postavit zbořené domovy. Tato situace všechny vesničany neuvěřitelně spojovala.

Láska, lidské teplo a vytopená budova sálaly skrz stěny a v okolí školy dokonce roztálo pár metrů sněhu. A právě na tomto kousku země vykvetla první maličká sněženka. S první rozkvetlou květinou paní Zima ztratila svou moc a vlády se ujalo jaro a ihned začalo napravovat vzniklé škody po dlouhém zimním období.

Celý svět se vrátil do starých kolejí. Jaro, léto, podzim a zima se pravidelně střídají o vládu nad naším světem. Paní Zima ale stále věří, že mezi lidmi je tolik zla, že jednou se stane jedinou vládkyní na světe.


Přeučil, Tomáš, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Autem, nebo vlakem...?
V dnešní době není težké se rozhodnout, čím jet..., ale není lehké se rozhodnout správně.
Autem, nebo vlakem...? To je zdánlivě lehká otázka, ale zkuste se nad ní zamyslet. Člověk se v mnoha případech rozhoduje podle pohodlnosti dopravy.
Použít automobil, který je v mnoha případech rychlejší, pohodlnější, soukromější, ale nákladnější, či jet vlakem, který mnoho lidí odsuzuje, zřejmě není v módě...
V prvním případě rozhoduje dostupnost daného místa, kam se chce člověk dostat. Automobilem se dá dostat prakticky všude, ale ne vždy tak rychle, jako vlakem, který má koleje všude.
Když se však rozhodnete, že pojede vlakem, musíte uvážit, že jste závislý na jízdních řádech. Vlak je bezpečnější, levnější, ekologičtější, přepraví mnohem více osob šetrněji ku přírodě.
Autem si člověk užívá soukromí, luxusu, ale za jakou cenu? Za cenu znečištění přírody, stresu, ohrožení života...
Já osobně dávam přednost vlaku. Ale rozhodnutí je na Vás, jen na Vás!


Čau aAdame,

Tys neslyšel o 80 výročí. školy? že<.> Tak tito teď budu vyprávět. Příprava byla těžká, protože jsme pořát skákali a lezli a nevím co ještě. Když se ta oslava blížila tak nás pan učitel Adam poprosi jestli by chom nebyli i se čtvrťákama. Snima jsme zpívali a ještě Eva hrála paní učitelku tak, že nás dirygovala, že jsem časem ani nestíhal. Tak teď ti řeknu co jsme teda zpívali: noty – notám diví se náš klouček, každá nota jako brouček... a tak dále, ztratila se na saluši slanina: název a hned to pokručuje: jé, jé slanina, svalili to na našeho Adama... a pak to<in> co||máme vymyšlené pokračování – 3 sloka: ztratila se v naší třídě svačina jé, jé svačina, svalili to zat zas na toho Adama... A poslední okolo hradce v malé zahrádce potom okolo hradce skáčou matrace tři metry vysoko a okolo hradce trefil šlak vrabce tři metry vysoko a to bylo vše co jsme nacvičovali. A jak to všechno ubíhalo tak, že zachvíli jsme byli ve škole v sobutu 7.11. v den výročí. V 10:00, jsem šekl na výstavu jako pomocník v jedné třídě a ještě někdo z naší třídy šel do jiné hlídat staré věci. Potom v 11:00, přišel zbytek třídy na vystoupení. Při vystoupení jsme šli se čtvrťákama asi pátý a potom samotná naše třída šla jako poslední ukončovat program. Pak se šlo na čtyři hodiny do kulturáku. Moje máma se tam šla podívat. Potom jsem šel zas do školy a tam jsem byl do sedmi hodin večer. V Pondělí 9.11. jsme měli ve třídě oslavu těch 80. let školy. Tak každej přines na nějaký slatkosti, brambůrky a paní učitelka nakoupila housky a pomazánku a navíc přinesla dorta a musela našlehat domácí šlehačku. My jsme zase museli mazat máslo na housky oby se pak mohly ozdobyt. Tak jsme si udělali svačinu. Koukali jsme na DVD a potom hráli věž. Ty zřejmě nevíštot{a|u} veš je? tTak jsme si vzali dlouhé placaté kosky a skládali jsme je na příč do čtvercové věže. No ta hra to byla zábava. I aAdamovi to docela šlo. Jo ještě jsme je sté věže vystrkávali tak,{čárka umístěna na začátku řádku}<co> aby nespadla. A ty dřívka jsme museli dávat nahoru. Když jsme tu hru dohráli tuk jsme šli na oběd. No už bylo načase když bylo 13:00.

Tak ahoj!!!

Posílá Adam. <img škola>


Michal Čermák
4. 11.

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova: 1. Příprava na koncert
2. Příjezd k hale
3. Vstup do haly
4. Výstup skupiny Gamma Ray
5. Výstup Iron Maiden
6. Shrnutí

Jedna z mých nejčerstvějších a nejradostnějších vzpomínek z poslední doby, je vzpomínka na pražský koncert britské heavymetalové skupiny Iron Maiden. Protože jsem chtěl tuto metalovou legendu opravdu velmi rád vidět, koupil jsem si lístky v předprodeji už asi měsíc před koncertem.
To středeční odpoledne jsem hned po příchodu domů vyměnil věci z batohu, abych měl na zítřejší den hotovo. Poté jsem jel do T-mobile arény v Holešovicích. Když jsem dorazil k hale, zjistil jsem, že mě do ní nepustí dříve než v 7 hodin. Bylo však teprve 530, a tak jsem měl spoustu času prohlédnout si stánky se suvenýry, kterých bylo v okolí požehnaně. Přibližně v 6 hodin jsem si šel stoupnout do fronty před vstupem do haly. Ta se každou minutu zvětšovala. Když konečně pořadatelé pustili lidi do haly, tlak na tři vchody byl tak obrovský, že pořadatelé sotva stačili označovat vstupenky a prohledat lidem kapsy, jestli v nich nemají nepovolené předměty.
Jakmile jsem vklouzl do haly, zasedl jsem si dobré místo. Byl jsem asi v šesté řadě směrem od plochy na stání. Přes přísný zákaz kouření se u stropu okamžitě nahromadil dym z cigaret, takže vytvořil kouřový efekt vlastně ještě před začátkem samotného koncertu.
V 8 hodin se na scénu vyhrnula předskupina. Byla to německá formace Gamma Ray. Tato skupina je zvláštní tím, že zpěvák, přestože je Němec, zpívá anglicky. Protože jsem ještě neměl uši nastavené na právnou hodnotu, po prvních tónech jsem myslel, že ohluchnu. Zvláště šlapací buben vydával zvuk, který doslova trhal bubínky v uchu. Tato skupina zahrála 8 skladeb a rozhodně nezklamala.
Pak nastala čtvrt hodinová pauza, během které se vyměňovaly nástroje pro Iron Maiden. Diváci začali být velmi netrpěliví. Po přibližně 10 minutách hlasitého vyvolávání se „Mejdni“ konečně ukázali. Teprve nyní bylo vidět fantastické pódium. Bylo tvořené hradbami, v jejichž vyklenku seděl bubeník. Před hradbami se pohybovali hlavně 4 kytaristé a zpěvák pobíhal naprosto všude. Na hradbách byly umístěny rekvizity k jednotlivým písním a na platně umístěné za nimi se vždy něco promítalo. Lidé na místech k sezení, kteří byli pode mnou si stoupli, takže já musel taky. Jinak bych neviděl. Skupina zahrála 13 nebo 14 písní z různých období. Od písniček starých více jak 20 let po skladby z alba Dance of Death z tohoto roku. První skladby byla tradičně Heaven can wait. Při ní se lidé dostali do varu. Pře velmi známé Can I play with madness či The trooper se skupina dostala k písni Hellowed by thy name, kterou mám nejraději. Konec koncertu byl tvořen legendárními skladbami The number of the beast a Run to the hills. Při těchto skladbách pobíhal po pódiu obrovský kostnatý maskot jménem Edie. Následovala děkovačka, při které do publika létaly paličky a trsátka.
Koncert opravdu stál za to, i když jsem domů přišel až po půlnoci.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Dušan Malík, 2. B
Téma: Jak vidím sám sebe (Charakteristika)
Osnova: 1) Úvod: Téma
2) Stať: a) Vnější charakteristika
b) Vnitřní charakteristika
3) Závěr: Celkový dojem

Téma jsme dostali docela těžké: charakterizovat sám sebe. Nevím jak se mi to povede, ale zkusit to musím.
Jmenuji se Dušan Malík. Za měsíc budu slavit čtrnácté narozeniny. Ostatní chlapci tohoto věku jsou obvykle trochu vyšší než já. Také postavu mám hubenější, skoro až nezdravě. To však není přes oblečení vidět. Teď se budu věnovat tomu co vidět je. Na hlavě mi rostou hnědé kudrnaté vlasy, které si moc často nestříhám. V mých očích najdete mnoho barev, ale převládá mi v nich zelená. Ale když je přivřu, uvidíte hlavně hnědou. Když jsem byl malý, nos jsem si trochu zkřivil a to mi zůstalo až do dnešního dne. Na tváři se mi občas objeví drobná vyrážka, která za pár dní zase zmizí. Charakteristiku svého obličeje zakončí ústy, o kterých mohu říci pouze, že jsou úplně normální a ničím se neliší od ostatních. Mezi mé oblíbené oblečení patří hlavně mikiny a manšestrové kalhoty. Když je tepleji vezmu si radši triko s krátkými rukávy, protože dlouhé nesnáším.
Ikdyž by to nikdo podle mého vzhledu nepoznal, mám rád přírodu, protože si v ní odpočinu od stresu. Ve sportu jsem nikdy dobrý nebyl a ani mě moc nebaví. Další věcí, kterou nesnáším jsou hádky. Většinou se snažím ustoupit, ale občas jsem dost tvrdohlavý. Myslím si, že mezi mé kladné vlastnosti patří trpělivost, ikdyž jí při hovorem s některými lidmi ztrácím. Také jsem pořádný a pečlivý. Ve škole mě nejvíce baví fyzika. Pracuji pomaleji než ostatní a největší problém mi dělá začátek nové namáhavé práce. K ostatním lidem bych mohl být milejší, protože si mohou myslet, že jsem na ně naštvaný, ikdyž to není pravda. Občas bych naopak měl říci, co se mi nelíbí.
Celkově mám hlavně dobré vlastnosti, ale špatných u mě najdete také dost. Doufám, že se některých zbavým, protože se o to snažím.


23. 3. 2006
Adéla Bártová, 2.C
2. písemná práce
Téma: NA POBŘEŽÍ

Blíží se příliv. Den upadá do spánku a lehký vánek si hraje s mými vlasy. Vůně oceánu prostupuje celým mým tělem a mé myšlenky se ubírají do jiného světa. Bosé nohy se mi boří do jemného písku, rozpáleného poledními paprsky slunce. Vlny se rozrážejí o skaliska a plazí se po pláži. Některá z nich přelije i mé obnažené kotníky a já cítím chladnou mořskou vodu a kapky, které stékají zpátky na zem do písku. Lehce štiplavá slaná vůně působí jako balzám na duši. Posadím se na skálu a nasávám atmosféru podvečerního pobřeží. V dáli slyším hejno racků a jejich skřehotání. Slunce se odráží v hladině a lechtá mě na obličeji. Jeden paprsek na nose, druhý na tváři, třetí hladí víčka a čtvrtý je jak polibek na čelo. Ten překrásný lesk --- můj zrak, a proto zavřu oči a zaposlouchám se. Chvílemi mi --- našeptává a hvízdá do uší, potom to střídá ten nepřekonatelný šum a rány, jak se voda tříští o zemi.
Zvednu se, svlékám svůj šat a tak, jak mě Bůh stvořil vstupuji do ledových vln. Ihned mi naskočí husí kůže, kterou střídá příjemné mrazení v zádech. Prostoupí mě pocit blaženosti. Jsem v ráji. Mám touhu nechat se nést a odnést pryč od všeho, daleko od země. Položím se na hladinu a malé vlnky mi šplouchají do uší. Když ponořím hlavu, slyším hukot mořských hlubin. Olíznu si rty a slaná chuť zamává všemi mými smysly. Pak vystoupím zpět na břeh a lehnu si do vyhřátého písku. Kapky vody nechám volně stékat a myslím na to, jak jedna za druhou --- mé tělo. Stmívá se a já cítím šimrání hladového žaludku. Obléknu se a nechám se vést vůněmi rybích specialit, které se linou po pobřeží a škádlí mé chuťové buňky. Loučím se s oceánem a slibuji mu, že zítra před západem tu budu zas.


23.března
Jakub Ort
2.písemná práce
Noc ve městě
(subjektivně zabarvený popis)

Vdechoval jsem chladný vzduch letní noci. Středoevropské letní slunce se schovalo někam za vrata opuštěné továrny a město zahalil tmavý plášť protrhávaný světly pouličního osvětlení.
Stál jsem opřený o zeď a nesmyslně labuznicky jsem potahoval z cigarety. Prohlížel jsem si zapadlou ulici, jakoby v tmavých koutech domovních vchodů měly být už od pradávna ukryté odpovědi na moje pseudoexistenciální otázky. Světlo lampy se odráželo v kaluži táhnoucí se kolem obrubníku a zlatavý odraz dodával celému zátiší mystičnost.
Rád přemýšlím co se děje v noci za rozsvícenými okny, jaká povaha tam přebývá a jak byt vypadá, v téhle ulici bylo ale za všemi okny zhasnuto a mrtvo. Ve všeobecném tichu jsem slyšel tepat krev v uších.
Vinohradské činžáky se zdobenou fasádou mě obklopovaly z obou stran, stály vedle sebe jako indiánská rada starších, mlčenlivé, moudré, tajemné a s vybledlými válečnými barvami na tvářích. Na protějším domě byla pamětní deska s bustou. Vedoucí protifašistického odboje se na mě díval přísně a hrdě, v kovových očích se ale zračil smutek a lítost nad milióny zmařených životů. Uhnul jsem pohledem, ale hned jsem zase zdvihl oči. Na vedlejším domě z fasády vystupovala postava panenky Marie, dívala se na mě s láskou a shovívavě, jako naivní maminka bezmezně věřící svému pubertálnímu dítěti. Už jsem chtěl uctivě a trochu omluvně típnout cigaretu, pak jsem se ale vzpamatoval a promnul jsem si pěstmi , jakobych se chtěl zbavit chorobných představ a psychopatických myšlenek.
Tělo se nebylo s to pohnout, začal jsem tedy ulici kousek po kousku zevrubně prohlížet, smířený s mým mlčenlivým společníkem na dnešní noc.
Auta zaparkovaná vedle chodníku byla v noční tmě úplně bezvýrazná, těžké dveře domů byly ---, ale ne neodemknutelně zavřené. Omítka domů byla vystínovaná světlejšími a tmavšími odstíny tmy, podle toho odkud na ní padaly kousky měsíčního světla a svítily lampy.
Na nebi bojovalo několik statečných hvězd s městským světelným smogem, nesměle a nevýrazně se třpytily na obloze. Udělal jsem pár kroků a opřel jsem o jeden ze stromů vysázených na kraji chodníku.
Byly to akáty, stály tu zašedlé, vyzáblé a zasmušilé a dokonávali můj škrobený smutek a alkoholovou melancholii.
Opilecké hulákání najednou rozetlo ticho a vytrhlo mě z podivného zamyšlení. Skupinka lidí, zakončující svůj letní tah, se objevila s vyřváváním na druhém konci ulice. Motali se po chodníku, jakoby se snažili běžet slalom mezi lampami a stromy, ale na noho měli závaží. Blížili se pomalu a nejistě ke mně. Nevěnovali ani pohled soše panny Marie, jeden z nich dupl do kaluže, takže se odraz rozdělil na stovky kmitajících světélek. Vyžebral jsem od nich cigaretu a oni se potáceli dál.
Ulice postupně ožívala. Ticho se přirozeně přelévalo v symfonii různorodých zvuků. Mezi jejich autory se mísili lidé, kteří ještě nešli spát s těmi, kteří už začali vstávat. Motory taxíků a poslední opilecké výkřiky, nárazy otvíraných oken s kroky chodců mě pomalu uspávaly, když jsem se sesouval k chodníku.


Anna Švehlová
5. listopadu

1. písemná práce
Propast
(Vypravování)

osnova:
1. úvod – Začátek konce
2. stať – a) neřešitelný problém b) návrat do minulosti
c) smrt nadějí
3. závěr – konec nad propastí

Stojím nad propastí. Nademnou svítí hvězdy a podemnou tma. Obyčejná a černá. Studený vítr mi fičí do tváře a rozmazává slzy po obličeji. Cítím jejich hořkost, ale nepřináší mi úlevu, jen bolest a žal. Včera jsem udělala něco, co mě připravilo o rozum a zničilo mi celý život.
Neděle ráno 2. 11. 2003
Bylo ráno jako každé jiné. Ale přece jen mezi ty ostatní jaksi nezapadalo. Probudila jsem se s ostrou bolestí hlavy a rankou nad obočím. Včera zase přišel domů opilý. Řval, nadával, možná mě chtěl i zabít. Můj otec, moje vlastní krev, moje všechno. Jak se to mohlo stát?
Když od nás matka odešla, zůstali jsme s tátou sami. Ze začátku jsme byli zoufalí, ale měli jsme jeden druhého a to nás hnalo kupředu. Byla jsem teď sice nucena zvládat domácí práce a navíc se ještě učit, ale dělala jsem to s radostí a vidinou lepší budoucnosti. Pak se to ale stalo! Otec přišel o práci a my ztratili pravidelný přísun peněz. Snažili jsme se žít skromně. Nenosila jsem žádné drahé oblečení ani šperky. Přesto se nám nedařilo. Po celodenním hledání práce se otec vracel domů unavený a naštvaný. Až ten osudový večer přišel domů opilý. Strašlivě řval, ničil nábytek a trhal veškeré věci, které tu zbyly po mojí mamince. Měla jsem z něj st-rach. Ba přímo hrůzu. A tak to chodilo každý den, pořád stejně. Stala se ze mě troska. Úplně mě zničil a zabil ve mně i tu nejmenší naději a schopnost milovat. Vinu jsem však dávala matce. Nedokázala jsem to ale, dále snášet.
Na kostelní věži odbila dvanáctá hodina. Čas, kdy se vracel domů. Věděla jsem, že se zase bude shánět po pivu. Jedno stálo otevřené na stole. Neváhala jsem. Třesoucí se rukou jsem vylila obsah zelené lahvičky do otevřené lahve. Poté ji rychle odnesla do konteineru. „Jed, dala jsi mu jed“:, znělo mi hlavou po cestě domů. Zlehka jsem otevřela dveře, bylo ticho. Jen na chodbě slabě poblikávala žárovka. Oddechla jsem si. Vyliji to a bude zase dobře. Vstoupila jsem do kuchyně. „Pomóc“:, nesl se výkřik jídelnou a prostupoval celým mým tělem. „Zabila jsi ho, zabila“, posmíval se škodolibě hlásek kdesi ve mně. „Svojí krev, svět, pro který si chtěla žít.“ „Ne, nevydržím to, nevydržím. Jsem slaboch.“ Poslední pohled na toho --- muže, mého otce, ležícího na zemi. A pryč. Běžet a nevědět kam. Daleko, daleko od všeho. Celého světa. Zrádné mámy, falešných přátel, a taky mrtvého otce, viď!? Našeptávalo černé svědomí.
A tak tu stojím nad propastí. Přestávám plakat. Sama jsem si vynesla rozsudek, a sama ho taky vykonám. Jsem slaboch, vím to. Nedokáži smazat svůj hřích. Loučím se se světem, láskou, krásou a spolu s tím vším pohřbívám i naději.


Panešová, Kristýna, V. B, 07/08
23. října
Slohová práce
1) Vymyšlená (popletená) pohádka

O čertovi Josefovi kterému všichni říkají „Pepík“

Bylo nebylo jedno peklo ve kterém žil čert Josef. Josefovi všichni už odmala říkali Pepík. Budeme mu tak tedy říkat i my. Pepíka vychovávala čertovská bába jménem Ježibába bába Čertová. Byla hodná ale už taky hodně stará bylo jí tehdy už 156 let čerti a čertice se průměrně v té době dožívali až 250 let!) uměla číst, psát, počítat a uměla dokonce francouzsky a německy. Chodil do čertovské školy jménem, Čertovka a jejich ředitel se jmenoval Filip Čert (všichni se totiž jmenovali příjmením Čert v případě ženy Čertice nebo Čertová) byl však meně učený než vychovatelka Pepíka Ježibába bába Čertová. Jeho učitelka byla stejně učená jako jeho vychovatelka Ježibába bába Čertová. Zatím si z něj všichni dělali legraci ale on si myslel že nakonec bude hrdina. Když bylo ve škole Čertovce vyučování zvětšování posipal omylem koblihu zvětšovacím práškem! O přestávce vybalil koblihu ze svačinovky, kobliha se nečekaně zvětšila a Pepíka slupla jako malinu. Pepík se však nevzdal a bojoval s koblihou dál. Nejdřív jí propíchl nožíkem který měl zrovna u sebe, z koblihy vytekla všechna čokoláda co v ní byla. Nakonec se z ní dostal ven a docela si na té obr koblize pochutnal. Všichni mu až do jeho 259 let říkali na potkání že je hrdina. Konec!


Lucie Podoliakova
Třída: VIII. B
4. 11. 2001
1. Slohová práce – charakteristika hrdiny
EDVARD ELRIK
Ed je 13letý kluk má dlouhé blonďaté vlasy svázané do copu, modré křižťálové oči, nosí dlouhý červený plášť, černé kalhoty, černé krátké tryčko z kterého mu vysí alchimistické hodinky. Ed má bratra Alfonze oba vyrůstali spolu s jejich matkou, babičko a velmi dobrou kamarádkou Minri na vesnici. Ed a Alfonz si uvědomovali své schopnosti již od pěti let. Zdědili je od svého odce který byl státní alchymista tudíš je musel opustit.
Jako první se narodil Ed. Ed je o 2 roky starší nežli Alfonz. Také se podletoho chová je velmi pracovitý pořád se směje pomáhá bratrovi s alchimií i se školu, rád vyrábý pomocí alchimie různé dárky a pak je rozdává. Ale i přesto má své chiby. Je velmi cholerycký je takoví protože je malí, a každý si zněj utahuje. Když hochům bylo 6 přišla zanimi Jejich teta která jim řekla o alchimii.
Hoši řekli že o alchimii vědí a umíji.
Teta je vzala na opuštený ostrov a řekla že když přežijí mesíc a vysvětlí jim co znamená já jsem jeden a přesto sme tu dva tak je bude učít. Ten měsíc je velmi zmenil. Naučili se o sebe postarat a byli mnohem více rozvažnější a silnější. A já doufám že znich budou dobří alchimisté.


K čemu mi tak škola vlastně je

Škola, jakožto instituce, ve které trávíme nemalou část života k nám neodmyslitelně patří. To, jaký postoj ke škole zaujmeme je na každém z nás, což je velmi dobře pozorovatelné, neboť každý se ke škole a učivu jako takovému staví jinak. Říct, že je škola k ničemu je absolutně nesmyslné. Jakožto XXX část neobjektivní, pozorovatel musím říct, že pocitům typu: Tahle látka mi v životě k ničemu nebude a při jejím probírání ztrácím drahocený čas, se občas neubráním. Avšak shlédnu-li zpětně mojí dosavadni kariéru studenta hodnotím jí jako nejužitečnější dlouhodobý boj, který jsem doposud vedl a vedu. Hlavně v prvních letech studia nás škola neučí jen matematický či chemické vzorce, ale dává nám stavební kameny pro všechno, co kdy budeme v životě dělat. Jsem si téměř jist, že většinu věcí, které jsem se naučil, nebo naučím, zapomenu, jsem si však stejně tak jist, že spoustu věcí si budu pamatovat po celý život a právě ty mi pomohou prokousat se úskalími a nástrahami, které nám osud postaví do cesty. Stejně jako nemusíme milovat každé jídlo, tak i jednotlivé předměty a profesoři nám nemusí sednout, avšak není třeba klopit hlavu. Na tyto otravné hodiny chodit musíme, ale budoucnost nám diktovat nemusí. Abych shrnul k čemu je škola: Učí nás znalostem, vychovává nás a pomáhá nám jednat s lidmi. Avšak pozor – abych školu jenom chválil, od toho tuhle slohovku nepíšu, takže: Bere nám čas, který bychom mohli využít efektivněji, trápí nás a naše rodiče nejen špatnými známkami <img :)> a i zde kolikrát narazíme na nějakého idi***, který nám může školu znepříjemnit. (myšleno hlavně ve vztahu ke studentům)

Závěrem: Škola je fajn, ale má svoje mouchy. (a to nemalé)

P.S. ̶ Za Osmileté x čtyřleté. Začnu negativnimi pocity z osmiletého studia. Jsem m tu čtyři roky a pomalu a jistě mě to přestává bavit. Učení, chození do této budovy, prostě otřes. Na druhou stranu si myslím, že osmileté studium má nespornoué výhody. Máme možnost studovat déle na prestižnější škole čcož nám dává jakýsi náskok před ostatními. Navíc jsme považováni za obecně chytřejší což, je zatraceně dobrej pocit. <img :)>


5. prosince 2008
Barbora Větrovská
P2

1. písemná slohová práce
Charakteristika, popis
Téma: Svět v roce 3008

Osnova: I. Úvod – celkový vzhled země
II. Stať a) popis měst a domů
b) věda a technika
III. Závěr – porovnání dnešního světa a roku 3008

To jak bude vipadat svět v roce 3008 se dá jen těžko říci.
Svět za tisíc let si představuji jako naši zemi ve velké vzduchové bublině.
Místo dnešních dopravních prostředků budou létat malé raketky jejíchž jediným pohonem bude voda, protože ostatní paliva budou vyčerpány.
Města budou velká, hustě obydlena plná moderní architektury a spěchajících lidí. Centra místo hystorických památek zaplní vysoké skleněné budovy, Obchodní centra, malé obchůdky, kávárny, bary a restaurace. Z měst zmizí zeleň, parky, stromy i květiny z náměstí. Lidé budou bydlet na okraji měst v rodinných domcích, všech možných velikostí, tvarů a barev. Každý dům bude mít na pozemku vlastní přistávací plochu na raketky, kterými mohou létat nejenom po městě, ale i do vesmíru. Školy budou celé z umělých materiálu, a všechno v nich bude mít kulaté rohy, aby si děti nemohly ublížit. Fasáda bude vždy barevná a veselá, světlo dovnitř bude procházet velkými okny
Důraz bude kladen na nemocnice, moderní s nejlepším vybavením s odborně vyškoleným personálem. V lékařství dojde k velkým pokrokům a objevům. Jednoduché operace budou provádět roboti. Jeden tým vědců objeví lék na rakovinu a na AIDS. Udělí jim Nobelovu cenu za lékařské objevy...
Létání do vesmíru bude za tisíc let každodenní záležitostí, lidé do vesmíru budo lítat na dovolenou, na výlety i za prací.
Tento svět se výrazně lyší od dnešního, mnoho pokroky, objevy, architekturou a zájmy lidí.


Slohová práce školní

Veronika Zíková
1. C
17. května 2005

Témata:
1) Tak tady žiji (Volný stylový útvar)
 2) Divy současného světa (Volný slohový útvar)
 3) Mé setkání s…. (Vypravování)
 4) Pohled do zrcadla (Zamyšlení)

Pohled do zrcadla
Osnova:
Úvod
Stať:
 a) pohledy a odrazy v zrcadle
 b) změny
 II. Závěr

Takové zrcadlo je velmi podivuhodná věc. Sleduje a odráží cestu času a osudy lidí. Takové zrcadlo je vlastně další člen rodiny… Až na to, že nemluví.
Zrcadlo v bytě mé matky, by mohlo vyprávět. Pamatuje si doby, které si nepamatují ani mí rodiče. Je hodně staré. Určitě se v něm kdysi prohlížela jakási vznešená dáma s norkovým kožichem a doutníkem v koutku úst. Odráželo osud této dámy a pak naší rodiny, která si ho koupila ve starožitnictví.
Před očima tohoto zrcadla se událo spousta věcí. Určitě si pamatuje můj první „příchod“ do bytu, když jsem byla malé novorozeně (-ha, určitě jsem musela být uřvané dítě!). Ale od té doby již uplynulo mnoho vody. Do mých čtrnácti let mě takřka tohle zrcadlo sledovalo každý den. Vidělo, jak se učím chodit, mluvit, jak začínám chodit do školky, školy. Vidělo také spoustu mých kamarádů a kamarádek. Jednou dokonce zažilo násilné vběhnutí psa, který běžel za naším pejskem, a pěkně se spolu porvali, přičemž zanechali na zrcadle šrám.
Šrámy ovšem nezůstaly jenom na zrcadle, ale i na duši. První vznikly tak, že se vážení páni rodičové rozvedli a mě malému capartovi to vůbec nevysvětlili. Strašně mě to mrzelo. A tak zrcadlo vidělo, jak tatínek nenávratně odchází někam pryč. V té době jsem nevěděla, že zhruba o sedm let později se vydám za ním. To v té době mě vůbec nenapadlo. Asi osud tomu chtěl, že jsme si s mámou nerozuměly a já se odstěhovala k tatínkovi. Tím ztratilo zrcadlo i mě.
Teď když jdu k mámě na návštěvu, vstoupím do bytu a na chodbě vidím to zrcadlo, vzpomenu si vždycky na své opravdu rané mládí. Vždy když se v něm vidím, uvědomuji si, jak moc sem se změnila od té doby, co jsem byla novorozeně a jak se měním každým týdnem a dnem v mém životě. Ani to nejsou venkovní, estetické změny, které jsou tak velké. Spíš jako by myšlenky se ubíraly kupřed. Někdy jsem za to ráda a někdy bych chtěla vrátit čas a být opět malým bezstarostným dítětem.
Takový už je život. Utíká. Někomu hezky, někomu špatně. Nikdy ale nemůže být tak hrozně, aby nemohlo být ještě hůř. A zrcadla to všechno jen odrážejí…Nerozbíjejte je!!!


27. listopadu 2008
Jméno: Anna Váchová
P1b

1. Slohová práce
Vypravování
Téma: Byl to jen sen

Osnova: 1. Procházka po Londýně
2. Jdu do parku, který se změní v les
3. Tajuplný les a v něm cigoři
4. Okradli mě!
5. Jsem zmatená (už zas) a probouzím se
6. Je tu brácha

Byl to jen sen.
Procházela jsem se po Londýně. koukla jsem se na hodinky. Bylo půl druhé. Měla jsem schůzku se svým bratrem, kterého jsem neviděla několik let. Hrozně jsem se na něj těšila, neviděla jsem ho několik let, ani nevím proč jsme se tak dlouho neviděli. Měla jsem ale ještě dost času tak jsem si řekla že to projdu parkem.
Tak jsem zabočila do jedné ulice a přede mnou se tyčila brána. V tu chvíli mi připadala jako jakási tajuplná brána do jiného světa. Vešla jsem. Byl to takový divný pocit. Jako by na mě někdo vylil kýbl studené vody. Ohlédla jsem se, ale brána tam nebyla. Prostě a jednoduše zmizela.
„Sakra“, řekla jsem si „co teď?“ Začala jsem panikařit. Jó tak panikaření mi jde velmi dobře. Začala jsem pobíhat po tom parku, jenže on už to nebyl park, ale hluboký neprostupný les. Bála jsem se že zabloudím, jenže pak jsem si uvědomila že se už víc ztratit nemůžu. To mě tak trochu uklidnilo. Sice divný důvod k uklidnění, ale nic jiného mi nezbývalo.
Tak jsem šla. Za chvíli jsem uviděla v dáli světýlko. Šla jsem za ním. Snažila jsem se jít co nejpotišeji, ale v lese bylo takové ticho, že každý můj krok byl slyšet jako by tam šel slon. Nakonec jsem došla a ukrytá za mohutným smrkem na kraji mýtinky jsem pozorovala jakési podivné tvory, co si opékali nějaké zvíře nad ohněm. Vipadali jako malý stegosauři, velikosti zajíce. Na nohou měly pružiny, což mě přišlo trochu divný. Jenže pak jsem si uvědomila, že já sama jsem se tu vzala ani nevím jak, takže už mi to divné nepřipadalo. A pak jsem to ucítila. Mezi šedými mozkovými buňkami se mi začala prodírat myšlenka, až doputovala na povrch. Jasně! Jsou to cigoři. Neptejte se mě co to je, to nevím ani já. Ale vzpomněla jsem si že před spaním jsem četla parodii Harryho Trottela. Tam vystupovali jako jakési potvůrky co člověku vzali vše co měl u sebe, včetně vzpomínek.
Lekla jsem se. Chtěla jsem se vzdálit, ale cigorům neunikne nic. Všimli si mě a na těch svých pružinách co měli na nohou ke mě doskákali. Chytli mě a ukradli vše co jsem měla, včetně těch myšlenek.
Už nevím co bylo dál. Najednou jsem uslyšela jakoby z velké dálky svou oblíbenou písničku. Co má být zase tohle? Hudba v lese? Ale když jsem otevřela oči, les mi pomalu mizel před očima až se objevil obraz mého pokojíku. Já jsem ležela v posteli. To mě zmátlo nejvíc. Co brácha? Park? les a cigoři? kam se to vše podělo? Uběhlo pár minut ticha v němž doznívala má oblíbená písnička. Když dozněli poslední tóny tak mi to došlo. Byl to jen sen.
A zdola jsem uslyšela volání bráchy. Tak on je tady? Už jsem se jen rozhlédla kolem sebe uviděla jsem knížku Harryho Trottela a usmála se. To jsem nevěděla že je to tak návikový čtení. A vyběhla jsem z postele jak namydlený blesk, abych se přivítala s bratrem, který v noci přiletěl z Londýna. To bylo nejhezčí vstávání z postele.
KONEC


Moje školní taška
Moji tašku nosím každý všední den do školy. Bez ní bych nemohla nosit učení, takže je pro mě nepostradatelná.
Její barvu zvýrazňuje černo-šedá. Na tašce je ukryto sedm velkých i malých kapes. Na každém zipu jezdí dva jezdci, kteří nám otvírají všechny kapsy. Z každé strany visí dva popruhy, které jsou velmi pevné a pohodlné.
Uvnitř se skrývá všechny učebnice a sešity. Také penál a krabičku se svačinou. Taky je pro mě nezbytná přední kapsička, ve které ukládám klíče, průkazku a další docela důležité věci.
Tašku mám docela ráda, protože je jednoduchá a líbí se mi její praktičnost.


Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova:

1) Technika je dnes samozdřejmost

2) a) Počítačové hry

b) virtuální svět a realita

c) únik do virtuálního světa

3) Všeho moc škodí

V dnešní moderní době je technika samozřejmnost. Jen málokdo nemá doma počítač a málokdo si dovede představit život například bez mobilního telefonu.

Technika nám život určitě usnadňuje a také nám přináší jistou zábavu, jako například počítačové hry. Každý jedinec si může vybrat hru podle jeho nálady, a nemyslím si, že je špatné tyto hry hrát, ale jsou i tací jedinci, kteří si už ani neuvědomují rozdíl mezi reálným světem a hrou. Myslím si, že některé hry mohou doslova dohnat člověka k šílenství.

Někteří lidé, kteří třeba nejsou šťastni v normálním reálném životě a začnou hrát tyto hry, se mohou do role počítačové postavy velice dobře vžít. Žijou životem superhrdiny, který snadno překonává své protivníky a podobně. Nad spoustou her by se měli výrobci zamyslet a uvědomit si, jaká skupina lidí bude tyto hry hrát. Dokáže si třeba malé dítě, které se k této hře dostane uvědomit, že jde jen o hru? Dokáže pochopit, že v reálném světě nemůže skočit z okna okna mrakodrapu a jít klidně dál? Nemůžou ho hry podporovat v násilí? Některé děti si toto určitě plně uvědomují, ale někteří třeba trochu psychicky labilní jedinci tento rozdíl poznat nemusí. Nemusí pochopit, že v reálném světě nelze zmáčknout zpět a pokračovat v klidu dál.

Mnoho jedinců uniká do virtuálního světa před sebou samým, před svými problémy. Přestanou například i chodit do práce a jen sedí doma u počítače a sžívají se se svým hrdinou. V tomto virtuálním světě může mít přeci skvělou práci, vydělávat hodně peněz, kupovat si drahé oblečení, byt nebo dům, mít skvělou rodinu a podobně. Ale vše jen na obrazovce svého monitoru. Jsou pak tito lidé schopni se ještě vrátit do normálního reálného života?

Počítačové hry mohou jistě poskytovat i zábavu a třeba zpestření života člověka, ale vše má svou míru a všeho moc škodí. Určitě by měl každý umět rozlišit virtuální svět od reality.


1.11.2006
Adam Kozel, 2.C
1. písemná slohová práce
Vesmír
(Referát)

Osnova:
I. Úvod – pozorování vesmíru
II. 1) Historie zkoumání vesmíru.
2) Teorie a vznik vesmíru.
3) Hvězdy.
III. Závěr – Co je vesmír?

Člověk odedávna vzhlíží k noční obloze a hledá vysvětlení své přítomnosti na Zemi. Vždyť i staří Babyloňané a Egypťané kolem roku dva tisíce před naším letopočtem stavěli vědecké observatoře, aby se dozvěděli o vesmíru víc.
První velcí badatelé vesmíru se narodili v šesnástém a sedmnáctém století. Byli to například Koperník a Galileo. Tito vědci jako první publikovali své názory a bohužel i byli za své názory trestáni. Galileo tvrdil, že Země je kulatá a že není středem vesmíru. Ale toto tvrzení bylo podloženo až vývojem novějších technologií pro zkoumání vesmíru. V 70. letech vznikaly první vesmírné observatoře a vznikl také první vesmírný dalekohled – Hubblův dalekohled.
Největší záhadou vesmíru je jeho vznik. Nikdo neví a nikdo zatím nemůže dokázat, jak vesmír vzniknul, ale nejvíce se odborníci přiklání k teorii Edwina Hubbla – veškerá hmota byla stlačena do neuvěřitelně malého prostoru za vysoké teploty a vysokého tlaku, poté tato hmota explodovala za uvolnění obrovského množství částic a rozpínáním a ochlazováním této hmoty za pomoci působení gravitační síly vznikaly planety, hvězdy, galaxie a mnoho jiných útvarů.
V galaxii se nachází obrovské množství planet a jiných útvarů, například hvězdokupy, kvasanty, pulsary, komety, asteroidy, černé díry a jiné. Lidstvo už umí tyto útvary definovat. Například hvězdy se vyvíjí rychle a můžou se proměnit na rudého obra, kterému se říká veleobr, už během milionu let své existence. Ve fázi veleobra může mít v průměru až 1,6 miliardy kilometrů. Tlak uvnitř veleobra je tak veliký, že tam protony fúzují a elektrony za vzniku neutronů. Hvězda se pak za gigantické exploze zhroutí, a tak vzniká supernova. Tato exploze je jediná fáze, při níž vznikají těžké prvky jako je zlato či olovo. V poslední fázi svého života zbude z velké modré hvězdy nepatrná, ale nesmírně hmotná koule neutronů.
Vesmír je obrovské množství částic v neuvěřitelně velkém prostoru, který ještě dlouhou řadu let budeme prozkoumávat.


1.11.2006
Janů Lenka, 2.C
1. písemná slohová práce
Volejbal
(referát)

Osnova:
I. Úvod – vznik volejbalu
II. 1) Šíření volejbalu
2) Federace a svazy
3) O co jde?
III. Závěr – české a československé úspěchy

Volejbal je dnes nejen celosvětově rozšířené slovo, ale i všemi uznávaný sport. Tato nenáročná hra se zrodila pře více než 120 lety v USA, kdy parta mladíků začla plácat do balónu přes kus špagátu. Díky své nenáročné a zábavné povaze se tento sport rychle šířil Amerikou. Netrvalo tak dlouho a volejbal získal určitá kritéria. V dnešní době jsou tato kritéria vydána do celkem obsáhlé knižní publikace známé pod názvem „Pravidla volejbalu.“ V tomto svazku se můžeme dočíst, do nejmenšího detajlu, o všech pravidlech. Začínaje rozměry hřiště a konče velikostí čísla na dresu.
Po Evropě se volejbal šíří koncem I. světové války. K nám se pak dostává v roce 1921, pod dnes již obstarožním názvem odbíjená. Až k neuvěření trvalo pouhé 3 roky, aby byl založen Český volejbalový a basketbalový svaz. I přesto, že byl volejbal poměrně populární, uběhlo přes dvě desetiletí, než byl roku 1946 osamostatněn na Český volejbalový svaz. S přispěním českých volejbalistů byla o rok později v Paříží založena Mezinárodní federace volejbalu, známá pod zkratkou FiVB.
A o co vlastně ve volejbale jde? Dvě šestičlenná družstva, jejichž úkolem je přehrát míč přes síť do pole soupeře pouze třemi doteky, získávají body jednak za to, že soupeř udělá chybu nebo za dopravení míče do soupeřova pole. Rozměry hřiště jsou 18x9 metrů, přičemž uprostřed hrací plochy je síť, mezi volejbalisty zvaná „sako“.
Ve světě se o československém volejbalu vědělo, ale tím, že jsme se v roce 1948 stali mistry Evropy, jsme se pro soupeře stali obávaným týmem. Roku 1948 také díky tomuto úspěchu začla tzv. „Zlatá éra“ našeho volejbalu, kdy jsme se ještě 2 stali mistry Evropy. To ovšem zdaleka nepatřilo mezi naše největší úspěchy. Ty přišly až v letech 1956 a 1966, kdy jsme vybojovali tituly mistrů Světa. Tím ovšem „Zlatá éra“ skončila. Za posledních 40 let jsme uhráli pouze tři druhá místa z mistrovství Evropy a čtvrté místo ve Světové lize. Ovšem v pořadí již druhá „Zlatá éra“ ještě může nastat. Nynější reprezentační trenér pan Haník jistě takové ambice má a může je začít uskutečňovat na plánovaném mistrovství Světa.


Šimon Ondráček 2. G
15. 10. 2008

1. slohová práce
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Hráč zemřel po střetu s Jágrem >

Peníze nebo život
Včera při zápasu Omsku s Viťazem zemřel po střetu s Jágrem jeho spoluhráč Alexandr Čerpanov. Proč ale tento mladý hráč zemřel? I obyčejnému člověku asi dojde, že po střetu to nebylo. Vždyť takových střetů, jako je tento, absolvuje hráč za celý zápas nesčetně. Proč tedy zkolaboval a poté umřel na zástavu srdce? Jeho smrt nezavinila pouze nešťastná náhoda. Velkou zásluhu na tom měla jeho srdeční nemoc. Jak to, že tedy vůbec hrál a jak může jeho klub dokonce tvrdit, že byl zdravý? Další otázkou je, proč na stadionu chyběl důležitý přístroj ke správnému obnovení funkce srdce a v neposlední řadě problémy se sanitkou. Nejenže přijela o 15 minut později, ale ještě k tomu ani tady nebyly všechny potřebné přístroje. O tom tu ale psát nechci, i když by to určitě stálo za zamyšlení. Spíš bych si položil ještě jinou otázku. Kde je vůbec hranice mezi sportem a životem? Možná to zní moc drsně, ale přece kolik různých neštěstí často slyšíme z oblasti sportu. Hráči jsou často hecováni k nejlepším výkonům a takhle to dopadá. A když nemocný hráč provozuje dokonce vrcholový sport, tak se ani nemůžeme divit. V dnešním sportu jde pomalu jen o peníze a lidé si už ani necení toho nejcenějšího co mají – zdraví a hlavně života. Tak mě tedy ani nepřekvapuje to, co se včera stalo. Nevim jestli hráč věděl o své nemoci a nebo je to vina lékařů. To posuzovat nebudu, vždyť kdo jme přeci mi, abychom soudili. Ale určitě můžu říct, že sport je přece ku zdraví a ne proti němu.


Rozhodující okamžik

Mark seděl na okraji lesa. V ruce držel sklenku červeného vína a pozoroval západ slunce. Chtěl být sám. Uvnitř něho se odehrával určitý souboj emocí. V tuto chvíli vlastně ani nevěděl, co chce. Vždy tohle věděl, ale teď vše vypadalo tak nejistě a prázdně. V hlavě si přehrával útržky toho, co se v poslední době stalo.

Napil se vína. Vždy bylo jeho přesvědčením, že nad sklenkou dobrého vína se nejlépe přemýšlí. Nyní mu to tak nepřišlo. Cítil se, jako když má v hlavě úplné prázdno. Prázdno, které by neprolomilo vůbec nic na světě.

Myslel na to, jak by nejlépe tuto situaci měl řešit. Snažil se zvážit všechna pro a proti. Nyní se cítil tak bezmocně a bezbranně jako malé dítě, které se vždy schová k mamince, když má z něčeho strach. Jak rád by se do této doby vrátil. Snažil se aspoň vzpomínat na své dětství.

Jak nad tím tak přemýšlel, najednou mu přišlo, jako kdyby se právě tato doba odehrávala. Živě viděl, jak si vždy v tomto lese hrával se svou mladší sestrou. Na tváříi se mu objevil úsměv. Úsměv tak lehký a bezstarostný, až se ho i sám lekl.

Vstal a šel se projít po lese. Pořád kolem sebe viděl staré vzpomínky z dětství. Zazdálo se mu, jako kdyby díky těmto vzpomínkám jeho problémy odpluly někam hodně daleko.

Začalo sněžit. Pomalu se snášely vločky bílého sněhu k zemi. Mark se rozhodl, že půjde někam jinam. Na nějaké neznámé místo, které by v něm nevyvolávalo žádné vzpomínky. Naposled a dlouze se podíval na poslední kousek slunce na obloze. Paprsky prostupovaly šedivé mraky. Markovi do očí vhrkly slzy. Ani nevěděl proč…

Vydal se tedy pryč. Už se setmělo. Tma ho hodně uklidňovala. Ve tmě se vždycky cítil silnější. Vůbec nevěděl, kam jde. Nohy ho samy nesly. Jeho problémy nejsou sice nejhorší, ale pro něho v tomto okamžiku byly, a on si to moc dobře uvědomoval. Jak mu to mohla udělat? Jak mu mohla takhle ublížit? Samozřejmě, jeho problémy jako u všech chlapců jeho věku, se týkaly lásky. Přemýšlel, jestli má cenu za ní jít a ještě jednou si s ní promluvit. Ale už s ní tolikrát mluvil a pokaždé se mu za to, co způsobila, omlouvala a prosila o odpuštění. Ale může jí ještě věřit?

Nohy ho donesly před její dům, aniž by to nějak mohl ovlivnit nebo věděl, kam jde. Stál před jejím domem a rozmýšlel se. Má jít pryč nebo na ní zazvonit? Rád by jí zase viděl. Rád by s ní mluvil. Ale nebyl si jist, jestli by jí dokázal odpustit. Cítil, že ne.

Otevřely se vchodové a ona vyšla ven. Netušila, že venku stojí Mark. Přišla mu krásná jako ještě nikdy. Cítil, že toto je ten rozhodující okamžik, na který čekal. Ale jak má vědět, jestli to, co udělá, je správné? Řídil se svým srdcem. Přistoupil k ní blíž a objal ji.

I. Úvod: Souboj emocí

II. Stať: 1. Jeho pocity

2. Přemýšlení nad problémem

3. Vzpomínky na dětství

4. Vzpomínky

5. Sníh

6. Mark odchází pryč

7. Před domem

III. Závěr: Odpuštění


Pohlová, V., kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

3. Zpracujte vtipný, úsměvný úvahově-vyprávěcí text na aktuální téma, který by se svým charakterem blížil fejetonu.

POLITICI A HOLUBI

Z událostí posledních dní, ale i z celého vládního období by se mohlo zdát, že naše politika je takový malý-velký holubník. Stejně jako holubi také naši politici přelétají z jedné strany na druhou, mění svá rozhodnutí ze dne na den a pořád se nemohou rozhodnout, na jakou stranu by měli odletět.
Možná, že i naši politici mají své občany rádi, protože někdo jim to zrní do krmítek házet musí, ale na to by jsme se museli zeptat politiků osobně. Naši politici se velmi rádi perou o své krmítko, čepýří se a možná se někdy i klovnou. Když se ale má rozhodovat o důležitých věcech, to si všichni uhladí svá pírka a vyrazí do sousedního, ne-li do protilehlého oddělení v holubníku a začínají spřádat plány, jak se u krmítka udržet, nebo se k němu naopak dostat.
Několikrát za rok se sejdou představitelé politických stran a snaží se získat co nejvíce zrníček pro svůj malý holubníček. Malý holubníček se má starat o občany naší republiky.
Takže je i možné, že něaké to zrníčko může být prospěšné i nám občanům.


Brůžek, Josef, V.B, 07/08

3. října

Vypravování – reprodukce textu
reprodukce = převyprávění vlastními slovy (např. přečtu si knihu a její obsah sdělím ostatním)
úkolem je zachytit podstatu příběhů (nejdůležitější okamžiky)

Příhoda z prázdnin

Jednoho dne o prázdninách šel Tomáš s ka,marády k ribníku. A vzaly sebou i kamaradu petra který neuměl plavat. skočil dovody potom sezačal topit. Tomáš byl práve na --- na --- do vody. A Vydel jak se jeho kamarád topí, tak tam rychle skošil a chtěl ho vytahnout vytah ho ale šli to těšce. potom mu ho pomarádi pomohly chazránit. všude se o nem --- jako o zahranci.


Karel Svoboda
Třída: VII. B
Datum: 19. 11. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady – Chlapci
Kolorovaná kresba, kterou nakreslil Lada v roce 1934. Zobrazuje chlapce, kteřímají na sobě typické vesnické oblečení: hnědé boty, béžové kalhoty a tmavě hnědý kabát.
Jeden z nich sedí na velkém šedém kameni a druhý stojí. První z chlapců má v levé ruce vrbový proutek a v pravé nůž, druhí drží v obou rukách píšťalku přitisknutou ke rtům. Chalpci se nachází pod vrbou a, za nimi jsou střechy nějakých chalup, které jsou oploceny hnědým plotem. V pravo pod chlapci jsou Petrklíče. Pod nimi se nachází modrý potok a zelená tráva. Nad nimi je modrá obloha.


Muž, který sázel stromy

Když jsem putoval po vyprahlé zemi bez vody a bez jídla, spatřil jsem v dálce malou černou tečku. Šel jsem dál směrem k ní a pak jsem rozpoznal, že je to pastýř, u kterého leželo třicet ovcí a u nohou mu seděl pes. Zeptal jsem se ho, jestli mi nemůže dát něco k pití a pastýř mi hned ochotně podával džbán vody. Pak mě mlčky pobídl, abych šel s ním dovnitř. Od té doby, co mu umřela manželka, nemohl si s nikým popovídat, a tak to vypadalo jako by sztratil řeč. Když jsem vstoupil do chatrče, bylo vše uklizené a umyté – umyté nádobí, vytřená podlaha, v hrnci bublala polévka, měl čistý kabát, na kterém měl přišity všechny knoflíky a byl oholený. Když jsem mu za to výtečné jídlo nabídl cigaretu, řekl, že nekouří. Zeptal jsem se ho, jestli můžu přespat a pastýř řekl, že samozřejmě můžu. Před spaním si přinesl sáček s žaludy a s velkou pečlivostí odděloval od sebe dobré a špatné, když byl hotový, ještě jednou to překontroloval. Když jsem se ráno vzbudil, viděl jsem, jak pastýř z těch dobrých žaludů sází duby. To samé dělal i s bukvicemi, a tak sázel i buky. Celkem jich za 3 roky vysázel 100 000, z toho 20 000 vyrostlo a z toho ještě polovina žzašla. Dozvěděl jsem se, že je mu 55 let a jmenuje se Elzeárd Bouffierd. Pak vypukla 1. světová válka a já musel narukovat. Když jsem se k němu po válce přišel podívat, tak jsem spatřil, že z žaludů a bukvic mu už vyrostl celý les, který byl 11 km dlouhý a 3 km široký. Pak jsem si všiml, že místo ovcí už chová včely, nechal si jen 4 ovce, aby mu ostatní neokusovaly malé stromky. Během války sázel i břízy. Hodně lidí se divilo, jak z takové pusté krajiny mohl vyrůst les, ale Elzeárd Bouffierd jim nic neřekl. Kde dříve byly pustiny, byly teď lesy. Když jsem ho naposledy viděl, bylo mu 83 let, zemřel v roce 1947.


Kontrolní slohová práce
Líčení
jméno: Eliška Petružálková
třída: 8. B
15. prosince 2008
Mé oblíbené místo
Tachov v zimě
Pro mě veliká hora Tachov ze vypíná snad až k nebi. Tachove pozdravuj ty tam nahoře!!
Les pod ním jakoby se mu jen krčil u nohou jako nějaký mrňavý bojácný skřítek. Já nedokážu nic dělat jen koukat s otevřenou pusou na tu krásu jak jen tohle příroda mohla vytvořit je to učiněný div světa na který jakoby někdo zapomněl. Les je jen jeho malý pomocník a poskok který slouží jen a jen svému králi. Teprve když si Tachov oblékne sněhobílou čepici poznám co je ta krása opravdu zač. Všechno usne a okolní krajina si oblékne mlhavý plášť. Kéž by se to jen mohlo probudit a ty močály se proměnily v krásné bublající a zurčící potoky. I les usne a nic není slyšet. Zimní královna zaujala své místo je to k zármutku jakoby úplně všechno zemřelo a už nikdy nic nebylo. Je mi toho líto té krasy kolem ve všech ročních obdobích. Nejlépe však v zimě a nejhůře? na podzim kdy se všechno promění v neúprosnou šeď a temnotu kdy se krásná letní jezírka na kterých plují kachničky najednou promění v bažiny a močály ve kterých se každým rokem ztrácejí lidi Celá hora Tachov v zimě na mě působí jako div světa. Na podzim když padne mlha a zahalí celý Tachov říkáme že „ho někdo ukradl“.
Za horou jsou jen lesy a pusté vřesoviště.
Bohužel tuto krásu jsem viděla jen jednou.


Slohová práce školní

Tomáš Lískovec 12. ledna 2006
2. C

1.Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
2.Kalamita (volný styl)
3.Probouzím se, je neděle ráno (volný styl)
4.Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (úvaha)

Probouzím se, je neděle ráno

 Osnova: I.Úvod
 II. Stať: a) Probuzení
 b) Počasí
 c) Atmosféra
 d) Den pokračuje
 III. Závěr

Probouzím se, je neděle ráno, venku je krásně, svítí slunce, obloha je bez mráčku a na teploměru –5. Krásné to probuzení. Škoda jen, že už je neděle a zítra už pondělí, kdyby byla sobota, bylo by to ještě lepší. Ještě se mi nechce vstát, pod peřinou je tak příjemně – teplo a měkko. Podívám se na hodiny, už je deset, do oběda zbývá už jen malá chvilka, pomyslím si. Těším se, doufám, že bude něco dobrého k obědu.
Je tu božský klid, mám pokoj v druhém patře, a proto mě nikdo neruší. Přemýšlím o tom, co budu dnes celý den dělat. Celý den volný, to je ale nádhera. Myslím na zítřek, na úkoly, které ještě musím udělat – odloženo na neurčito. Otevřu si okno, abych mohl cítit ten mrazivý, svěží vzduch. Ležím si jen tak, je příjemné na chvíli na nic nemyslet. Pustím si cédéčko s nějakou libozvučnou hudbou pro dotvoření atmosféry. Venku začíná sněžit, vločky se zvolna snášejí z nebe, připadám si jako v pohádce. Pokoj už se zaplnil chladným vzduchem a já vstávám z postele, převléknu se a jdu na oběd.
Nedělní, sváteční oběd, to je vždy něco vyjímečného v naší rodině. Po výborném obědě u nás vždy běží televizní politická debata, jedna z tradic, dotvářející nedělní atmosféru. Poté většinou jedeme nakupovat a jestliže nemám nic v plánu, dále pokračuje den ve volném stylu.


ČÁST PRVIIÍ. KDO HLEDÁ NAJDE?

Šel po prašné a zpevněné silnici, která se táhla až k městkým hradbám a, i když věděl přesně co udělá, nikam nespěchal. Vše přeci bylo tolikrát promyšleno a naplánováno, že si klidně mohl dovolit bloudit myslí někde úplně jinde. To ostatně dělával často. Alex byl prý snílek, ale on se viděl trochu jinak. Rodiče, přátelé, přítelkyně, prostě každý mu to slovo předhazoval jako nadávku. O v něm však vždy viděl pouze pozitivno. Teď si občas pohvizdoval, občas poslouchal okolní svět a vzpomínal na uplynulých čtyřicet let svého života. Tedy necelých čtyřicet vlastně. Jeho život byl tak průměrný, že by o něm sám nedokázal říci více než pár slov. I když teď se mu zdálo, že celých těch zatracených čtyřicet let směřovalo k událostem, které ho brzo obklopí, a tak se alespoň trochu těšil. K hradbám města Říma dorazil, když se stmívání chýlilo ke konci a vládu nad lidmi přebírala tma. Věcné město se však ke spánku nechystalo. Věčné město se nikdy ke spánku nechystalo. Proto tady však Alex nebyl. Plnil přeci životní cíl a smysl. Mezi strážemi na hradbách prošel právě, když do zavření všech městských bran zbývalo snad jen pár minut. Malinko ho překvapilo co viděl po tom všem, co slyšel o disciplíně římských vojáků. Stráže měli sundané brnění i břilby a zbraně odložené. Zvesela klábosili mezi sebou i s kolemjdoucími. I když koneckonců co? Bojovalo se daleko na východě a těžko se dalo předpokládat, že se dnes Řím někdo pokusí dobýt. Alex na sebe celý život koukal jako na naprostou nulu. Trosku, co se umí akorát tak pořádně opít. Chtěl si konečně vydobýt svojí slávu, svoje místo na slunci a tak šel vyhledat velitelství legií. Nebyl samozřejmě voják a ani být nechtěl, ale potřeboval se dostat do Judee a v armádě to bylo nejsnažší. Tažení císařova syna Tita se chýlilo ke konci. Už jen padnout Jeruzalém. A právě tam se potřeboval dostat. Věděl, že město bude dobyto a Chrám zničen a také věděl, že tam je něco, co ho učiní nesmrtelným. Pokud bude dost rychlý a šikovný. Umělecká díla a vynálezy židovských učenců za celou historii. Jediný stačilo zachranit a dostal by co chtěl. Přijímací řízení proběhlo rychle a snadno. Říše už dávno není co bývala a dnes do armády berou každého. Po velmi krátkém výcviku byl přiřazen k jednotce, která vyrážela doplnit Titovy stavy těsně před záverečným útokem. Život vojáka nebyl rozhodně snadný, ale utrpení se dalo snadno vydržet. Vždyť šlo jen o krátkou chvíli a čekala ho obrovská sláva. Vše měl naplánované skutečně dokonale. Jeho oddíl dorazil k hlavní armádě opravdu těsně před záahájením útoku a jim už zbylo jen vtrhnout dovnitř a plenit podle libosti. Ze studia historie věděl, že císař dal rozkaz Chrám nezbourat a ikdyž se tak později stane, snad bude mít dost času získat, co potřebuje. Chrám se před ním tyčil přesně tak, jak si ho představoval z historických knížek. Vždyť to byla jedna z nejslavnějších staveb historie. Rychle však utíkal dovnitř, neměl totiž příliš mnoho času. Zde se však plán jaksi vychýlil. Ne Nevěděl kudykam, protože chrám byl značne rozlehlý. Po několika desítkách minut věděl, že pokud si chce zachránit život, musí okamžitě utéct. Židovští vojáci ve službách Tita tu budou, co nevidět a chrám lehne popelem. Byl však jako pomatený. Nemohl se odpoutat a odejít. Teď ne. Byl tak blízko. Neměl sílu už dále hledat to, po čem toužil, ale ani odejít bez toho. aA tak přijal s úlevou, když venku slyšel cinkání zbraní a dupot nohou. Viděl zabaryikádovaný vchod a viděl jak se odtamtud rozbíhají plameny. Sesul se na zem a čekal. Čekal tak, jako celý život...

... Zde měla následovat 2. část, ale je půlnoc před definitivním datem odevzdání a ruka mi už neslouží, tak alespoň popíši o čem by byla. Odehrávala by se v přítomnosti a byl by tam popis hl. „hrdiny“. Pak něco o jeho životě a to, jak vynalezl stroj času. Jeho vášní by byla historie, ale nebyl by uznávaný. Tak se chtěl přenést do minulosti, něco vzácného uschovat a spět v dnešní době to vynést na světlo boží ale...


Hladík Martin, 1. C
5. 11.

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova: 1. Úvod
2. Hlavní stať – zápletka
3. Závěr – rozuzlení

V zimě, kdy se většinou zajišťuje dovolená na léto, přišel domů táta s tím, že letos pojedeme do Paříže. Jeho návrh se setkal s velkým ohlasem. Nemohl jsem stále uvěřit tomu, že uvidím město měst, o kterém jsem tolik četl a slyšel. Termín odjezdu by stanoven na začátek prázdnin. Už jsem se nemohl dočkat. Choval jsem se vzorně a ve škole jsem se snažil mít dobré známky, abych se rodičům odvděčil, protože jsem věděl, jak dlouho na tu vysněnou dovolenou šetřili.
Už je to tady. Končí škola a nám začínají prázdniny, které strávíme v Paříži. Jeli jsme naším autem, které nemá tak velký kufr, a proto jsme s sebou měli pouze nejnutnější věci. Velkou část zavazadlového prostoru zabralo jídlo. Všechno bylo připraveno, a tak se mohlo vyrazit. Cesta byla nekonečná a ubíhala pomalu. Táta neustále koukal do mapy a hledal nejjednodušší cestu. S přibývajícími kilometry rostla naše nedočkavost. Najednou se objevila cedule s nápisem „PARIS 50km“. Radostí jsme zajásali, ale to jsme ještě nevěděli, jaká studená sprcha na nás čeká. Žádný hotel jsme objednaný neměli. Jeli jsme na blin s tím, že cestou určitě někde na předměstích něco najdeme. V úvahu připadalo ubytování nižší kategorie především z úsporných důvodu. Jeli jsme neustále po dálnici a čekali na nějakou odbočku. Ale ono nic. Náhle jsme se octli v centru města. Tušil jsem, že Paříž není Praha, ale tohle bylo silné sousto. Ulice neustále zacpané. Značky téměř žádné. Byl to prostě chaos, do kterého se zamotalo auto Čechů, kteří s ním měli pouze malé zkušenosti. Z mapy jsme již nic nevyčetli. Zůstali jsme odkázáni sami na sebe. Táta řídil a mamka se snažila radit. U snahy to bohužel skončilo. Všechno bylo marné. Nemohli jsme se z toho uzlu křižovatek a uliček dostat. S takovým uzlem by si neporadil ani Alexandr Makedonský. Zeptat se na cestu bylo nemyslitelné, protože jazykové vybavení mých rodičů bylo orientované jiným směrem než západním. Setmělo se a my stále v autě bloudíme a bloudíme. Nakonec jsme museli v autě přespat. Zaparkovali jsme na prázdném parkovišti obchodního domu a snažili se usnout. Nic víc si nepamatuju, jelikož asi jenom já jsem se docela dobře vyspal. Ráno se všechno opakovalo. Dopadala na nás nervozita. Stačilo málo, aby se táta naštval a otočil auto směrem domů, a tak jsme byli s bratrem hodní jako nikdy předtím. Náhle jsme však zpozorovali hotel, Formulé, který nám byl doporučen známými jako laciný, ale přesto dobry ke složení hlavy. U něj stálo navíc metro. Co víc jsme si mohli přát?
Konečně u cíle cesty. Hotel mi připadal krásný a nejméně pětihvězdičkový. Divil jsem, proč není na seznamu sedmi divů světa. Okamžitě jsme se vybalili a vyrazili metrem do středu města. Celá dovolená se nakonec vydařili, i když táta přišel málem o nervy.


Příběh z naší rodiny

Osnova:

I. Úvod – Nečekaná dovolená

II. Stať – a) první problém

b) problém vyřešen

c) opravdu milé překvapení

III. Závěr

O velkých prázdninách, začátkem srpna, nám táta oznámil, že za 3 dny odjíždíme k moří do Itálie. Podívala jsem se na něj s udiveným výrazem, co tak najednou. Povídá, že mu volal kamarád, který vlastní cestovní agenturu, že mají volný apartmán, ať tedy nasedneme do auta a jedem. Táta nám dal ale 3 dny na přípravu a navíc si musel sám něco zařídit v práci.

Hned ten den se u nás vyskytl trochu menší problém. A tím problémem byl náš pes. Před čtyřmi měsíci jsme si totiž pořídili německého ovčáka. První otázka, která byla ohledně této dovolené položena byla ta, kdo nám na pár dní psa pohlídá, protože s námi jet nemůže. Druhý den se našla známá, že se ho ujme, a tak jsme začali bezstarostně balit věci. Ovšem den před odjezdem nám známá volá, že ho bohužel nebude moct pohlídat. „To se povedlo.“ povídám, když jsem se to dozvěděla. „Co se dá dělat, tohle prostě nejde vyřizovat tak narychlo.“ říkal táta. Svým způsobem zklamaná jsem to šla říct bratrovi, že nakonec nikam nejedeme.

Ráno, když jsem v kuchyni snídala, tak mi bylo oznámeno, že večer nakonec odjíždíme. „Co pes?“ byla moje reakce. „Když tu byla ráno pošťačka, tak nám obdivovala psa. Dali jsme se do řeči a nabídla nám, že by nám ho pohlídala, že mají taky vlčáka.“ vysvětlila mi máma. Během dne se dobalily poslední věci a večer už jsme byli na cestě.

Cesta byla opravdu zajímavá. Hned v Rakousku jsme omylem vjeli do jiného pruhu na dálnici a jeli jsme směrem na Švýcarsko. Hodinu nám trvalo, než jsme se z toho vymotali a jeli správnou cestou. To zas tak hrozné nebylo, teď to teprv přijde. Když jsme v Itálii dorazili na ono místo, šel táta tedy na recepci to všechno vyřídit. Vrátil se až po půl hodině s né moc hezkým výrazem. „Přijeli jsme o týden dřív.“ vypadlo z něj. Nikdo z nás neřekl ani slovo, koukali jsme na něj, jako kdyby se potopila půlka světa. „Opravdu milé překvapení.“ řekl bratr. Táta šel okamžitě zavolat tomu svému kamarádovi, co to má znamenat.

Vyřešilo se to tím, že nás nakonec ubytovali o několik bloků dál. Tohle byla (tak) fakt třešnička na dortu přijet o týden dřív na dovolenou k moři. To se asi jen tak nikomu nepoštěstí, že. Ale pořád lepší než si hned první den u moře ukopnout nehet na noze, jako se to podařilo posledně bratrovi v Chorvatsku. Aspoň že se ten pobyt vydařil. Počasí bylo výborné, výlet do Říma též, co víc si pak přát. Na tuto dovolenou asi jen tak nezapomeneme.


Slohová práce školní

3) Problém, který mne zaujal
„Prezidentská volba 2008“

Jakub Hafner 								14. ledna 2008

Osnova: I. Úvod: O čem?
	 II. Stať: a) Kdo s kým?
		 b) Švejnar x Klaus (v mých očích)
		 c) Volby
	 III. Závěr: Můj názor

Prezidentská volba v ČR 2008

Rozhodl jsem se, že se v této slohové práci zaměřím na dění (z pohledu --- jiného problému) v České republice, myslím tím blížící se prezidentskou volbu, kt. určí novou hlavu státu. Tato volba se bude konat 8. února a necelý měsíc před touto bez pochyby velmi důležitou událostí, kt. zásadně ovlivní další vývoj ČR. Na post hlavy státu jsou oficiálně uveřejněni dva kandidáti – stávající prezident Václav Klaus a Jan Švejnar.
Pro občanskou demokratickou stranu a lidovce byla volba vcelku jednoduchá! Pro ODS určitě, byli by hloupí, kdyby svého kandidáta z minulých voleb, který vyhrál a jehož podporovali a po celé prezidentské období s ním sympatizovali, udělali najednou razantní změnu názoru a V. Klause už nechtěli. Lidovci? Těm Klaus nikdy moc nevadil, jsou to také demokraté a navíc si je nejmocnější a nejvlivnější vládní strana pojistila svým přístupem k vyrovnání s církví. Tento krok mohl naklonit „váhající“ na stranu, k poslušnosti a k získání hlasů rovněž. Strana zelených --- malá strana je tzv. „jazýček na vahách“ v naší politice (tuto funkci zastávala i Unie svobody v minulé vládě). Zelení jsou radikálně a neúprosně proti Klausovi. Proč? Jednoduchá odpověď – striktně odmítá globální oteplování, jak v soukromých rozhovorech, tak i na veřejnosti (např. na kongresu zabývající se myšlenkou a řešením oficiálních problémů). Na jednu stranu V. Klaus říká při každém svém řečnění názor, který zastává vláda ČR a pak svůj soukromý. Tyto své myšlenky naspal do knihy, která vyšla minulý rok a ve které kategoricky odmítá globální oteplování. Tím ještě víc „šlápl zeleným do kuřího oka“, jak se vtipně lidově říká. Co naplat, nejde se zavděčit každému že? A ČSSD? Ta samozřejmě kritizuje vše co není z jejich „dílny“. V tomto případě V. Klause. A když momentálně nekritizují, hledají tzv. „Anti –Klause“. Protikandidáta, v tomto případě je jedno, kdo to bude, hlavně ať to není zase Klaus. Nejdřív to byl Pačes, (předseda Akademie věd), pak Diensbier a nakonec to skončilo u Jana Švejnara, ekonoma žijícího v USA! Komunisté nechtějí už Klause, prostě jen nechtějí a Švejnara prý pustí do dalšího kola. Tak uvidíme!!
Jak to vidím já? Sedmnácti-letý student? Vím, že mě se prezidentská volba netýká, stejně tak občanů, kt. nemají to možnost rozhodnout (to až dýl napíšu), ale v naší rodině, hlavně můj táta se snaží, abych pochopil stav aktuálních věcí a dokázal si udělat svůj vlastní názor a obraz. Já se nebráním, myslím, že je to velmi užitečné a že se to hodí do budoucna.
Když teď sleduju, čtu na internetu rozhovory a v televizi vidím reportáže o dvouch kandidátech, snažím se udělat to, co mě doma učí – můj názor.
Já osobně bych byl pro Václava Klause. Proč? První důvod může být (nejspíš i je) ovlivnění výchovou, kterou dostávám, druhý je, že v mých očích je Václav Klaus „NĚKDO“! Má svůj názor, který nemění a uchovává si ho po celou dobu svého působení a věřím, že i nadále bude. Prostě je to Pan Prezident s velkým „P“ na začátku. Velmi inteligentní muž, vystupující s elegancí, s vytříbenou a velice uváženě užívanou mluvou. Ano, každý má své chyby, Václav Klaus rozhodně taky, ale myslím, že se jich snaží vyvarovat, na nic si nehraje. Takový by měl být prezident, tak si ho JÁ představuji. Navíc žije celý svůj život v česku, zná politickou situaci, prošel si jí od základů až k hlavě státu. Chápe a rozumí problémům, společnosti, to jsou kladné body, na rozdíl od protikandidáta, který žil celou dobu v USA. Jan Švejnar. Bezpochyby je velmi inteligentní muž, uznávaný (hlavně uznávaný za „velkou louží“, tady u nás v zemi, které by měl být prezidentem, ho zná málokdo) A to je věc, která mě osobně vadí, že člověk, který zde nežije, neví téměř nic o politické situaci, problémech atd, by měl být hlavou tohoto státu. Z rozhovorů s ním jsem se dozvěděl, že jeho žena neumí česky!! Dokážete si představit PRVNÍ DÁMU ČESKÉ REP., která neumí ČESKY? Trochu absurdní ne?? Na druhou stranu slíbil, že pokud bude zvolen, česky jí osobně naučí, tak sláva!! Je fakt, že se snaží, aby ho lid České republiky poznal, rozjel „svou předvolební kampaň“ a objíždí velká města, kde odpovídá na dotazy a lidem umožňuje poznat ho osobně!
Myslím si, že prezidenta by měli volit občané státu, tak jak to funguje v mnoha státech světa. Je pak jedno, kdo bude zvolen, jestli V. Klaus, J. Švejnar, K. Gott, krteček… lidi si zvolí co chtějí. Prezident je hlavou všech a tak by měla být přímá volba. Takhle prezidenta volí 280 „tajtrdlíků“ . Z mého pohledu, i když ještě volit nemohu, je přímá volba důležitá, obzvláště v demokratickém státě, pokud se nemýlím, my jsme. U nás se volí v tajné volbě a ČSSD chce například kontrolovat volební lístky, aby náhodou nedal někdo z jejich poslanců hlas Klausovi. Copak je tohle demokracie!!!??? ČSSD také využila odpovědi Klause na otázku, zda se utká se Švejnarem v debatě, jenž by byla odvysílaná v televizi. Prezident to odmítl, protože ví, že to k ničemu nebude, lidi nevolí. Opozice z něj udělala hned „slabocha“! Ať to dopadne jakkoliv, ať vyhraje Klaus nebo Švejnar, určitě to ovlivní vývoj České republiky do budoucna. Buď tady bude „prohra“ ODS nebo „výhra“ ČSSD. Myslím si ale, že by se do budoucna měla vyřešit otázka přímého volení prezidenta státu. Pokud jsme demokratický stát, tak ať je! O tom je demokracie.….. To je můj názor.


1. listopadu 2005
Shhudyaková Inga, 3.E
„Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším přispěním, neexistují samy o sobě.“ - M. Ghándí
(úvaha)

Odkud se jen vzalo zlo v lidech? Kdo ho zrodil? Mohlo skutečně vyjít z Pandořiny skříňky? Tyto otázky mě napadají když se zamyslím nad slovem zlo. Toto slovo ve mně vzbudí vztek ale i hluboké za-myšlení.
Zlo je v každém z nás, ale z každého vychází na povrch v jiném provedení a v jiné podobě. Co vše člověk udělá, když je ovlivněn zlem? Můžu si pomoci otázkou; co vše už udělal ovlivněn zlem? Stačí se ohlédnout do minulosti. Snad největší zlo představují války. Ať už to byly války ve starověku, středověku či novověku mají pořád stejné účinky, akorát zbraně na zabíjení nevinných lidí se liší. Přicházejí pořád lepší, rychlejší a účinější v zabíjení. A proč je zde vše tohle? Jen proto že se v mocném člověku probudí myšlenky nenávistí, touhy po moci, které jsou vyvolány zlem. Nevinné lidi pak posílá do války, aby pro něj bojovali, vlastně pro jeho touhy, nechá je umírat, ničí jejich duše a mysli, jejich rodiny a životy. Vojáci se ve válce mohou natolik zbláznit, že i když války přežijí, nebudou schopni vžít se do života normálního člověka. Tak není už lepší padnout v té válce? I když zbytečně člověk padne, jeho národ může zrovna ve válce vyhrát, ale co jemu to v hrobě pomůže? Co to pomůže jeho rodině, když bude mít mrtvýho manžela, otce či syna? A všechno to je jen kvůli jednomu či pár jedinců v celé společnosti, kterým se zatemní mozek zlobou a zloba se s mísí a dalšími pocity a vznikne tak zmutovaná touha zničit toho druhého s největším násilím, nejlepšími zbraněmi a co možno nejrychleji.
Ale kde se tedy vemou takové pocity a celkové zlo které je schopno zabít masový počet lidí, jen proto že mají nějakou víru nebo pleť? Začíná to už od doby kdy dítě myslí a učí se mluvit. Od této doby si pěstuje jistý pocit zla v sobě. Možná výhodou je, že se v každém z nás se vyvíjí odlišně. Ale i to je vlastně nevýhoda protože se v jednom vyvine takové zlo, které zabíjí i ostatní. Dítě je ovlivňováno mnoha faktory a tím pádem i zlo v něm se podle nich mění. Začíná se od rodičů. Ať už geneticky či později vizuálně si převezme od rodičů a nejbližší rodiny různé vlastnosti. Je dokázáno, že špatný vliv rodiny přinese i podobný výsledek dítěte. Takže by se mohlo z části říci že se zlo zdědí od příbuzných. Není to tak ale vždy. Co když, oba rodiči i nejbližší příbuzní vychovávají dítě správně a dávají i správný příklad, přesto se v dítěti zlo odněkuď zrodí? Jak je možné, že v dobré rodině vychovávaný čtrnáctiletý kluk jednoho dne zabije svého kamaráda a to asi jen kvůli tomu že mu oběť nechtěla dát pokouřit cigaretu? No sem už sahají vlivy okolí. Například to dítě vidí u svých kamarádů, kteří se dokáží poprat kvůli propisce a ublížit si a ty si to zas přinesli z rodiny nebo z ostatních vlivu. Dalším faktorem jsou například hádky rodičů, nebo v našem životě televize, časopisy, počítače ba i pohádky. V televizi může dítě neustále pozorovat násilí, vraždění, nadávání i rvačky a to bez jakých koliv omezení (tedy pokuď je rodiče nevyženou od televize), protože pokuď přijde domu ze školy většinou jsou na programu různé seriály a zločinech, kriminálky nebo podobné případy, pokuď tedy odečtu zvláštní seriály, kterými jsou telenovely. Neustále se natáčejí nové a nové filmy s těmito problémy. A nejbanálnější důvod proč se natáčejí, jsou peníze a to aby se herci, režiséři a vůbec všichni nahrabali majetku a bohatství. S počítačovými hry je to podobné, neustále se vyrábějí stejné a paradoxní je že nejoblíbenější jsou hry se zabíjením. Ať už hrdina chodí a střílí na ostatní, až zbyde na podlaze velký flek krve, nebo i například hry, kde zvířata zabíjejí jiná a to se samozřejmě neobejde bez krveprolití. Nebo i pohádky se neobejdou bez těchto témat. Například fenomén Harry Potter má v ději mnoho zabíjení a ničení, nebo i hrdinové jsou mezi sebou velkými rivaly a ukazují své zlosti na toho druhého. Potom je samozdřejmý že z děti vyrostou takoví lidé, kteří mlátí své děti, zneužívají ostatní ve svůj prospěch, nebo i milující se páry se hádají tak že po sobě hází všechen možný nábytek a způsobují si bolesti. Pak je už jen krůček od různých vražd, válek a nesnášení toho druhého a způsobování mu jakéhokoli bolesti, ať už psychické nebo fyzické.
Taj jak by potom mělo zmizet z těchto lidí zlo, když se ho snažíme naopak podporovat ho v pěstování? Asi tady zůstane navždy, pokuď ho člověk bude tak radostně propagovat ať už v televizi či kdekoli jinde a ještě radostněji z něj těžit peníze.


1. listopadu 2005
Věra Flechtnerová, 3.E
písemná práce
„Zeď nářků a jiné zdi“
(Úvaha)

První, co člověka napadne při představě Zdi nářků jsou plačtivé vdovy, nešťastní příbuzní a rozhořčené matky arabského světa. Stěny plné bolesti, zármutku, strachu. Nalepené fotografie s nejrůznějšími vzkazy. Bariéry mezi krutou mocí a běžným životem obklopené květinami a smutečními věnci.
Mohli bychom vzít v úvahu i například Hladovou zeď. Běhá z ní mráz po zádech. Už jen ten důvod, proč byla postavena. Ubohé! Možná to kdysi někdo myslel dobře, ale proč nedal poddaným najíst? Bez práce sice nejsou koláče a i dnešním bezdomovcům by trocha práce neuškodila, ale umřít pro kus chleba? Trápit žebráka s prázdným žaludkem a bez energie celý den? Vyhladovělec nemá šanci. Nevím, jestli vám také, ale projel mi před očima obrázek Osvětimi během druhé světové války. Vylezlá žebra a sedřené ruce stojící u zdí. Hitler všechny nevinné občany musel nějak zabavit, ale co je moc.....
Dále mě napadá 11.9. a Dvojčata. Taková tragédie. Co na to Bush a lidstvo? Postaví pomník, abychom měli zeď, kam můžeme jít truchlit.
Co má výstavba těchto zdí za smysl? Co myslíte? Postavíme a naznačíme, že se nám něco nelíbí a raději bychom to ani neviděli. Znáte také ten pocit zuřivosti až bezmocnosti, když vás někdo naštve? Myslím opravdu rozčílí! Máte také sto chutí bouchnout dveřmi a celé „to zazdít“? Alespoň já si těmi dveřmi třísknu, zamknu se a zalezu do kouta. Mezi zdi. Mnozí se zavírají do skříní aby měli svatý klid. Nelíbí se vám něčí názor, postoj, vyjádření nebo Bůh ví co. Utečte. Řešit nedostatky izolací podle mého nemá cenu. Představme si, že za každý konflikt na světě vyroste zeď dejme tomu metr krát metr. Jak by to tu za chvíli vypadalo? Z vlastní zkušenosti můžu říct, že oddalování je ýzlozvyk. Vyhýbala jsem se problémům jak čert kříži s výmluvou, že k životu potřebuji harmonii, ale ovoce to neneslo. Akorát se začaly navalovat jeden na druhý.
Jako kvalitní příklad ze života bych si dovolila uvést manželství. Na světě se najdou dva lidé, mají se rádi natolik, že se vezmou. Slibují si nádhernou budoucnost a růžovoučké soužití. Oba se ale časem změní a duhová láska ztrácí na lesku. Problémy v práci, nervozita, stres a jiné potíže komunikace vázne a zeď je na světě. ROZVOD. Není viditelná jako ta Velká čínská, ale funkci nepropustnosti rozhodně zajistí. Známe tolik případů z vlastního okolí a “nejlepší“ na tom je, že se stejně nepoučíme.
Mezi další řekla bych závažnější jakoby typ zdí je izolace do slova a do písmene. Alkoholici, narkomani, vrahové, šílenci a bílé depresivní zdivo. Určitě má tato “věc“ několik úhlů pohledu. Samozřejmě nebudeme schizofreniky a maniodepresivní psychotiky střílet, ale jak jim pomoci? Zíráním do nekonečna a dopováním nejrůznějšími antidepresivy se nemocnému dvakrát neuleví, poněvadž se dostaví spousty vedlejších účinků.
Alkoholici jsou malinko jiná kategorie, protože se mezi zdi dostali vlastním přičiněním stejně jako narkomani. Ti mají ještě šanci se ze spárů zdí vymanit. Mentálně postižené dítě asi těžko.
Zajímalo by mě, co si o zavírání dětí a vůbec bláznů mezi zdi myslí někdo jiný. Já jsem naprosto neobjektivní a zaujatá. Měsíční praxe v ústavu sociální péče na vás nechá následky. Starat se od rána do večera o 25 lidí střídavě vkaždém z pěti pavilonů je dost náročné. Vzpomínám si na jednu paní. Dokonce to byla bývalá manželka Sagvana Tofiho. Celé dny sedávala v temné komůrce. Mezi zdmi. Ve tmě. Pokuřovala, nemluvila a stále se třásla. Měla strach. Když šla na oběd do jídelny držela se u zdi a neustále se otáčela a rozhlížela. Napadlo mě, že zeď byla jejím záchytným bodem. Jistotou v děsu.
Neexistuje snad žádný správný názor je-li dobré stavět zdi nebo ne. Je-li jejich účel použitelný, ale faktem je, že se stále staví.


Natálie Szegényová
Třída: VII. B
Datum: 19. 11. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady
Ponocný

Krásná kresba od Josefa Lady z roku 1947 vystihuje ponocného, jak troubí na zlatý roh.
Zřejmě ještě není půlnoc, protože se v oknech svítí. Sníh dopadá na zem a zasněžuje stopy. Domky mají bílé střechy a za nimi stojí kostelíček. V pozadí za vesničkou se rozprostírají vysoké hory. Na nich roste několik holých stromů, které vztahují své větve k nebi, jakoby prosily, aby už zima přestala.
Všude padá sníh a podle zcela opadaných stromků můžeme soudit, že sem tam také fouká vítr.
Proto si asi ponocný ještě ke kožešinovému kabátu, válenkám a ušance vzal palčáky, aby mu nebyla zima, když troubí. Najdeme ho v pravé části obrázku z našeho pohledu. Stejně tak vlčáka, který věrně sedí u jeho nohou na levé straně. Nikde jinde není ani živáčka, tak celý obrázek působí trochu strašidelně.
Je ozdoben modrým rámečkem, který ladí k tmavomodrému nebi bez hvězd a bez mráčků.


Mytryuk Roman
VII. A
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)
Rozhodl jsem se popsat mého otce, protože ho mám rád a je s ním velká sranda.
Začnu postavou, která je sportovního tipu. Výška není moc veliká, takže bych ho zařadil do střední postavy. Jeho hlava má kulatější tvar. Oči se blískají zeleně. Rty jsou rudé jako třešně. Vlasy mají hnědou barvu a vlní se do levé strany a tím zakrývají jeho nízké čelo. Uši nejsou zakryté vlasy, jelikož většího tvaru.
Hlavu drží nízký krk na velkých ramenou. Protože každé ráno posiluje jeho ruce jsou krátké a svalnaté. A také tím, že hraje fotbal má svalnaté nohy.
Chůze je pomalejší, ale když chodíme po obchodech s oblečením tak uvidíte to zrychlení.
Je velmi milí a srandovní mám ho rád, protože je to můj táta.


7. března 2006
Markéta Krausová, 3.E
2. písemná práce
téma: OH v zimě 2006
(fejeton)

OH v zimě 2006
Celý sportovní svět je na nohou, a ptáte se proč? Musím říct, promiňte, že je to velice hloupá otázka. Vždyť přece každý, byť jen alespoň malý sportovní fanoušek ví, že právě proběhly zimní olympijské hry. A trvaly celých dlouhých 14 dní a nocí. Celé toto srocení sportovních maniaků z celého světa, nic proti nim, jsem také sportovec, bylo započato slavnostním zahájením v italském průmyslovém městě Turín. Z mého pohledu to vypadalo asi takto: Poletující blázni na bruslích s hořící helmou, budící dojem jiskry vášně, po ledu jezdící umělohmotné krávy, které nám byly jistě ukradeny z již proběhlé Cowparade, a které zdobily tak významná místa naší matičky Prahy, jako bylo Václavské náměstí a obchodní dům Nový Smíchov. Snad jediná důvtipnost, na kterou se italští milovníci zmohli, byla postava skokana na lyžích složena s tisíců dobrovolníků, kteří obětovali svůj drahocenný čas stovkám zkoušek, a která byla propracovaná do takových detailů, jako je zrychlený dech sportovce a telemark. Tak bych asi shrnula tří hodinový úvod do dvacátých Olympijských her.
A pak už to vše jelo, jako po másle. Skokani skákali na lyžích, běžci běhali na běžkách, krasobruslaři bruslili na bruslích a kupodivu hokejisté honili puk po ledu. A k těm hokejistům bych se zrovna ráda vyjádřila. Asi snad největším zklamáním nám byli právě naši zlatí hoši z Nagana. Náš slavný český tým složený ze samých hvězd NHL se motal po ledě, jako zfetovaná káčátka. Dokonce někteří se k tomu motání ani nedostali. Například Dominik Hašek korunoval první útok na svou branku natržených tříslem a následným odkulháním do šaten. A pak už po něm nebylo na ledě ani vidu, ba ani slechu. Ostatní výkony našich hráčů bych raději nekomentovala. I když trochu přece jen. Po Jágrově malíčku přišlo netržené obočí a následná dezorientace ve hře. A co na to samotný Jarda? Proč za mořem sází jeden gól za druhým a v Turíně nedá ani jediný? Prý to je v trénerovi. I když náš český tým nakonec přece jen vybojoval alespoň tu bronzovou medaili, tak se asi žádný z nás neubránil pocitu, že je to trochu nespravedlivé, a že by si ji spíše zasloužila jiná země než právě my.
Naopak největší radostí pro nás byli běžci na lyžích. Kateřina Neumannová a Lukáš Bauer. Dlouhý běh, který Kateřina absolvovala skoro na závěr olympijských her, byl pro ni nakonec vítězný. Ve skutečnosti je to velice nudná záležitost. Hromadný start a pak hodina a půl běhu. No, neusnuli byste při tom? Musím se přiznat, že já jsem usnula a vzbudila jsem se dva kilometry před cílem. Na tu nejlepší část. Většina z nás, když viděla cílovou rovinku a Kateřinu na třetím místě s velkou ztrátou, asi ve zlato už nedoufala. A o to větší bylo naše překvapení a radost, když český komentátor dostal málem srdeční kolaps a spadl ze židle. Pak už jenom štěstí a radost „zlaté“ Kateřiny Neumannové, korunované přicupitáním její malé dcery Lucinky.
A čím jediným by měly olympijské hry skončit, než slavnostním ukončením. Z mého pohledu hodně podobný scénář, jaký jsme už viděli při zahájení. Pár šílenců se zapálenou helmou, Italové narvaní v dobových kostýmech, latinské rytmy v podání Rickyho Martina a vrcholem diskotéka pro všechny. Žádná originalita sice, ale kdo to má přece všechno pořád vymýšlet, ne? A tak pravím: „Buďme tolerantní. Jsou to jen Italové.“