STŘET CIVILIZACÍ

„Jednu letenku do Mexika,“ požádala mladá dívka v cestovní kanceláři. Eliška byla odjakživa dobrodružná, nejspíš to měla po rodičích. Chtěla poznat celý svět a v jejím odhodlání jí nebránil ani fakt, že uměla pouze anglicky. Již dlouho plánovala cestu do Mexika,. Aztécká kultura, pyramidy, muži ve velkých sombrérech, koupání se v Tichém oceánu i exotická příroda ji velmi přitahovali a fascinovali. Dokonale si naplánovala svou cestu, nakoupila potřebné věci a jednoho deštivého podzimního dne vyrazila vstříc, s batohem na zádech, svému osudu.

Už na letišti věděla, že její cesta bude zcela výjimečná. Ubytovala se v malém hotelu poblíž městečka Pachuca.

„Mluvíte anglicky?“ zeptala se stejně staré dívky bydlící ve vedlejším pokoji s touhou poznat nové lidi.

„Samozřejme, já jsem totiš z Austrálie,“ odpověděla slečna výbornou angličtinou, kterou jí Eliška mohla jen závidět.

Obě se velmi sblížily, protože jejich touha po poznání odlišeného světa byla téměř stejně velká. Rozhodly se podnikat své poznávací výlety společně. Ačkoliv slyšely o Mexiku různé věci, a našlýy si o něm spoustu informací a materiálů, jakmile spatřily tu bídu a chudobu všude okolo, vehnalo to Elišce slzy do očí. Uvědomila si, jaké má štěstí a jak je ráda, že se narodila v Čechách.

Uprostřed svého dvoutýdenního pobytu se vydaly do indiánské vesničky Santa Rosa de Linea. Vidět tento naprosto odlišný způsob života, kdy největší starostí dospělých lidí je to, zda-li bude dobrá úroda, aby se alespoň uživili, pro ni bylo neuvěřitelné. To, že indiáni nemají naprosto vůbec<in> žádnou představu o okolním světě a jsou naprosto velmi<in> šťastní a vděční za každý nový den, ji přimělo alespoň na malou chvíli přemýšlet jinak než dřív.

Jakmile spatřila krásnou starou indiánskou babičku otrhávající kukuřičné klasy uprostřed pole, vytáhla svůj fotoaparát.

„Můžu si vás prosím vyfotit?“ Zkusila na ni svojí lámanou angličtinou, babička však nechápavě koukala.

„Myslíš, že jí nebude vadit, pokud si ji vyfotím? Nevím, jestli něco takového už někdy viděla,“ tázala se své australské přítelkyně Jane.

„Snad ne. Pokud však bude,“ zamyslela se Jane dívka<in>, „nic horšího, než to<in>, že ti vynadá, se stát nemůže.“

Hned jak zmáčkla spoušť a vyšlehl oslnivý záblesk, vrhl se na ni mladý muž a srazil ji k zemi. Elišce se zatmělo před očima, pocítila bezmeznou úzkost a bezmoc a bezvládně klesla k zemi.

„Poslední vteřiny mého života!“ napadlo ji. Všechny krásné okamžiky a důležité momenty se jí během chvilky promítly v mysli tak, jak to viděla mnohokrát ve filmech, a následně upadla do bezvědomí.

Nejdříve cítila, jak zhluboka dýchá. Nic ji nebolelo a cítila se tak úžasně jako nikdy.

„Pokud teď umřu, tak to bude báječné!“ vykřikla nahlas česky<in>, ale ostatní jí vůbec nerozuměli a jen na ni zděšeně hleděli. V jejich očích byl vidět strach. Nikdo nevěděl, co s bezvládným tělem mladé cizinky, která opět upadla do bezvědomí.

Jane se však zachovala výborně a svojí špatnou španělštinou vykřikla: „Doktora!“ a vrhla se ke kamarádce.

„Tady žádný není,“ přitočil se k ní německý turista. „Já jsem viděl jen jednoho muže, který je však spíš blázen. Léčí různými lektvary a bylinkami, ale snad bude vědět, co dělat!“

Eliška se probudila až v nemocnici. Nevěděla, co se s ní stalo. Jediné co cítila byla bolest tak nesnesitelná, že když se probouzela, tak slyšela sebe samotnou, jak křičí. Náhle slyšela hlasy, které na ni mluvily česky, ale jak se později dozvěděla, byly to jen halucinace způsobené prášky, jež jí dali mexičtí doktoři. Jane jí prozradila, jak se do nemocnice dostala. Mezi turisty se našel lékař, jenž zajistil, aby se mladá dívka dostala do blízké nemocnice. Naložil ji do auta a odvezl do nejblišího okresního města.

Zanedlouho za Eliškou přišel onen muž, který ji srazil k zemi.

„Nebude Vám vadit, pokud vstoupím a omluvím se Vám?“ zeptal se.

„Klidně vstupte, ale velmi by mě zajímalo, proč jste to udělal? To poslední, co si pamatuju je, jak jste do mě vrazil a pak už jen to, jak jsem se probudila!“

„Víte, před pár lety se u nás ve vesnici stala velice nepříjemná věc, „ začal vyprávět mladý indián, „kdy přijela velká skupina turistů. V tom by problém nebyl, na ty už jsme si zvykli, ale náhle jeden z nich vytáhl malou věc, později jsme zjistili, že to byla pistole, ze které vyšlehl stejný záblesk jako z vašeho fotoaparátu.“

Přešel místnost, sedl si do křesla blízko u okna a i přes celou místnost viděla, jak vehementně bojuje se slzami v očích. Pak se na ni podíval a Eliška si uvědomila, že přes jeho hrubé vystupování a vzhled, je v něm něco něžného.

„Zabil moji mladou sestru, „zašeptal jen a počal plakat jako malé bezbrané dítě.

„Nic se neděje. Já se omlouvám, nevěděla jsem, co se tu stalo. Nikdy by mne nenapadlo ublížit vám. Víte proč to udělal?“

Muž znechuceným hlasem dodal: „To nikdo neví. Nasedl do automobilu a ujel.“

Eliška se nad tím zamyslela. Nedokázala si představit, že by přijeli nějací cizinci k nim do okresního města a najednou zastřelili její malinkou sestřičku! Byl by konec jednoho mladého života, prostě zničehonic by byla mrtvá! Tu začala i ona plakat. Uvědomila si, jak člověk může snadno ukončit život někoho jiného. Vždyť i ona nemusela přežít, kdyby spadla o kus vedle, kde ležel docela velký kámen. Její život, jenž vedla ještě před pár hodinami, se jí zdál náhle ubohý. Chtěla se jen pouze bavit, poznávat svět a nové lidi, ale o třeba jen o malém trapení neměla vůbec ponětí.

„Máte zlomený nos a slabý otřesk mozku, ale pokud chcete, předepíše vám doktor prášky a můžete si jít lehnout do vašeho hotelu,“ vyrušila je zdravotní sestra, „ale zítra musíte přijít znovu.“

Santiago, jak se později mladý indián představil, se náhle usmál a otočil na Elišku: „Můžu tě pozvat alespoň na něco dobrého, když jsem ti způsobil takové zranění? Přivydělávám si v blízké kavárně a mají tam moc dobré zákusky.“

„Proč ne, „ odpověděla dívka, „lepší než tady ležet.“

Zašla za doktorem, ten jí npředepsal prášky a už za chvíli je spatřili, jak odchází z nemocnice směrem do centra městečka.


Životopis

Jmenuji se Vojtěch Jansa, narodil jsem se 28. února 1995 ve Slaném. Stále bydliště mám v Kladně v Polské ulici čísla popisného 2554.
Rodiče se jmenují Jaroslav a Kateřina Jansovi. Otec, ročník 1966 má zaměstnání v pojišťovnictví. Matka, ročník 1965 pracuje, jako prodavačka. Oba bydlí na téže adrese shodné s mojí. Mám jednoho sourozence narozeného v roce 1990, který studuje na vysoké škole. Je svobodný a bydliště má opět stejné.
Mé vzdělání není nijak rozsáhlé. V letošním roce dokončím základní vzdělání a již devátým se učím hry na hudební nástroj na umělecké škole. Mé nejvyšší vzdělání je tedy nedokončených 9 let základní školy.
Žádné doplňovací kurzy jsem neabsolvoval. Mé zájmy a koníčky jsou četba, hra stolního tenisu, poslouchání vážné, ale i populární hudby atd.
Úroveň mé jazykové vzdělanosti je velice průměrná. Anglický jazyk ovládán na úrovni pokročilého začátečníka. Německý jazyk ovládám stěží průměrně.
Můj zdravotní stav je velice dobrý i po nedávném absolvování lehké jaterní mononukleózy. Netrpím žádnými dlouhodobými onemocněními.

Dne 8. ledna v Kladně

Vojtěch Jansa


Slohová práce školní
Iva Chodurová
14. prosince 2007

KAŽDÝ MÁ SVÉHO ANDĚLA I ĎÁBLA
Když se hned na začátku zamyslíme nad tímto tématem, každého z nás napadne co, nebo kdo je jeho anděl a ďábel. Ale stop! Začneme hezky od začátku. Určitě každý se naskytl v nějaké situaci, kdy nevěděl jestli to udělat tak či onak. Jestli poslechnout pravou nebo levou stranu – anděla či ďábla. V kreslených filmech to vždy skvěle zachycují dvě malé naprosto stejné postavičky, podobající se roztomilému andílkovi a nezbednému čertíkovi. Tyto postavičky symbolizují především dobro (dobré jednání) a zlo (špatné jednání). Ale je vždy dobro opravdu dobrem? Nejni někdy lepší rozhodnout se tak, že poslechneme ďábla? V určitých situacích určitě ano, ale lidé se rozhodnou tak, jak by nikdo neočekával, ze se zachovají. Ale je to tím, že nám radí ďábel, nebo že se v nás opravdu probouzí myšlenky zla? To asi nikdy nezjistíme, protože každý máme dvě stránky – rub a líc.
Nechtěla jsem se touhle situací (příběhem) zabývat, protože to nejni příjemná věc, ale nic jiného mě v tu chvíli nenapadlo, jelikož to mám pořád v hlavě. A podle mého názoru se to sem přesně hodí. Neříkám to ráda, ale trápí to mě a i mé okolí. Netýká se to mě, ale mojí kamarádky, která se zprvu zdála, že to se mnou myslí vážně a že její kamarádství je opravdové. Ale asi jsem se spletla. S touto osobou jsem se seznámila díky mé nejlepší kamarádce Martince. Byly jsme nerozlučná trojka. Ale pak se něco stalo. Martinka se od nás trošku odcizila a zůstala jsem jen já a Markétka. Možná, že se nám to jenom zdálo, ale každý má někdy špatné období, tak i Martinka v této době do něj spadla. Bavila jsem se víc s Markétkou a na Martinku trošku kašlala. Ale jednoho krásného dne se všechny hezké věci obrátí v noční můru. Markétka začala mít doma problémy kvůli nechození do školy a její rodiče už nevěděli dál co s ní dělat. Markétka mě žádala o přenocování, ale moji rodiče mi to dovolili, pouze na pár dnů. Najednou se tu zase objevila Martinka a rázem se vše změnilo. Z jedné přenocované noci se stal týden, měsíc a dokonce teď spolu bydlí. A veškeré kamarádství mezi mnou a Markétkou se vytratilo jako horká pára nad hrncem. Ptáte se co se stalo? Ani já sama nevím. Možná si to já namlouvám a andělská tvář mi napovídá, že nic nejni tak černé, jak já to vidím a na druhé straně je ten ďábel, který ve mě vyvolává zlost a závist, že oni dvě jsou spolu a se mnou se nebaví, ale je to opravdu tak, jak si myslím já? A ptáte se na to co se stalo u Markétky doma? Máma ji vyhodila a i u ní se objevila ta druhá tvář. Ze sympatické kadeřnice se stala zlá a sobecká matka. Radil jí ďábel nebo anděl? Je to opravdu to správné řešení? Nikdo nedokáže odpovědět na tyhle otázky, protože každý jsme schyzofrenik. Nikdy by mě ani mé kamarády nenapadlo, že nás nemá ráda a že všechno špatné, co Markétka udělala dá vinu nám – jejím kamarádům. Ale nakonec mě napadá myšlenka je máma nebo Markéta ďáblovo stvoření nebo ne? Neudělala si to Markétka tak trošku sama? Nezachovala se ona jako ďáblovo nevěsta a nevystoupily z ní ty ďáblovo myšlenky? To nikdo nedokáže posoudit, protože jak už jsem říkala na začátku každý jednáme podle toho, jaká z postaviček nám radí.
Na závěr bych chtěla říct, že ať jednáme posloucháme, nebo rozmýšlíme, jak se zachovat v situacích vždycky je to jenom „NAŠE“ rozhodnutí a nikdo nás za to nesmí odsuzovat. Každý máme své názory a žijeme přeci ve „SVOBODNÉ ZEMI“, kde máme právo se neomezeně vyjadřovat k věcem a situacím, které nám život připravil. Ale nikdo není dokonalý. I ďábel má své světlé stránky a anděl temné.
OSNOVA:
I. Úvod – Postavičky anděla a ďábla
II. Stať – Příběh důkazu o existenci dvou tváří
III. Závěr – Názor a zamyšlení o ďáblu a andělovi


Neznámý, V. B., ZŠ Burešova

Slohová práce
23. října
Vymyšlená (popletená) pohádka

Pan trpaslík

Byl jeden trpaslík a ten si nasel domeček ale ten už byl obidlený liškou a lišákem a tak tam vleze. Ale lišak siho všinl ařekl mu: co tady deláš a trpaslík rači odešel a utíkal a viděl další barak atak tam vlezl a nikdo tam --- mislel sito ale najednou tam vydel stín,
A tak zavolal jetady nekdo a ze zádu se ozvalo jsem tady a trpaslíík se--- a utekl ale mel štestí hned na proti byl barák s otevrenyma


Téma: Tolerance – východisko z labyrintů násilý, nelidskosti a disharmonie ke svobodě člověka

Osnova: Úvod: Lidská tolerance

Stať: Nikdo nemůže být dokonalý

Všichni se nemusí milovat (Muslimové)

Jít příkladem

Závěr: Cesta k toleranci

Lidská tolerance je způsob vzájemného

Lidská tolerance je způsob vzájemného respektování lidských bytostí. Svět ve kterém se všichni lidé vzájemě tolerují je v podstatě nedosažitelný, protože vždy najdete lidi kterým se jedna nebo více věcí nelíbí.

Jistěže každý nemůže být dokonalý. Někdo se narodí blond, druhý má rád brunety. Někdo se narodí jako křesťan, druhý křesťany vnímá jako podřadné bytosti.

Myslím si, že všichni se nemusí nutně milovat, ba a respektovat, ale jsem si jistý, že násilýím j se náš život nezlepší. Proč ale například Muslimové věří, že jsou ve svaté válce proti komukoli, kdo nesdílí jejich víru? Samozřejmě kvůli Koránu. Knize, která v podstatě lidem navrhuje aby ničili každého, kdo se pokusí ji zpochybit.

Jak ale takové lidi naučit toleranci? Asi těžko. Nezbývá, než jít příkladem. Stačit to určitě nebude, ale víc se toho pro svět asi udělat „nenásilnou cestou“ nedá. Ne vše je však spra ztraceno. Například že starší ubližuje mladším, movití nemovitým nebo taková rasová nesnášenlivost to vše jsou podle mě banality, které se dají vyřešit přes noc. Ovšem jen kdyby se lidé byli schopni spojit.

Cesta k toleranci je úzká, obrostlá trním, ale určitě není pro XXX nemožná. Musíme ale po té cestě kráčet všichni a ne jen kratko, protože pak bo to ztrácelo smysl. Na závěr nezbívá než vás lidi navézt. „Milujte se a tolerujte se.“


Stalo se...

Osnova:

Úvod – Vycházka do města.

1) Můj zelený objev.

2) Shlédnutí v zrcadle.

3) Svetr vítězí.

4) Vláček se vrací na hromadu.

Závěr – Nemilý osud svetru.

Jednoho dne jsem se rozhodla, že si jen tak vyrazím do města. Účel mé cesty nebyl žádný, ale podvědomě jsem tušila, že stejně skončím v nějakém módním butiku. A tak se i stalo.

Když jsem po dlouhém okukování výlohy vešla dovnitř, hned mi padl do oka nádherný zelený svetřík. Ne, že bych ho potřebovala, poněvadž mi doma roste hromádka svetrů rychlostí závodního vozu Formule 1, ale stejně jsem si ho musela “ošahat“. Byl to ten krásný materiál, který si já, jakožto matka od dětí, nemohu z finančních důvodů dovolit. Ale co na tom, zkusit jsem si ho musela.

Poté, co jsem se shlédla v zrcadle, jsem musela uznat, že jsem opravdu “kus“. Tento výraz sice nesnáším, zřejmě proto, že při představě kusu si vybavím akorát tak krávu, která je počítána jako kus dobytka, ale v onu chvíli byl tento výraz na místě. Nakrucovala jsem se před zrcadlem, abych viděla svetřík ze všech stran. Vypadalo to, jako bych se snad snažila tančit a opravdu jsem si i pobrukovala melodii nejnovějšího hitu, ale účelem bylo zjistit, zda li mi můj vybraný kousek sedí tak, jak má.

Co naplat, že jsem se cítila jako Madonna na udílení cen MTV, když jsem hned od začátku věděla, že taková finanční zátěž je pro mou rodinu přípustná. Přemýšlela jsem nad tím, že kdybych oželela zítřejší oběd, peníze by mi stačily. Popravdě bych musela oželet i večeři a oběd dalšího dne, ale říkala jsem si, že bych stejně měla zhubnout, abych nevypadala jak ten “kus dobytka“. Netrvalo to ani tak dlouho a už jsem si to vykračovala středem ulice s vítězoslavným úsměvem na rtech a papírovou taškou v ruce.

S touto radostnou náladou jsem si vzpomněla na syna a vláček, po kterém už tak dlouho touží. Zavítala jsem tedy do dětského obchůdku s hračkami, který již venku hlásal nabídku nejlevnějšího zboží. Po nekonečném přehrabování v hromadě plyšových zvířat a autíček, jsem vytáhla něco, co mělo připomínat vláček, ale zdaleka to nevypadalo, jako nejnovější Pendolino v Čechách. Přesto jsem zamířila s vybraným objektem k pokladně, abych po nekonečných minutách čekání ve frontě zjistila, že že už vlastně nemám peníze na to, abych mohla vláček koupit. Zahanbeně jsem si vzpomněla na drahý svetr v mé papírové tašce a s povzdechem vrátila vláček zpět na hromadu.

Měla jsem myslet také na to, jestli můj svetr ocení i děti, které jsem tak připravila o zábavu. Dnes mi svetr leží ve skříni a vyplňuje hromádku, která již nemá prostor na to, aby rostla výš.


POVÍDKA Z VESMÍRU

Po nekonečném vesmíru již několik let putuje posádka vesmírné lodi Krtek. Jsou to hologram Frank, robot Platch, ruský kosmonaut Sergej a japonský cestovatel Hokajdo.

Frank je sebestředný a arogantní chlapek, kterého nikdo nemá rád. Je hologram, tedy zhmotnělé světlo, které má vlastnosti člověka, ale večer se musí strčit do zásuvky, respektivě do nabíječky.

Robot John Platch je železná plechovky ve tvaru muže muže, která je naprogramována, aby sloužila posádce kosmické lodi, bez něj by se naši cestovatelé naprosto neobešli.

Sergej pochází z Magnitogorska a je to vrchní palubní technik lodi. Posledním členem posádky je syn japonského milionáře, který hodně zlobil a je otec se ho chtěl na nějaký čas zbavit. Jmenuje se Hokajdo.

Posádka plula po nikde nekončícím vesmíru dlouhou dobu a beznadějně pátrali po své milované planetě Zemi, která se jim hned po startu ztratila. Několikrát podlehli zdání, že planeta, která je právě před nimyi je Země a pokoušeli se jí prot prozkoumat, ale nikdy to nebyla Země, kterou hledali.

I tentokrát se kluci z Krtka sekli a přistáli na modré planetě podobné Zemi. Po přistání vyslali na průzkum svého mechanického pásovce, kterého našli na Měsíci a dali mu jméno Ajka. Ajka plný energie vyjel vstříc novému dobrodružství. Našel opuštěnou lidskou laboratoř, vjel dovnitř svými skenery zjistil, že nikdo v budově neni naživu. Víc udělat nemohl a tak se vrátil do trupu lodi. Ajka zjistil pro posádku důležité zjištění, že nikdo neni naživu a začali se oblékat do skafandrů. Hokajdo, Platch a Sergej se vydali na průzkum a hledání užitečných věcí. Jediný, kdo s nimi nešel byl jako obvykle trasořitka Frank. V laboratoři byl obrovský nepořádek, všechno bylo<in> zničeno a mrtvoly zabíraly značnou část podlahy po celé budově. Byly rozmístěny opravdu rozmanitým způsobem. Platch našel hlavní počítač laboratoře a připojil ho ke svému robotickému počítači, aby zjistil, co se stalo. Zjistil, že lidé byli napadeni nebezpečným psychovirem, který lidi nutil k sebedestruktivnímu chování nebo zabíjení ostatních. Mezitím snaživý japončík s všudypřítomným foťáčkem splnil svůj úkol a našel radiový vysílač a spojil se s Frankem a pověděl mu jak, co Platch zjistil. Všichni tedy dokončili svůj úkol a pospíchali zpět do Krtka. Rozrušení průzkumníci se nasoukali do vstupního terminálu. Uvnitř terminálu vstupní místnosti byly dvoje dveře. První byly pro vstup do lodi a druhé do karantény. K jejich překvapení se otevřela karanténa. Museli do ní tedy vstoupit. Karanténa byla málá čtvercová místnost j s s jednou postelí a jedním pokojem s toaletou. Hlavní místnost měla jednu ze svých stěn celou prosklenou, aby mohli být lidé vevnitř pozorováni. Z ničeho nic se tam objevil Frank se šíleným výrazem ve tváři a pozdravil je. Sergej, který se na něj zlobí, protože nevidí důvod důvod proč je sem zavřel se ptá: „Proč jsi nás sem zavřel?“ Hologram mu odpovídá, že jsou evidentně nakažení a musí je nechat 6 měsíců v karanténě na pozorování, pak zmizí. Platch, Sergej a Hokajde jsou už zavřeni 5 dnů a ponorková nemoc je víc než velká. Platch, který má ve svém systému nainstalované zákony kosmické lodi Krtek se dožaduje o převyšetření, na které mají podle platných regulí plné právo. Frank se znovu zjevuje, tentokrát oblečený v naškrobeném kroji s červeými puntíky, který nejspíš pochází z Hané a přívítá je slovy: „Nesnáším blázny“. Zamračený Hokajdo na nej křičí: „Musíš nás pustit, nejsme nemocní!“ PFrank odpovídá „Nemížu, protože mi to král bramborových lidí nechce dovolit, prosil jsem ho, ale řekl, že vás nechá zavřené 10 let!“ Teď už i robot Platch pochopil, že Frank se nakazil psychovirem, který na se<in> něj přenesl při radiačním spojení z laboratoře. Sergej se rozhodl vzít situaci do svých rukou a povídá mu: „A mohli by jsme vidět toho krále?“ Hologram odpovídá: „Musíte mít létající koberec, jinak se k němu nedostanete. Platch reaguje: „Ten má a dokonce třísedadlový.“ Frank přimhouřil oči a šíleým výrazem si je všechy prohlídnul a povídá: „To mi chcete tedu vysvětlete, chcete letět na létajícím koberci za králem bramboroých lidí a prosit ho, aby vás pustil?!“ Znovu si je prohlédl, tentokrát s úsměškem na tváři a pokračoval: „Netvrdtě mi, že jste úplně zdraví!!“ Po těchto slovech Frank zmizel. Z karantény vedli jen jedny dveře, které se daly otevřít zvenku za kliku a zevnitř pomocí pěti číselného kódu. Kód byl jen 5 číselný, protože se počítalo s tím, že uzavření lidé nejsou zcela při smyslech a nemohou logicky uvažovat a tak se nebudou pokoušet rozluštit číselnou kombinaci. Hokajdo po dvou dnech zkoušení náhodně zmáčklých čísel a jejich zapamatování přišel na správnou kombinaci a otevřel dveře. Všichni se vyplíži vyplížili ven, ale tam už stál pomatený Frank v kroji určenému na slavnosti a vojenských botech. Na levé ruce měl navlečeného maňáska, který se podobal tučňákovi a oslovoval ho: „Pane Filuto“. Aby toho nebylo všechno v druhé truce měl laserovou pistoli. Tento pohled by vyděsil i samotného Ramba a tak se posádka strachy rozutekla do skladu, kde se všichni schovali. Statečný Sergej sebral těžkou ocelovou tyč a postavil se za dveře, když pak šílený hologram Frank vtrhl do místnosti se slovy: „Pan Filuta se zlobí, neměli jste mu utíkat“. Sergej ho ihned poslal tvrdou ranou k zemi. Hokajdo ho dotáhl do karantény a zamknul. Po týdnu psychovir nadobro opustil Frankovo tělo, ale stále naštvaná posádka Krtka ho tam nechala zavřeného celých 6 měsíců.


Na co mi ta škola je?

Na tuto otázku si každý mstudent musí odpovědět sám, pro mě mne je škola to, co by mě mělo připravit do života a {ne}<in> pouze naučit studenty písemnými pracemi a hodinami prosezenými v lavicích. Na tuto školu jsem se přihlásil proto, že předpokládám další studium na vysoké škole. Gymnázium mě připraví na vs prakticky všechny obory vysokých škol na||rozdíl od ,,průmyslovky“ nebo ,,stavárny“. Ale díky většímu rozsahu učiva mi některé části probírané látky nebo i předměty p zdají zbytečné. Navzdory tomu by měl každý člověk mít velký obecný rozhled, proto některé učivo zdající se teď zbytečné může přispět k řešení pr situací v životě.

Střední a základní škola by měla tedy dát základy vědomostí, které bych pak na vysoké škole převážně budu pozu pouze doplňovat a aktualizovat, proto bych měl hlavně probírané látce porozumět a ne se se jen učit zpaměti na písemnou práci a potok poté je zapomenout. Čím lepší si položím ,,základy“ tím snadněj mi půjde další učení.

Ačkoli mě teď přidou připadnou některé předměty zbytečnýé určitě se mi budou někdy v životě hodit.

Na osmileté se studium jsem se přihlásil mě přihlásili rodiče, mně to byl mně byl Na osmileté studium mě přihlásili rodiče, bylo mi celkem hl lhostejné zdali se sem||dostanu či||ne. Narozdíl od 4. letého studia máme – myslím myslím výhody protože už víme jak to na škole chodí a známe většinu učitelů.


Když jsme šli s nasim psem Ronnym do lesa, tak sem si všiml že ptáčci krásně zpívají kytičky rostou, třeba jsem si všiml, že rostou hlavně sněženky. Došli jsme na Kožovou horu, tam jsme si dali obět a r Ronny dostal vodu. Cestou na zpátek se Ronny rozběhl, protože viděl srnu, ale děda měl Ronnyho na vodítku tak ho udržel. <img rostlina>


Elzeár Buffier

Ve starobylém alpském kraji se rozléhalo povětšinou pusto až na pár vesnic, ve kterých netekla voda, domy byly rozbořené a lidi tam sužovala žzášť a beznaděj. Pouze jeden pastýř jménem Elzeár Bouffier tam žil rozdílný, poklidný život.

Elzeár Bouffier byl tichý, postarší muž. Jeho šaty byly vždy pečlivě upravené a jeho tvář dokonale oholená. Obýval osamocený, kamený dům, který si sám opravil. Poté co ztratil syna a ženu, žil pouze se svým psem. Samota mu vyhovovala, lidé mu nevadili ale nevyžadoval jejich přízeň. Jediné co měl byla semínka stromů. Každé z nich vlastnoručně zkontroloval jestli nejsou napuklá či příliš malá. A poté sázel. S obrovským nadšením a hlavně vytrvalostí zasadil tisíce, desetitisíce stromů, od dubů až pře{s|z}<st> břízy. A nepřestával sázet ani přes o války. Nezamjímal ho okolní svět, snad si i odvykl mluvit. Lidé si neuvědomovali kde se les vzal, brali to jako něco naprosto přirozeného. Jak se les po letech rozšiřoval obnovoval se i životní cyklus v kraji. Začela téct voda a všude bylo zas o něco víc života. Ve vesnicích se pomalu rozléhala klid a radost.

Jak jeden člověk dokázal svým tělem a myslí tolika lidem způsobit za štěstí. A svůj klid, který z něho tak vyzařoval rozdávál sv jeho skutkem, dokazuje to že lidská bytost je schopna krásného a naprosto nesobeckého činu. Čož činí dělá život nádherný.


31.10.2006
Lenka Černá, 2.D
1. Písemná slohová práce
Speciální soupravy pro odběr
biologického materiálu pro DNA analýzu
(Výklad)

Osnova:
I. Úvod – obecná charakteristika (seznámení)
II. 1) výroba (vývoj)
2) transport
3) výhody
III. Závěr. - zhodnocení

Dnes bych vás ráda seznámila s postupem při odběru biologického materiálu pro DNA analýzu a s výrobou a funkcí speciálních souprav, které jsou potřeba pro tyto odběry a následné zkoumání.
Již zmíněné odběrové soupravy obsahují především speciální sterilní vatové tampóny, které jsou nezbytné pro DNA analýzu. Nyní vám přiblížím výrobu a důležitost těchto tampónů. Nejen, že tato pomůcka zachycuje biologický materiál pro DNA zkoumání, ale zároveň umožňuje bezpečný transport a zajišťuje i další důležité funkce pro odebrané vzorky. Jak jistě víte postupem času jde veškerý vývoj kupředu, a tak je to i s výrobou zdánlivě bezvýznamných tampónů. A proto z důvodu zdokonalování jedna nejmenovaná skupina odborníků zvolila jako nový materiál pro výrobu tampónů krátká nylonová vlákna, která jsou za použití elektrostatického náboje a hnací síly shlukována a upevněna na tyčince pokryté speciální látkou a vytvaří tak povrch o vysoké hustotě. Vlákna jsou položena kolmo na nosnou tyčinku, takže při odběru vzorku, nedojde k jeho proniknutí do nitra tampónu. Zároveň jsou nanesena v takové hustotě, aby vzorek nemohl samovolně stéct. Díky právě zmíněnému materiálu tyto tampóny výborně absorbují.
Co se týče následného transportu odebraného vzorku do kriminalistického ústavu (laboratoře) je zvýšena ochrana zmíněného materiálu tím, že vatový tampón se ukládá do umělohmotného pouzdra, které je ještě v papírové krabičce a ta se následně zalepí a odešle do příslušné laboratoře. Spolu s těmito tampóny vyvinula již zmíněná skupina odborníků také mikrozkumavku s otvorem ve víčku pro odpařování vlhkosti. Díky těmto nově vytvořeným pomůckám lze provádět další fáze analýzy přímo v této transportní zkumavce bez složitého připravování na další přemístění. Další výhodou odběrových souprav je lepší uvolnění většího množství vzorku.
Závěrem bych chtěla říci, že při používání těchto souprav je jejich funkce nesmírně důležitá právě například i pro životy některých z vás.


Jak ztratit kluka za deset dnů!

Jednou dívka jménem Julie, dostala ve své oblíbené práci redaktorky nabídku. Nabídka to byla pro Julii velice zajímavá, jelikož si celý její pracovní život přála, psát více než jen dívčí klepy, chtěla se věnovat něčemu fádnímu jako je politika. Anna, Juliina nadřízená jí nabídla, aby napsala čtivou reportáž založenou na vlastní zkušenosti o tom, jak ztratit kluka za deset dnů. Julie by za odměnu měla mít možnost psát něco zajímavějšího.

Julie neváhala a do práce se pustila jak jen to šlo. Hned večer Julie s kamarádkami šli na firemní večírek, kde měla v plánu získat přítele a za deset dnů to s ním skoncovat. Na večírku shodou okolností byl velmi pohledný Benjamin z reklamní agentury, který se právě vsadil se šéfem, že dokáže zlomit srdce každé, na kterou ukáže, jen aby získal lukrativní zakázku. Šéfovy spolupracovnice, velmi dobře informované o Juliině záměru, ukázali právě na Julii, aby si pro ni Benjamin došel a dokázal co slíbil. Benjamin se lišácky usmál a šel za Julií. Začal se s ní bavit a oba byli nadšeni, jak se to hezky našli. Prožili spolu krásný večer a na konec Ben odvezl Julii k sobě domu, kde si jen povídali a měli se dobře.

Další den Julie nejdříve s kamarádkami probrala Bena a shodli se na tom, že je pohledný a milý. Ale práce je práce, začala kout pikle a vymýšlela čím znepříjemní život Benovi. Nejdříve začala Bena nevinně zesměšňovat v práci před jeho spolupracovníky. Přišla za ním do práce. V práci se Julii Ben musel věnovat a hned dostal kostkovanou košili, která se vyjímala z jeho stylu. Ben si košili oblékl aby udělal Julii radost, ale sám moc šťastný nebyl a tvářil se nadšeně. Aby toho nebylo málo, tak Julie vytáhla strašně ošklivého psa z tašky, postavila ho na biliárový stůl a řekla: „To je náš pejsek! Není krásný?“. Pes po chvilce pomočil stůl, aby měl Ben větší radost. Ben sice byl nad míru rozčílen, ale nedal na sobě nic znát. Julie pak odešla a řekla že přijde k Benovi večer.

Večer, když Julie přišla k Benovi, nesla plnou náruč věcí, aby mohla přizpůsobit Benův byt pro sebe. V bytě Julie Benovi vyměnila jeho stylové koberečky v koupelně za růžové a naplnila mu skříňky vložkami, parfémy a krémy. To vše Julie zakončila tím, že rozházela plyšáky po jeho posteli a dala mu kapradinu lásky. Ben poté co vlezl do koupelny a viděl tu spoušť, zakřičel jak kdyby mu spadl radiátor na palec. Julie se za dveřmi tiše smála a měla z Bena ohromnou srandu. Ben z koupelny vylezl a dělal zas jako by se nic nestalo. Poté se spolu hezky navečeřeli a šli na basketbalový zápas. Ben zápasy miloval nadevše. Na zápase, který je celou hru napínavý a nerozhodný, Julie pět minut před koncem požádá Bena, aby jí donesl pití. Ben by se nejradši díval na zápas, ale ochotně šel pro pití Julii. Minutu před koncem ji ho přinese a dychtivě se chystá koukat na konec zápasu, ale Julie mu řekne že nechce kolu, ale kolu light a ať to jde vyměnit. Ben tímto zmešká koncovku zápasu, aby Julii vyhověl. Pak alespoň před Juliiným nástupem do taxi jí chce políbit, ale ona mu podá ruku usměje se a odjede.

Julie si doma oddychne, zapíše si své nejnovější zážitky, vymyslí nové nápady jak uškodit Benovi a v klidu usne. Přes další den Julie čeká a volá Benovi do Práce, i když ví, že Ben zrovna má důležité jednání. Nechá si Bena zavolat k telefonu a říká mu holčičí záležitosti pro Bena vůbec nezajímavé. Domluvili se, že večer Ben uvaří a že si udělají hezký večer. Ben uvařil opravdovou delikatesu z vepřových žebírek a že u toho se potom budou koukat v televizi na basketbal. Julie při pohledu na jídlo začala fňukat, že je vegetariánka a že to nemůže jíst. Tak šli na jídlo do čínské restaurace, kde tropila různé hloupé scény, aby se Ben cítil trapně. Julii další den vyšel náramně, ale začínala mít trošku výčitky svědomí.

Další den měl Ben doma pokerový večer s přáteli a vůbec neměl v plánu se večer vidět s Julií. Poker je v plném proudu, všichni kouří doutníky a náhle je ve dveřích Julie. Všichni jsou překvapeni co ona tam dělá, ale hezky ji přivítají. Julie zase hned začne dělat nepříjemnosti. Začne všem vyčítat, že je tam zakouřeno ať všichni hned přestanou kouřit, a že Ben nechal uschnou kapradí lásky a tak dále. Poté se Julie sebere, odejde pryč a u toho řekne Benovi, že to déle nevydrží. Ujede domů a necití se nejlépe, jak Benovy ztížila život. Nepočítala, ale s Benovou sázkou.

Příští ráno Ben přijde za Julií, že má dobrého psychologa, který by jim se vztahem dovedl pomoci. Julie řekne že to je dobrý nápad, ale že budou muset jít k Juliině psycholožce. Ben souhlasí a domluví se na odpoledne, že tam zajdou. Julie samozřejmě žádnou psycholožku nezná, ale udělá ze své kamarádky psycholožku. Odpoledne jdou s Benem k psycholožce, kde chudáka Bena úplně znemožní a vymyslí, že zítra pojedou k Benovým rodičům, aby se s nimi Julie seznámila a aby jim to lépe ve vztahu fungovalo.

Jak řekli tak udělali, ráno sedli na motorku a jeli pár hodin k Benovým rodičům. U rodičů se Julie chovala mile jako by Bena milovala. Prožili spolu ten nejkrásnější den. Měli se krásně, dělali vylomeniny a milovali se. Při tomto dni si oba uvědomili, že jim oběma na jejich protějšku záleží. Julie ale bohužel nemůže svou práci přestat dělat, jelikož by nedosáhla lepšího postavení ve firmě. Ale Bena miluje a napíše do článku pravdu jak to opravdu cítí.

Další večer ten desátý měli Julie s Benem naplánován firemní ples, kde byly obě jejich společnosti. Nešťastnou náhodou Juliina šéfka prozradí Benovi na čem Julie pracuje a Julie se naešťastnou náhodou dozví o co se Ben vsadil. Po tomto incidentu se oba navzájem na večírku zesměšní a Julie uteče celá nešťastná a zhroucená. Doma dokončí článek a jde spát.

V práci dalšího dne odevzdá svůj článek, ale šéfová jí řekne že může psát o čem chce, ale pouze v té stejné rubrice. Julii to rozčílí a odchází si hledat zaměstnání jinam do jiného města. Balí si a chystá se jet taxíkem. Benovi přátele v práci mu dají přečíst článek od Julie v časopise s titulem „Ztratila jsem kluka, ale nevím proč“. V článku je vše napsáno jak Julie má Bena ráda a jaké mu dělala naschvály. To bena uchvátí a hned jede za Julií do práce, kde zjistí, že Julie už odjela pryč. Ben se za Julií vydá na motorce, po deseti minutách jízdy zastaví Julii v taxíku na mostě. Julie vystoupí a Ben zaplatí a pošle taxík pryč. Ben se julie zeptá jestli je to v tom článku pravda? Julie řekne, že ano a pak se obejmou a odjedou.


Neznámý, ZŠ Burešova

23. 10.
Reprodukce textu

Osnova
1. Kohoutek na větvi
2. Sladký hlásek
3. Přátelský polibek
4. Kohatkova lest
5. Kohoutek vyzrál nad liškou

Liška měla chuť na kohoutka.
A zrovna vyděla kohoutka jak
Sedí na větvi tak hned běžela
za kohoutkem.Liška byla hodně
přátelska a když se kohoutek nahnul
tak mluvila ještě potišejc. A pak liška
řekla že by se chtěli lišky zprátelit
s kohoutkama a ať si daj přátelský
polibek. Ale kohoutek byl chytrý
a řekl že běžej na lišku psi
a liška neřekla ani nashledanou a
už byla pryč.


Můj pokoj

Chtěl bych vám vyprávět o mém né moc uklizeném pokoji. Když se vchází do mého pokoje, je hned vidět bílí stůl a na něm počítač, psací potřeby a lampička. U stolu je modrá židle a nad stolem je velké bílé okno. Na levo je hnědý klavír na něm je televize, DVD a hifi věš nad klavírem je velikánská mapa sluneční soustavy. Vpravo je modrá postel a vedle ní jsou dvě poličky v ní jsou knihy, stolní hry atd.. Na stěnách jsou tapety modro zelené. To je asi vše o mém pokoji. <img fotografie pokoje>


12. ledna 2006
Jakub Kantner 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis

Pokoj, kde se cítím dobře

Osnova:
1. Kde se nachází
2. a) Velikost
b) Stěny a strop
c) Podlaha
d) Nábytek
e) Pracoví stoly
3. Proč se mi tam líbí a co bych chtěl do budoucna

Můj pokoj
Můj pokoj leží na severní straně panelákového bytu v Letňanech, který stojí u základní školy, kam jsem dříve chodil.
Můj pokoj je druhou největší místností v našem bytě. Větší je jen obývací pokoj.
Stěny i strop jsou natřeny bílou barvou. U jedné ze stojí zrcadlová skříň, která pokrývá celou tuto stěnu a opticky zvětšuje místnost. Na stropě visí lustr se třemi žárovkami.
Na podlaze leží šedivobílý koberec, který je tak velký, že jí celou zabírá.
Nábytek mám takovýto: zrcadlová skříň, dvě postele (jedna je moje a druhá táty) a dva psací stoly, které jsou rovněž pracovní.
V pokoji máme dva psací pracovní stoly. Ke každému náleží počítač (já dostal nový k Vánocům). Můj stůl je starý asi půl roku a je od firmy HOBIS. Táta má svůj stůl už dlouho.
Mě se v tomto pokojí líbí, protože tam mám počítač a místo kam si můžu dávat své věci (např. modely letadel, přívěsky, mobil atd.).
I když se mi v pokoji líbí, chtěl bych mít svůj vlastní, tak doufám a jestli se to podaří budu strašně rád, i kdyby to znamenalo, že by jsme se museli stěhovat.


15. listopadu 2005
LUKÁŠ JELÍNEK, 3.E
1. písemná práce
Úvaha
 „Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším souhlasem, neexistují samy o sobě.“
M. Ghándí

Na úvod chci pouze uvést, že jsem si vybral tento citát, protože jej jistojistě považuji za nejzajímavější ze zadaných témat. Myslí, že se nad ním dá uvažovat ve více souvislostech, proto mě velmi láká. Jiný důvod, proč jsem si vybral tento citát je, že se Ghándí velmi trefil do mého přesvědčení. Do toho, čemu věřím já. Citát je jednoznačně z kategorie filosofických promluv u kterých nelze jednoznačně určit zda jsou pravdivé, či nikoli. Prostě jsou a záleží na každém jednom člověku, jak se k němu postaví a jestli mu něco řekne. Mám však silný pocit, že tentokrát se Ghándímu podařilo překročit hranice a zároveň prokletí těchto citátů a vyslovit skutečně pravdivou větu. To jest přinejmenším můj skromný názor. Tato věta silně souvisí s jiným citátem, který mě zaujal už velmi dávno a stále mi visí v paměti. „Nikdo se nerodí špatný“. Jistě to už každý slyšel. Pokusím se vysvětlit, co mě vede k názoru, že oba tyto citáty jsou pravdivé, i když nevím, jestli se mi to povede. Vlastně si snad ani nejsem jistý, jestli se mi to může povést. Jak se vyznat z natolik osobního přesvědčení? Natož přesvědčit o něm ostatní?
Každý má jiný názor na to, co se skrývá na pojmem zla. Stejně tak násilí a bezpráví. To by se však lépe hodilo do úplně jiné úvahy, a proto se musíme spokojit s tím, jak tyto pojmy chápe moderní civilizace. Proč tedy zlo, násilí a bezpráví nemůže existovat samo o sobě? Je to jednoduché. Jak jsem již uvedl, nikdo se nerodí špatný. Zlo je v podstatě negací dobra. Není pozitivní silou samo o sobě, a proto nemůže být stvořeno. Myslím si, že to, co dnes označujeme jako zlo, je jen nedostatek (případně naprostá absence) dobra. Z předcházející myšlenky tedy okamžitě a jednoznačně vyplyne, že se zlu a násilí musíme nejprve někde „naučit“. Případně nás k němu musí něco donutit. Je zde jeden problém, který však na Ghándího citátu vidím. To jest jakási nesourodost pojmů zlo, násilí a bezpráví. Definovat zlo je poměrně jednoduché a již jsem tak učinil. Přinejmenším jsem uvedl definici, se kterou souhlasím já. V případě násilí také není žádný problém, co ovšem bezpráví? Každá společnost a civilizace pravo obecně chápe rozdílně. Dále musíme pochopit, že zlo a násilí jsou do jisté míry přirozené. Jsou pro nás jaksi automatické. Právo, jako ho chápeme dnes je však diametrálně odlišné. Vytváříme ho sami. Říkáme, že je uměle vytvořené, a proto je každé provinění proti němu trochu sporné.
Jak jsem uvedl pár vět zpátky, člověk se zlu musí „naučit“, nebo k němu být donucen. Jak je však toto možné? Nikdo se přeci nenarodí s myšlenkou na vraždy, krveprolití, války a další věci, které dnes chápeme jako zlo. Je nepřeberné množství způsobů, jak člověka donutit, aby se uchýlil ke zlu, ani to mi však nepřísluší zde rozebírat. Když se nad tím vlastně víc a víc zamýšlím, tím složitější a složitější mi pojem zlo připadá. Vždyť je to strašně subjektivní pojem. V této souvislosti je zajímavé podívat se na historickou úlohu zla. Nesčetněkrát se stalo, že zejména prostý lid rozpoutal různé revoluce, povstání a krveprolití. Každý se jistě shodne, že to je akt čistého zla. Byť byli tito lidé vedeni jakýmikoli pohnutky – vypálit panské sídlo je prostě akt zla. Tak to chápala i tehdejší společnost. Přinejmenším ta vládnoucí. Jenže co se stane, když si uvědomíme, že toto zlo a násilí je jen reakce na jiné zlo a násilí, které šlechta i vládnoucí vrstva páchala na prostém lidu celou historii. Nemluvím však pouze o jenom konkrétním povstání. Takovýchto příkladů je plná historie.
Nyní jsem psal spíše rozbor toho, co lze chápat jako zlo. Ať ho však chápeme jakkoli, Ghándí měl jistě pravdu. Nikdo se nerodí zlý. My zlo vytváříme.


Hory 2010

Na hory jsme odjížděli v sobotu v osm hodin ráno. Moc jsem se těšila, nastalo poslední zamávání na školu a hurá na hory.

Jeli jsme asi tři hodiny, všude kolem byla zasněžená krajina a cesta ubýíhala rychle.

Pan řidič nám pustil film Mr. Bean 3. Chvíli jsme se dívali a už jsme viděli náš hotel Sládek.

Starší kluci vynášeli z autobusu zavazadla a ostatní čekali v autobusu.

Vybalili jsme si věci a šli jsme na oběd. První oběd byl dobrý, všichni jsme si pochutnali. Potom nám vedoucí sdělili, že máme polední klid do jedné hodiny.

A po poledním klidu půjdeme ven. Venku jsme se šli projít a bobovat. Když jsme přišli do hotelu, usušili jsme si věci a byli na pokojích.

Za chvíli nás svolali vedoucí a my jsme šli na večeři. Večeře byla dobrá, následoval večerní program. Jako večerní proglram byla, přivítací discotéka.

Na discotéce jsme si užili hodně legrace. Za celý týden jsme si moc krásně zalyžovali. A užili si hodně legrace, protože jsme byli dobrá parta a nejlepší učitelé.

Ráda na hory vzpomínám.


Čech František
VII. A
22. února

2. slohová práce
(charakteristika)

Moje maminka

Pro popis jsem si vybral svou maminku, protože o ní vím spoustu věcí a bude se mi dobře popisovat.
Je štíhlé postavy, rostou jí středně dlouhé hnědé vlasy, pod kterými se skrývá nízké čelo. Vždy se na mě dívá zelenýma očima a poslouchá ušima, jenž jsou schované pod vlasy. Pod očima jí vyčnívá drobný nos. Maminka nechodí pomalu, nýbrž rychle.
Moje maminka je obětavá a vždy, když si s něčím nevím rady, tak mi pomůže. Téměř všemu rozumí a je hodně sečtělá. Zajímá jí historie, takže z ní spoustu věcí ví. Maminka je hodně štědrá a vůbec není sobecká.
Já mám maminku moc rád a ona mne taky a doufám, že to tak zůstane navždy.


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

Srovnání tvorby Ernesta Hemingwaye a Williama Faulknera

 E. Hemingway a W. Faulkner patří mezi nejvýznamnější americké spisovatele. Oba žili na přelomu 19. a 20. století, oba získali Nobelovu cenu za literaturu. Přesto je jejich styl výrazně odlišný.
 Ernest Hemingway je typický představitel „ztracené generace“. Jeho tvorba byla silně ovlivněna válkou, a to jak první světovou, tak i občanskou ve Španělsku. Zjevně je to především v románech „Sbohem armádo“ a „Komu zvoní hrana“. Hrdinové těchto románů jsou stavěni do kritických situací. Stejně tak v jeho slavné novele „Stařec a moře“ se rybář Santiago ocitne v ohrožení života, když po dlouhé dny na malé loďce bojuje s přírodou.
 Autor zakládal své romány na tzv. metodě ledovce, která spočívá v tom, že čtenáři není odkryto úplně vše, ale pouhý zlomek hloubky příběhu. Musí tedy číst i mezi řádky.
 Příběhy jsou kompozičně poměrně jednoduché. Hemingway dává přednost hlavně dialogům, díky jimž jsou jeho knihy velmi čtivé.
 JW. Faulkner se nedá zcela jednoznačně zařadit mezi ztracenou generaci. Pochází z jihu USA a tamní problém s černochy a otroctvím se tudíž stal hlavním motivem jeho díla „Absolone, Absolone!“. Na rozdíl od Hemingwaye používá Faulkner spíše metodu chaosu; jeho díla jsou kompozičně úplně složitá. Děj knih je popisován z pohledu několika postav a proplétají se v něm různé časové roviny.
 Problém otroctví v knize „Absolone, Absolone!“ je Faulknerem popisován objektivně, obě strany vidí realisticky. Příběh plantážnického rodu Thomase Supena je tragické líčení nenávisti bílých a černých obyvatel jihu USA.
 Oba autoři velmi proslavili americkou literaturu, do té doby méně výraznou vedle literatury evropské.


12. ledna 2006
Daniel Pecho, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Zajímavý dům
Sazka Arena
Osnova: úvod – 1) název
2) poloha
stať – 1) okolí
2) střecha
3) okna a vchody
4) detaily
závěr – 1) hodnocení

Sazka Arena je nově postavená, leží v severovýchodní Praze. Okolo Areny je oplocené parkoviště, zbytek plochy u haly vyplňují zelené plochy.
Arena je propojena ještě s univerzální halou. Má unikátní kruhovou střechu s železnou konstrukcí na, které je zeleno-žluto-modré logo Sazky.
Budova je celá prosklená, takže nemá klasická okna. Její vchody jsou také skleněné. Vchody jsou orientovány ze severu rovnou do Areny a z jihu přes Univerzální halu. Před jižním vchodem jsou stožáry s vlajkami.
Budova má šest podlaží. Arena má 18 000 míst. Budova získala mnoho ocenění za svou moderní konstrukci, je to největší víceúčelová Arena v Evropě.


Kuchyně

Začíná to v Kladně v domě, do kterého jsem se nedávno nastěhovala. Ptáte se proč popisuji právě kuchyni? Protože mámin přítel dříve navrhoval kuchyně a tudíž je nádherná.

Když přijdeme domů, přeběhneme po kamenných schodech nahoru, poté projdeme bílými dřevěnými dveřmi a přejdeme úzkou uličkou do očekávané místnosti. Do kuchyně se nevchází dveřmi – je otevřená. Zde už se rozprostírá útulná kuchyně. Stěny jsou vymalovány krásnou sytě oranžovou barvou s kontrastem šedo-modré a to vypadá velmi svěže. Podlaha je dlážděná a má oranžový a pastelovo-meruňkový odstín. Napravo od vás se tyčí kuchyňská linka pokrytá drobným zeleným obkladem. Blíže z pravé strany je skleněný dotykový sporák, nad kterým visí podlážděná digestoř. Hned vedle je pracovní část linky na kuchtění a opodál je ohromný dřez s drtičem na odpad. Za naší linkou jsou malá dvířka ve kterých je uspořádaná spižírna. Zvláštnost tohoto pokoje je dvojí podlaha. V druhé polovině místnosti uvidíme takový schůdek, který je však pokryt dřevěnou podlahou. Na tomto vyvýšeném schůdku je jídelní prosklený stůl, na kterém je postavena váza s tuctem tulipánů a také jsou na něm položeny dvě slánky. V jedné je kuchyňská sůl a v té druhé jsou všechny druhy barevného pepř. Na stole jsou také zelené prostírky. Okolo jídelního stolu jsou pohodlné židle, za kterými se rozprostírají velká dřevěná okna. Skrz ně je vidět krásné a příjemné denní světlo. Vidíme i do naší zasněžené zahrady. Parapet zdobí mnoho vzácných květin a rostlin dokonce i na dřevěné podlaze v rohu se krčí jedna květinka. Pomalu se otočíme tak, abychom před sebou měli vchod do kuchyně a tam uvidíme velké a malé, ale široké skříně s úložným prostorem.

A to je naše krásná kuchyňka, kde je nám dobře a skvěle se tu vaří!!!


7. ledna 2009
Vavhová M.
P2

1. písemná slohová práce
Téma: Můj hrdina
a) Seznámení se s Bernarden
b) odhodlání
c) popis temného lesa
d) uspokojení, nalezení štěstí

Bernard je křeček, který žije v jednom malém městě, které se nazývá Krtinec. Bernard dosahuje menšího vzrůstu a po celém těle je pokryt dlouhým, zlatavým kožíškem, který se v paprscích slunce zářivě třpytí. Jeho hlava plná elánu, odvahy, chytrosti a upřímnosti je lemována hustou bílou hřívou, snad každý mu jí musí závidět. Oči vypadají jako dva malé a černé knoflíky. Řasy jsou zelené a dlouhé. Jeho malinká pusa je plná ostrých zubů. Má malinké nožičky, které jsou vybaveny malými drápky poněkud nevzhledného charakteru.
Jednoho dne se Bernard rozhodne, že se vydá na výlet do protějšího parku, na který se tak rád dívá ze své okousané klece. Když proběhne uličkou, která odděluje jeho domov a temný park, zastaví se a začne pozorovat tu krásu kolem sebe.
Nebe je krvavě červené a uprostřed září zelené slunce, okolo kterého létají okřídlená prasata a mezi nima létají ptáci v raketách. Zem je fialová, tvořená velkými a hlubokými krátery, kde žijí staří lidé. Stromy v parku vypadají jako úzké domy, které zvláštním způsobem vydávají hluboké tóny harfy. Střechy jsou zakryté zelení a z kamenných komínů vychází podivný kouř růžové barvy.
Ze zvědavosti se Bernard vydá do lesa a zjišťuje, že je poněkud jiný.
Portál lesa je tvořen mohutnými sloupy. Cesta lesa je tvořená z ostrých kamenů a rozžhaveného uhlí.
V dáli Bernard zahlédl zlatou mrkev a od této doby se v jeho očích rozzářilo štěstí a útěcha, že byl tak statečný. Už nikdy nemusí smutně koukat ze své klece na temný les. Je to hrdina!


Kántorová, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
a) Jaký bych já byl učitel/Jaká bych já byla učitelka

Jaká bych byla já učitelka

V poslední době probíhají žhavé diskuse o českém školství. Mluví se o formě maturit, o platech učitelů a o učitelích jako takových.
Nejednou jsem se setkala s bandou školáku, kteří si v autobuse stěžovali na přístup učitelů a jejich formu učení. Vadilo jim hlavně nadržování žáků s lepším prospěchem a neschopnost logicky vysvětlit danou látku.
I já jsem se s tímto problémem setkala. Většina dnešních učitelů do vás hustí neskutečné množství učiva. Bohužel vás ale nenaučí logicky přemýšlet a logicky odvodit probíranou látku, volí raději pro ně jednodušší formu vzorečků a učení látky z mohutných učebnic, jejichž formě jazyka stejně nerozumíte. Já bych byla výborná učitelka a to už i proto že to mám vrozené. Jmenuji se totiž Kántorová. Já bych zvolila formu logického odvozování, --- nauky a názorného užití učiva.
Mnohdy se totiž něco učíme a ani nevíme, k čemu to použijeme. Nenutila bych žáky ani odříkávat vzorečky ani citáty či výňatky z učebnic. Prostě jenom odvodit. Každého žáka bych měřila stejným metrem ať už by to byl kluk, nebo holka, jedničkář nebo pětkař. Často totiž problémem pětkařů nebývá to, že se neučí, ale že nepochopí látku. Vždyť i Albert Einstein měl z fyziky samé čtyřky a je přitom autorem teorie relativity a Steven Spilberg sotva dokončil základní školy a dnes točí veleúspěšné filmy mnohdy oceněné Oscarem.
Není totiž nejdůležitejší se všechno naučit nazpamět ale nejdůležitější je umět se vypořádat s problémy v reálném životě. Mnohdy se totiž stává, že když postavíte jedničkáře na autobusové nádraží, tak je zmaten a neví co má udělat a jak se dostat tam kam chce, ale pětkař by se asi nebál někoho zastavit na ulici a zeptat se ho na co potřebuje. To je motto, které bych vtloukala svým žákům do hlavy!


3.11. 2005
Jan Škrob
1.písemná práce
CAPTAIN BEEFHEART
(Referát)

Vážení přátelé, mám tu milou povinnost seznámit vás co nejstručněji s jedním z nejoriginálnějších hudebníků dvacátého století – s Captainem Beefheartem.
Narodil se roku 1941 v Glensdaleu v Kalifornii jako Don Kliet. V dětství vynikal ve výtvarném umění, vyhrál i lokální soutěž mladých výtvarníků. Jeho hlavním zájmem se však brzy stala hudba. Za to vděčíme jeho příteli Franku Zappovi, který jej seznámil s klasickým blues, jehož představiteli Muddy Watersem, Johnem Lee Hookerem nebo Howlin´ Wolfem byla pozdější Vlietova hudba silně ovlivněna. Začínal jako saxofonista v místních rhythm ´n´ bluesových kapelách the Omens a the Blackouts. Později, opět Zappovou zásluhou, * sám tvořit a ** svůj bizarní pseudonym. Za vším je chystaným film Captainem Beefheart Meets The Grunt People (Kapitán Hovězí – srdce potkává mručivé lidi), z něhož však světlo světa spatřil jen Zappou sepsaný scénář.
Zappa odešel hledat štěstí do Los Angeles, Vliet zůstal, nechal si jméno Captain Beefheart a zformoval první podobu své doprovodné kapely Captain Beefheart & His Magic Band (Kapitán Hovězí srdce a jeho kouzelná kapela).
Pokud si myslíte, že kapela s bizarním názvem musí hrát bizarní hudbu, máte minimálně v tomto případě pravdu. Hlavním vzorem zůstali pro Beefhearta první bluesmeni, jejichž vliv spojil s free jazzem, prvky soudobé vážné hudby, svými texty, které jsou někde označovány jako dadaistické, raději však použiji slovo absurdní, a zejména svým zpěvem, který na jedné straně působí jako neškolený hlas starého bluesmana, zároveň ale nezakrývá neuvěřitelný rozsah Beefheartova hlasu – 4 a půl oktávy (obyčejný člověk má jednu, většinou ještě necelou)! a sílu, díky níž byl Beefheart schopen přivolat technika ze zvukotěsného studia dvě patra pod tím, ve kterém zrovna seděl.
První album Magic Bandu vyšlo v roce 1967 a jmenovalo se Safe As Milk (Bezpečný jako mléko). Zdánlivě absurdní název je výsledkem Beefheartova zájmu o ochranu životního prostředí a upozorňoval na přítomnost škodlivin v kravském mléce. Album se dočkalo pozitivních kritik, u široké veřejnosti se úspěch ani nepředpokládal.
Není bez zajímavosti, že jako kytarista Magic Bandu na tomto albu působí Rey Cooder, který na sebe kromě své virtuosity upozornil také zosnováním projektu Buena Vista Social Club, který se dočkal i značného komerčního úspěchu.
Následuje album Strictly Presonal (Přísně osobní) a po něm v roce 1969 Trout Mask Replica (Replika masky pstruha), které je považováno za nejlepší album avantgardního rocku a dočkalo se i umístění ve stovce nejvýznamnějších alb všech dob. <nedokončeno>


Edvard Munch
Tanec života

 Munchova díla bývají řazena do expresionismu, avšak umělcův styl v sobě pojí emotivní působení symbolistického malířství, ale také secesní vlnovku, která celku dodává měkkost a plynulost.
 Tanec života je olejomalba vyvedená v pastelových barvách, které naznačují určitý vliv fauvismu. Na plátně je zachycena jasná letní noc; na břehu řeky tančí několik párů energický tanec.
 Jádro obrazu je tvořeno párem mladých lidí, kteří jsou jeden druhým zjevně uchváceni. Vlečka ženiných rudých šatů se obtáčí kolem mužových nohou. Tanečníkovy oči jsou zavřené; pár působí jako samostatný celek, který je pohlcen sám sebou a nevnímá nepodstatné okolí. Na levé straně malby je znázorněna mladá, usmívající se dívka ve světlých šatech. Její ruka se natahuje pro květinu, která vyrůstá před ní. Na druhé straně malby (napravo od páru) stojí bledá žena v černém, která s trpkým výrazem a sepnutýma rukama sleduje taneční rej.
 Tanec života je součástí série obrazů nazvané Vlys života, jejíž jednotlivé části na sebe volně navazují. Všechna tři nosná témata této sbírky (Láska, Úzkost, Smrt) jsou v Tanci života zastoupeny, proto můžeme toto dílo považovat za klíčový bod zmíněného celku.


7. března 2006
Irena Ambrožová, 3.E
2. písemná práce
Cestománie
(reportáž)

Toulky po GSG
V levé komoře srdeční stověžatého velkoměsta se jako kardiostimulátor ukrývá nevábná čtvrť jménem Vršovice. Je ověnčena mlhou a smogem nejenom v časných ranních hodinách, ale i průběhu celého dne. Ústí sem mnoho tepen, po nichž se líně plazí hlučné tramvaje a zaprášeným vzduchem se rozléhá skřípot aut.
V „malebném“ vršovickém dolíku se majestátně pne do výše jakási budova. Na první pohled by se zdálo, že za četnými mřížemi a oprýskanou šedou omýtkou jsou v okovech týráni ti největší zločinci, ale není tomu tak. Kolem honosné budovy se rozléhá zámecký park. Na větvích není po většinu roku nic než pár obtloustlých holubů. Místo zelené trávy se pod bedlivým dozorem těchto bdělých strážců rozprostírá bahnitá břečka zkrášlená cigaretovými nedopalky.
Ale to už se před námi rozevírají brány oné budovy a lákají nás dovnitř. Tedy jenom do 755 hodin, poté se opět uzamknou a opozdilce nechají napospas mrazu a poflakujícím se bezdomovcům, kteří s oblibou somrují pár drobných na lahváče či cigaretu. Jednou jsem i já od jedné z těch „neupravených“, ale zato velmi milých paní dostala na oplátku za nedopalek ukradenou růži!
Každý den po celý rok se tu děje to samé. Po přívodných tepnách se sem nahrnou davy znuděných studentíků, kteří jsou vpuštěni jen v přezůvkách a v 800 netrpělivě očekávají na příchod učitele, který touto dobou teprve přelézá zábradlí u tramvajové zastávky. Jiní zase přichází přesně se zvoněním do třídy a jsou potěšeni, když žáci nejsou na svých místech. To se pak o něco lépe zkouší a v bledě modrých očích se spokojeně blýská. Pokud se hodina ubírá správným směrem, na konci všechny čeká sladký bonbónek. Paní K. s tmavě kudrnatou kšticí krmí posluchače svými drby: „Víte o tom, že pan profesor má jen jednu ledvinu? Já vám nevím, jak se to stalo..“ Její hlas se ztrácí v dalším zvonění, tentokrát následuje volná hodina. Co můžete dělat? Rozhlédnete se po tom materiálu kolem sebe a zaznamenáte, že jedna polovina se učí chemii na pozítří a druhá se znuděně válí po lavici. Nejspíš si tedy půjdete zakouřit. Zatlučete si další hřebíček do rakve a obohatíte sešlý park o jeden vajgl navíc. Ale to asi nikdo neřeší.
Stále stejné zvonění je tentokrát doprovázeno dusotem kopýtek v černých lodičkách. Madamme D. se valí na další ze svých hodin a opouští kabinet – kuchyni. Alespoň není tak jednoznačně zaujatá na příslušníky opačného pohlaví jako jedna její podobně rozložitá kolegyně. A dokonce je s ní i občas legrace, třeba pokud omylem v záchvatu smíchu vyprskne několik bonbónů tic – tac na zem.
Pokud někteří ráno hýřili posledními zbytky optimismu, při odchodu se jich zmocňuje pouhá otupělost a únava. Co se dá také očekávat? Snad jenom vtipné glosy na jídelníčku typu: „Nečumte hospodářce na..“ doprovázené šelestem prestiží v županu. Či podezřívavý pohled paní na vrátnici, kterým vás poctí při odchodu, zatímco si v hlavě přerovnává poznatky, o něž se obohatila četbou pondělního blesku.


Moucha, vosa a pavouk

Na půdě rodinného domu spolu bydleli vosa Aladina a moucha Rex. Celou zimu si šetřili na rodinnou dovolenou na Jamajku. Byli to kamarádi, a tak se na cestu složili. Aladina pracovala jako číšnice v Hmyzím baru a Rex, který byl na hraně zákona se živil jako vymahač dluhů pro místního lichváře Boba. Mocha s vosou neměli moc peněz, a tak jim nezbývalo nic jiného, než se vydat do té nejchudší turistické rezervace v Kingstonu na Jamaice. Hned po příletu na místní letiště je o všechny peníze okradl zdejší obávaný lupič jménem Karlos. Karlos byla straka, bydlící v hnízdě na střeše hotelu Jamal.
	Muší muž Rex požádal o pomoc pavouka Rockyho, aby mu pomohl získat své úspory zpět a slíbil Rockymu, že mu nechá zpáteční letenku domů do České republiky.
Pavouk souhlasil, protože by se rád vydal do cizí země, a tak šli. Rocky upletl sítě kolem hnízda straky, a tak jí chytil. Karlos se ale bránil a sezobl vosu Aladinu a mouchu Rexe. Pavouk však neváhal a vstříkl do toho zlého zloděje svůj omračující jed. Naši cestovatelé na pavouka zavolali z ptačího břicha a prosili ho, ať je dostane ven. Ale Rocky byl stejně zlý a vypočítavý tvor, jako ta straka, a shodil straku Karlose s mouchou a vosou v útrobách ze střechy. Všechny peníze sebral a utekl.
	Důvěřivý hmyz věřil, že jim zrádný pavouk pomůže z maléru. Není všechno zlato, co se třpytí. A to platí i ve společnosti.


Ledvinková, Gymnázium J. Seiferta

Lassie se vrací
Eric Knight
Tato knížka o psu jménem Lassie, je dramatická, ale může projevovat roli románu. Rodina Carraclough má svůj rodinný domek ve Skotsku ve vesničce Greenwall. Sam Carraclough musí kvůli práci a pěnežním potížím psa prodat. Vévodovi. Vévoda se se všemi svými psy odstěhuje do anglie aby Lassie už po třetí neutekla zpátky de Carraloughovým.
Lassie ale nevydrží přeskočí ohradu a míří na jih – zpátky do Greenwallu a tak se vydala na dlouhou cestu přes Anglii a polovinou Skotska. Dělá na své cestě různé zastávky, ale její instinkt jí pořád říká, ať míří na jih. A tak do Greenwallu dorazí v pořadku. Rodina Carraclough už psa Vévodovi zpátky dávat nechtějí, a tak Vévoda poprosí Sama Caraclougha (dá nabídku), jestli by u něj nechtěl pracovat. Sam přijme a tak se s celou rodinou, i s Lassií, odstěhují k Vévodovi. Tam se Lassii narodí stěnátka, a pak se celé rodině velmi daří.
Autor této knížky velmi rozumí psům.


„Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším přispěním, neexistují samy o sobě.“ (M. Gándhí)

Před nedávnou dobou jsem si pročítala jednu knihu citátů a přísloví. Mezi nimi jsem našla několik indických přísloví a pod jedním citátem jsem zahlédla jméno jednoho indického politika Mahátmy Gándhího. Nebyl to sice výše uvedený citát, ale onen citát mě donutil k zamyšlení. Oba samozřejme vychází z indické filosofie a stojí na principech šíření dobra a lásky, indická filosofie zkrátka neuznává násilí. Ráda bych vám přiblížila obsah druhého citátu. Říkal něco ve smyslu, že když se člověk odprostí od závisti, může v ostatních lidech vidět skutečné poklady. Tedy v každém člověku je i něco pozitivního. A když zapomeneme na zlobu a na vlastnosti, které nás na druhém člověku vytáčí a kvůli kterým ho odsuzujeme, můžeme každého člověka vidět v lepším světle. Ale proč se o tom zmiňuju? Hlavně proto, že se domnívám, že tyto dva citáty mají hodně společného.

Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším přispěním. Ale co to vlastně znamená? Všichni lidé mají ve svém nitru zakořeněné všechny tyto nectnosti. Ale neexistují samy o sobě. Záleží tedy jen a jen na člověku, jakou cestu si vybere a tou pak půjde. A co si o tom myslím já? Podle mého názoru {tento citát mluví -> mluví tento citát} o vysílání pozitivní či negativní energie do prostoru. Když budeměe šířit po světě dobro a lásku a tím pádem vysílat pozitivní energii, uděláme svět krásnější než je. Ale lidé zlí, hrubí a nenávistní ze sebe vyzařují velké množství negativní energie. Na základě zákona akce a reakce se negace zákonitě vrací. Směj se na svět a on se na tebe bude také smát. Abych to shrnula. Svět je jedno velké zrcadlo.

Bohužel lidí, kteří jsou spravedliví a nezištně šíří lásku, je na zemi jako šafránu. Je to tak těžké odprostit se od konkrétního světa, od materiálna a jednoduše milovat? Tak čím to je, že se lidé nenávidí, jeden druhému závidí? Proč jsou na Zemi války a boje o moc? Možná, že lidé byli málo potrestáni a že na to naše Země ještě není připravena.

Co se týče ostatních lidí. Kdybyste neviděli jejich tělo, které je pouhopouhou schránkou, ale jen jejich auru, jistě by odrážela barvu černou jako uhel. Dostali jsme se tedy k tomu, že naše chování a skutky v životě ovlivňuje čistota duše. A protože Indové věří v reinkarnaci, věří zároveň, že duše, která žila hříšný život, se znovu musí narodit. Ale může dojít i k tomu, že už nebude člověkem, ale třeba zvířetem. Pokud se dostane do lidského těla, jen tady na tom světě podruhé proto, aby se naučila neopakovat stejné chyby. Na čem to tedy ještě závisí? Záleží jen a jen na jednotlivci, jakou cestou se vydá a jakými stezkami se jeho život bude ubírat. Zda si vybere cestu dobra či zla. Ale proč si většina lidí vybírá cestu zla? Chtějí se tím snad chránit před zlými silami? Tím, že se s ní spojí? Nevím...

Ještě bych se zmínila o jednom důležitém faktu. Člověk je dobrý, ale d lidé jsou zlí. Myslím, že to je naprosto jasné. V životě jsou pro nás důležití lidé, které potkáme a kteří budou mít značný vliv na naše životy. Holt, člověk je tvor nedokonalý, a tak snadno podléha cizím vlivům, zkrátka často táhne se stádem. A to není dobře, protože nejsilnějším člověkem je člověk, který je sám. Sama za sebe bych k tomu jen podotkla, že čím víc poznávám lidi, tím víc miluju psy.

Gándhí měl velkou pravdu, ale mám pocit, že od doby, co zemřel, zlu, násilí a bezpráví narostly nohy.


Stůl naší paní učitelky

Když vejdete do naší třídy první co uvidíte je stůl naší paní učitelky. Je dřevěný a přibitý hřebíky. Vypadá jako nový, ale ve skutečnosti je velmi starý. Jsou u něj dokoupený šuplíky a křeslo. Paní učitelka na něm má spousta věcí, které skoro každý den potřebuje. Nechybí ani kytka jako ozdoba. Dokonce má na délku skoro dva metry a na šířku asi jeden metr. Ještě na něm paní učitelka má keramický hrneček a botu na tužky kde je spoust{u|a} propisovaček a pár fix. Prostě je to stůl naší paní učitelky. <img stůl>


Jan Hus, významná osobnost nejen Českých zemí, ale i Evropy se narodil r 1370 v husinci a zemřel 6.7. 1415 upálením v kOstnici.
Od roku 1402 Jan Hus kázal v Betlémské kapli, kde hlásal, že do církve patří ten, kdo nespáchal těžký hřích. Odsuzoval nadbytečné majetky církve, a její vydělávání např. odpustky.
Ve svém díle „De Ecclesia“ (v překladu O církvi) narážel, a snažil se ukázat, jaká církev vlastně je. Ta pak po něm žádala odvolání, které odmítl, a byl za něj upálen r. 1415 v Kostnici.
Kázal a psal v Češtině (např. Postila), ale i v Latine (např. De Ecclesia)
Díky Husově veřejnému vystupování a kritice církve se na jeho stranu připojila řada reformátorů, kteří se snažili v jeho myšlenkách pokračovat a bojovat za zlepšení církve.


Černický 1. C
23. února

2. Slohová práce
Můj oblíbený filmový hrdina
(charakteristika)

Osnova: 1) fyzická stránka
2) psychická stránka
3) jeho skutky a hrdinství
4) závěr

Tuto postavu můžete nejčastěji potkat v lese zvaném Lothlórien. Je to „vyslanec“ lesa Lothlórien. Vystupuje v knihách pana J. R. R. Tolkiena a většinou tam je jako jedna z hlavních postav. Když ho popisovat po fyzické stránce, tak je vysoký, štíhlý, má vlasy jako slunce za pravého poledne, jeho oči jsou blankytně modré, uši dlouhé a špičaté. Na to, jak slabě vypadá, není tak slabý. Je z říše Elfů a ti mají nadlidskou sílu. Slyší a vidí lépe než ostatní a mají skvělou mušku, když třímají luk.
Psychicky je to vyrovnaný Elf, který vždy přispěchá na pomoc svým přátelům: Například ve Společenstvu Prstenu zabije svým lukem a elfími dýkami nespočet skřetů a předvádí úchvatnou akrobacii. Asi nejlepší je když vyběhne skalnímu obru po řetězu a zapíchne mu dýky přímo doprostřed hlavy.
Také každému dává dobré rady a umí být i vtipný. Je proslulé jeho kamarádství s trpaslíkem Gimlim, protože Elfové a Trpaslíci byli vždy nepřátelé nebo se aspoň nesnášeli.
Spolu se členy společenstva putuje, když se k nim přidá v Roklince. Tam Elrond, který je taky Elf, svolá schůzi, na kterou pozve zástupce Lidí, Elfů, Trpaslíků, a Maoirů, kteří mají rozhodnout, co dále s Prstenem. Tam se také vytvoří společenstvo, které má jít Prsten zničit. Spolu s Legolasem tam jsou: Aragon, Boromir, Gimli, Gandalf, Smíšek, Pipin, Sam, Frodo.
Ale Legolas má i jiné schopnosti než jen kamarádství a tmelení společenstva. Umí základy elfí magie, nikdy není unaven, je nesmrtelný, i když v boji ho zabít můžou a umí výborně jezdit na koni. Ve Dvou Věžích, kde Legolas jede na koni, na ně zaútočí skřeti a vrrci. On seskočí z koně a vrhne se na ně. Střílel na ně z luku a dokonce z koně. Pak zpátky na koně vyskočí, za jeho plného trysku a ještě jich pár pošle na onen svět z koně. Jeho střelecké umění se opět projeví, když brání Helmův žleb. Tam stojí na hradbách spolu s dalšími 200 Lidmi a Elfy a proti nim je deset tisíc skřetu. Tam Legolas opravdu „kouzlí“. Střílí tak rychle, že divák ani nestačí sledovat jeho hbité ruce. Já chodím na lukostřelbu a opravdu bych chtěl umět střílet jako on.
V Návratu Krále se nebojí následovat Aragona a Gimliho do Stezek Mrtvých, kde se setkají s duchy prokletých, kteří odmítli následovat svého minulého krále a Aragon, jako následník trůnu, je vyzve, aby s ním šli do bitvy a tím, že se zbaví svého prokletí. Místy jim jde opravdu o život.
Jeho nejlepší kousek v Návratu Krále je, když v bitvě na Pellenorských polích vystřílí šípy Olifantovi, to je takový velký slon, do hřbetu a nohy a vyleze po nich na záda, kde sedí nepřátelé a střílí šípy. Všechny buď shodí nebo zabije a vyleze Olifantovi na hlavu a vystřelí 3 šípy do mozku a sjede po padajícím Olifantovi jak na zkluzavce až na zem, kde Gimli prohlásí: „To se počítá za jednoho!“
V celku je Legolas dobrý přítel a byl bych rád, kdyby opravdu žil.


Slohová práce školní

Jiří Vlach 12. ledna 2006
2. C

Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
Kalamita (volný stylový útvar)
Probouzím se, je neděle ráno (volný styl. út.)
Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (volný stylový útvar)

Probouzím se, je pondělí ráno
(fejeton)
Tedy, ne že bych se probudil sám od sebe. Svým něžným, láskyplným hlasem, šetrným k lidskému uchu se totiž ozval budík. Jemně ho pohladím, přičemž zmáčknu knoflík na jeho vrchní straně a budík se znovu utiší. Bleskurychle vyskočím z postele a běžím pozdravit nový den. Jak nádherné pondělí! Konečně jsem se ho znovu dočkal. Celý týden mě děsila představa, že pondělí ráno už nepřijde, ale naštěstí jsem se mýlil.
Najednou si uvědomím, že na stole již leží snídaně. Jako každý den je výborná, ale v pondělí chutná absolutně nejlépe. Vychutnávám si z ní každé sousto, až ji celou sním. Po snídani přichází čas na báječnou ranní hygienu. Sprcha v ledově studené vodě udělá dobře každému. Dokonce si chvíli pohrávám s myšlenkou skočit do hromady sněhu před domem, ale nakonec ji zavrhnu. Nestihl bych si přeci dostatečně vyčistit zuby! Vezmu si kartáček a místo obvyklých tří minut si raději čištění prodlužuji na pět. Snad to bude stačit. Pak se jdu převléct, když tu mi náhle vytane na mysl myšlenka, co dnes vlastně budu dělat? Do školy se přirozeně velmi těším. Nemohu se dočkat, až se dozvím spoustu nových informací. Napadne mě, jestli mám už připravené věci, ale jako bych snad nevěděl, že všechno jsem si dokonale připravil už v sobotu.
Mám ještě spoustu času, a tak si pustím televizi. Na jedné z komerčních stanic právě probíhá ranní show. Vystupují v ní dva neuvěřitelně vtipní a pohotoví moderátoři, kteří mi okamžitě zlepší moji už tak skvělou náladu. Po jejich výtečném výstupu zazní má neoblíbenější písnička a poté zprávy. I dnes jsou plné dobrých zpráv a zajímavostí ze světa.
Škoda, že právě musím odejít, ale utěšuji se radostnou vyhlídkou, že za chvíli budu ve škole. Pln pocitu štěstí na sebe hodím kabát a vyrážím vstříc nenahraditelnému pondělí.
Bohužel, s politováním jsem zjistil, že tento příběh lze uskutečnit pouze na papíře.


David Choutka
VIII. B
4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny
„Carl Hugyens“
Carl Hugyens je kladná postava. Je to Lasvegaský kriminalista který je šéfem místního oddělení. Ke svým kolegům je vždy přátelský a laskavý, ochoten řešit jakýkoliv pracovní i osobní problém.
Na pracovišti se chová profesionálně, nepovyšuje se nad přátele ani na své kolegy, je cíle vědomí a vždy pečlivý.
Je ochoten se stále vzdělávat a přistupovat na nově vznikající vyšetřovací metody. Dokáže se ovládat když už ho někdo štve, vždy si s problémama poradí.
Se svým týmem jezdí každodenně na případy když celý tým nepotřebuje. Svůj tým považuje jako vlastní rodinu protože osvojí přišel, ale stále se považuje že zato může on sám.
Své kolegy podporuje v každé věci.

Tohoto hrdinu sem si vybral kvůli tomu že se mi líbí kriminálky a taky charakteristika hrdiny.


Bára Škubalová
VII. A
22. února

2. slohová práce (charakteristika)
Můj táta
Popisuji svého tátu, protože ho mám nejradši a nejvíce si s ním rozumím. Můj táta měří asi 182 cm a má trochu mohutnější postavu, ale není při těle.
Tátův obličej je protáhlý. Hlava z části trochu plešatí do tmavých krátkých vlasů. Čelo se trochu leskne a pod ním mu trošku srůstá černé husté obočí. Tátovy oči jsou modré a lesknou se. Myslím si, že jeho nos je normální a rty se stále usmívají a jsou červené. Uši nejsou ani velké ani malé zkrátka tak akorát a neodstávají.
Táta nejraději nosí sportovní oblečení. Ze všeho nejraději sportovní tričko s krátkým rukávem, kraťasy a sportovní obuv. V tomhle letním oblečení chodí nejen v létě, ale i na jaře a na podzim. V každém ročním období nesmí na jeho hlavě chybět ani čepice s kšiltem, kterou vymění za teplou zimní čepici jen v extrémních mrazech.
Můj táta je hodný, chytrý, ochotný, vtipný, ale umí být i paličatý. Dokáže se občas i naštvat, ale to jen málo kdy. Baví ho všechny sporty. Nejradši má lední hokej, který dříve hrál závodně, ale teď hraje už jenom v zimě na rybníku. Skvěle mu jde i tenis při kterém mě toho také hodně naučil. Miluje psy a rybaření. V létě vezmeme naše kokršpaněla Dastyho a jdeme se s ním projít kolem rybníka. Hodně času tráví na opravě chalupy ve Šlapanicích, kde bydlí babička a děda a kde trávíme skoro každý víkend a celé prázdniny. Vždycky když něco potřebuji třeba zavést na hodinu jízdy na koních v Družci nebo pomoct se školou, vždy mě i mé sestře pomůže.


Kontrolní slohová práce
Líčení
Jméno: Kamila Ďuráčová
Třída: VII. B
15. prosince 2008
Mé oblíbené místo
MELANCHOLICKÁ HLUBINA
Na místě na jakém jsem byla a bylo mi docela dobře, tak to je drobet dál. Je to až na Západním Slovensku. Moje místo které líčím, není asi moc dvakrát veselé, ale mně tam bylo hezky.
Abych byla přesná, místo na hřbytově, na kopci.
Z tohoto místa jde vydět na hodně živou vísku, která je jako bohatá zahrada s různými druhy ovocných stromů.
Stromy zpívají svoji vůni podzimu. Domy se tyčí mezi stromy a z kopce vypadají jako houby po dešti.
Baladu kterou pronášeli tvorové, bylo příjemní a při tom tak zvláštní.
Tráva která tam rostla, byla jak koberec, který neměl konce. Tento koberec byl poset květy, zářily, voněly, a mávaly po teplém vlhkém vánku.
Vzduch byl příjemně vlhký, který mi tančil na mé tváři.
Potok protékal vesnicí. Táhl se a táhl, jak když se plazí užovka. Svůj krásný zvuk a hlas byl slyšet až ke mně do kopce a na všechny strany. Když jsem tu krásnou píseň kterou zpívali všichni a všechno slyšela, byl to učiněný orchestr. Vše to do sebe zapadalo a doplňovalo.
Na místě na kterém jsem stála a pozorovala to všechno a také poslouchala, na tomto místě byl pohřbený můj dědeček.
I když jsem tam byla jen jednou, to místo mě zvláštně zaujalo. Je přirozené a nestydím se za něj.
Vždy na to místo docela ráda vzpomínám, v mysli je to jiné, zvláštní ale při tom pěkné.
Jak jsem říkala, nestidím se za toto místo, mám k němu určitě nějaký určitý vztah.

Díky tobě dědečku!


Slohová práce školní
Stanislav Rataj
12. června 2007
3. C

Jak bych změnil život v našem městě
Pokud bych někomu, například ze severních Čech či z Ostravska, řekl, že žiji v jižních Čechách a hned v samotném krajském městě, jistě by si povzdychl nad tím, že by jednou také chtěl žít v podobném městě. Podle nejrůznějších statistických měření se skutečně České Budějovice řadí kvalitou života svých občanů mezi špičku v České republice. Za klady, které „vynesly“ naše město na přední příčky, označili odborníci například atraktivní okolí města, které je položeno téměř ve středu Jihočeského kraje, a tím pádem má ideální spojení se zbytkem regionu. Dalšími významnými prvky, které svědčí o kvalitě života v Budějovicích je jistě dobré životní prostředí, absence velkých průmyslových podniků, které v jiných městech (například v již zmíněných severních Čechách) poměrně rázovitě přetvařují tamější krajinu a v neposlední řadě turistický ruch, jenž zaměstnává značné procento lidí. S tím souvisí i relativně nízká nezaměstnanost, která se se svými přibližně 5% drží na nejnižších stupních hned za Prahou a jejím nejbližším okolím.
Na první pohled to vypadá, že tak „ideální“ město není třeba ani nijak výrazně měnit. Avšak stačí, když se člověk projde chvilku po městě a zaposlouchá se do všelijakých názorů lidí, kterým by, podle mého názoru, slušel všem nejlépe primátorský titul. To si pořád někdo na něco stěžuje, každý by něco jen razantně měnil, jen aby bylo všechno podle něho. Je však nutno říci, že řada kritik je právem opodstatněna.
Za největší problém Budějovic spatřuji komplikovanou dopravní situaci města, která se každoročně zhoršuje. Přispívá k ní jinak stále se zvyšující počet automobilů ve městě, jednak bezohlednost a netrpělivost řidičů a neustálé práce na silnici, které jsou často špatně časově naplánované. Za příklad z nedávné doby bych uvedl opravu části Mánesovy ulice v prostoru před vodárnou a téměř nastejně probíhající právě v ulici Na Sadech. Je pochopitelné, že jedno dopravní omezení na důležité tepně města zkomplikuje plynulost provozu, avšak stačilo by se lépe zamyslet nad jakými „časovým harmonogramem“ těchto akcí a k těmto nepříjemnostem by nedocházelo v takové míře. Odpovědnost náleží pochopitelně na městských zastupitelích.
Druhou komplikací je nedostatečná bezpečnost občanů a vzrůstající kriminalita na největším budějovickém sídlišti Máj. Z různých medií, například z tisku či televize se dozvídáme o sériích konfliktů, které se zde odehrávají dennodenně a většinou se jich účastní romská menšina. Je až s podivem, že se tyto problémy táhnou již řadu let. Podle mého názoru by však stačilo posílit stavy policistů v této oblasti a pořídit tak mnoho let diskutovaný kamerový systém. Investice do tohoto zařízení by se jistě vyplatila.
Dopravní situaci a problémy s kriminalitou řadím k těm nejvýraznějším nedostatkům „ideálního“ města. Všichni dobře víme i o dalších, jako je například nevyhovující vozovka ve směru na Dolní Dvořiště a nutná přítomnost dálnice. To je však otázka peněz a různých dotací, kterých je k takto nákladným projektům třeba. Možná kdyby budějovické zastupitelstvo dalo přednost investicím do dopravní infrastruktury před stavbami již tak zbytečných supermarketů, nějaké ty finance by se jistě našly.
Myslím si, že v jednoduchosti je síla a není třeba si komplikovat život zbytečnými kroky, kterých se často zastupitelstva dopouští.

 Osnova:
úvod – Celková kvalita života v Českých Budějovicích
stať – a) problémy s dopravní situací města
 b) problémy s kriminalitou
 c) ostatní problematika
3. závěr


Slohová práce školní
Kateřina Soukupová
16. ledna 2007

Téma: Milí rodiče…
Moji drazí rodičové… Asi takhle by začínal můj dopis rodičům.
Nikdy jsem neměla tak vážný důvod, abych rodičům psala dopis, ve kterém bych shrnovala celý svůj život, pokusím se o to tedy teď…
Rané dětství, pokud dítě žije ve fungující rodině, bývá snad většinou radostné. Do mých čtyř let jsme já a moji rodiče žili v jednom bytě s mou babičkou. Z dnešního pohledu to jistě pro mladý pár nebylo úplně ideální soužití, ale já jsem tehdy byla šťastná, moc šťastná. Nepostrádala jsem moderní hračky ani oblečení, ale nezapomenu na rána, kdy jsem v pyžámku bosa běhávala k babičce do postele vyprávět jí nesmyslné dětské pohádky. Rájem mého dětství byl „Malák“, babička a spokojení rodiče.
Kolem mých pátých narozenin jsme se od babičky odstěhovali do panelákového domu na druhou stranu města. Samozdřejmě i zde byl náš kontakt s babičkou každodenní, ale nová etapa života začínala…
V této době se mi už projevilo astma, takže pobyt ve školce byl v té době nemyslitelný. Z tohoto důvodu se moje maminka vzdala práce a minimálně rok byla se mnou doma. Toto období se mi do paměti vrylo také silně. Byl to sled krásných chvil na procházkách a projížďkách na maminčině minikole podél Vltavy. Říká se, že nejkrásnější pohled na svět je z koňského hřbetu, pro mě to v tu dobu byla červená dětská sedačka na onom kole. V této době, kdy jsem si užívala maminky, začal můj táta hodně pracovat, aby nás uživil. Nevím to přesně, ale zdřejmě kvůli tomu se začali rodiče odcizovat, měli na sebe málo času. Jistým zvláštním druhem „lepidla“ byla zdřejmě má sestra, druhé přané miminko po dlouhé době. Ovšem ani to hádky nezastavilo. Těžko se to píše, je to hodně dávno, ale člověk nad tím uvažuje často. Je ještě hodně věcí, co mi tuto dobu připomíná.
Podle mého názoru nastal největší zlom v mé 5. třídě, kdy už krize vrcholila a rodiče se začali rozvádět. Asi jim nikdy nedokážu říct, jaká to byla bezmoc, držet v náručí tříletou plačící holčičku, která nechápala, proč se dva nejdůležitější lidé v jejím životě tak strašně hádají.
Ale i tato krize se zažehnala. Pár let byl můj vztah s tátou hodně chladný, ale zlepšilo se to. Dneska se celá rodina stýkáme, podnikáme výlety a můžeme spolu všichni v klidu mluvit a to je asi to hlavní!
Dneska už se zpět na svůj život dívám s větším klidem a nadhledem, i když někdy to úplně nejde. Vztah mých rodičů považuji dneska přinejmenším za komický – dlouho se nesnesou, ale dlouho bez sebe nevydrží…
Moji drazí rodičové, děkuji Vám za vše! Za vše krásné i smutné, je to nejlepší škola života.


MŮJ PoKoJ

kKdyž vejdete do mého pokoje, tak uvidíte dvě malé skřínky a postel, když se kouknete doprava vu uvidíte stůl, velkou poličku a okno, když se kouknete do doleva uvidíte velkou dřevěnou po skřín se zrcadlem a malou pohovku a když se kouknete do levého rohu uvidíte televizi na stolečku. aA jinak mám na zemi plovo{u}<in>cí podlahu a uprostřed malý koberec, který je zelený s různými tvary. <img pokoj>


Neuč se, život tě naučí

Z dějepisu víme, že už od dob Marie Terezie jsme na tom všichni – bez rozdílu – v našich zeměpisných délkách a šířkách stejně. Už od těchto dob je naší povinností chodit do školy. Jako novinka to tedy byla “bomba“, ale do dnešních dnů tuto velkou a proslulou osvícenou panovnici už nejeden ubohý žák či student v rozčilení proklel. Dovede si totiž představit, jak by ten vzácný čas dovedl využít poněkud praktičtěji a příjemněji než sezením ve školní lavici či nad nekonečnými stránkami biologické učebnice. O tom jak, má ale každý své vlastní představy. Jen mít tedy alespoň možnost se rozhodnout... A tak celé ty dlouhé hodiny a dny tráví v tom fádním, ztrpčujícím a někdy i nudném prostředí. A přitom za otevřeným oknem vane ohromná vůně právě se probouzející jarní přírody... To se potom nabízí možnost jít úplně někam jinam než směr – škola. Ale už jen to svědomí nedovolí.

A což teprve za mrazivých zimních podvečerů, kdy už je každý unavený, bolí ho hlava a snad i celé tělo od celodenního sezení v lavici, má největší chuť všechno “zabalit“, ale nejde to, protože vyučování končí až za dvě hodiny. Někdy je z toho až do pláče.

Ale když pak člověk příjde domů, může si odpočinout. To se teprve krásně sní. Není radno si připouštět, že zítra “kolotoč“ nastane znovu. Co by bylo, kdyby...? To by byl život bezstarostný, bezproblémový, pestrý – bez školy!

... tu už zase z dálky znějí slova: „Rovnoběžka, tečna, sečna, plus do mínus nekonečna, narýsujem k tomu rychle průsečík a průmět krychle, tangens, cosinus a sinus, iks na druhou, plus a mínus, hyperbola, parabola...

Když se ale nad vším tím trápením pořádně zamyslíme, není vlastně škola kus života, který tě naučí? I když se leccos zdá mnohdy zbytečné, zdlouhavé, náročné a prakticky nepoužitelné v reálném životě, jak mnozí argumentují, dostane si ti od všeho něco, pěkně v pohodlí a teple. Vše dostaneš naservírované, opracované do poživatelnější podoby, naporcované a podané až pod nos. A to mnohdy i s oblohou, jako perličkou navrch. A někdy se užije i ta legrace, která je neopakovatelná. Zkrátka nic není dobré ani špatné, jak se na první pohled zdá. Tedy dost pohádek – nic nesuď hned podle prvních pocitů nebo dojmů...

Nám nezbývá nic jiného, než se s tím vším pěkně poprat a mít na paměti to, že právě škola je základ života, jak se ostatně praví i v onom legendárním českém filmu pro pamětníky.


Anna Votavová, 2. G
15. 10. 2008

1. slohová kompozice
(Diskusní příspěvek)

<novonový článek – Jsou na heroinu. Pomůže jim pililka>

Je to na nás
Tak a je to tady. Levný, účinný. Suboxone, nový lék, který by měl pomoci lidem závislým na heroinu. V České republice se nejvíce používaný subutex. Jediné, co je na těchto látkách odlišné je to, že suboxone má navíc naloxone, po kterém se při předávkování dostaví odvykací syndrom. Narkoman se začne potit, dostane křeče do břicha. Ale opravdu je suboxone něco vyjímečného s třiceti osmi závislými, kteří si snížili dávky heroinu?
Podle mého názoru je nejlepší prevence a životní zážitky jiných. Copak jsme neviděli a neslyšeli již mnoho o osudech slaných závislých? Janis Joplin, Eric Clapton, Kurt Cobain, Guns N´Roses, Amy Winehouse a mnoho dalších. Několik z nich nepřežilo. Každý to ví. Každý o tom slyšel. Ale i přesto to lidé zkoušejí a někteří bohužel nenaleznou svou hranici.
Závislosti s námi budou stále a je pouze na nás, jak se s nimi vypořádáme. Ať už to bude závislost na heroinu, pervitinu, jídle, cigaretách či alkoholu, vždy se najde něco, co nám může pomoci se vyléčit, ale bez silné vůle a výrazné změny v životě se to nepodaří nikomu.


Pavel Bobkov I. E
7. listopadu 2003

1. písemná práce
KDO JINÉMU JÁMU KOPÁ, SÁM DO NÍ PADÁ
(vypravování)

Tak tohle přísloví je podle mě nejmoudřejší a nejužívanější vůbec. Možná se mýlím, protože určitě každé přísloví je moudré, ale zrovna tohle považuji za základ chování v lidské společnosti. Nic neprojde jentak, dluhy se musí vyrovnat, všechno se musí vyvážit. Docela zábavným příkladem pro děti jsou všechny ty kreslené filmy, jako třeba Tom a Jerry, kdy ten silný a špatný chce slabšímu něco provést a nakonec na to naletí sám. Ale zpátky ke všední realitě, mám i svůj příklad, která se odehral asi před týdnem.
Jeden kamarád, k němuž s klukama často zajdem, má doma psa, jménem Lord. Připadá mi docela divný: často vrčí, žmoulá papír, kouká jak blázen, prostě je nevyspytatelný. Ale do nedávna jsem si myslel, že je úplně neškodný. Pořád jsem se posmíval kámošovi Tomášovi, který se ho neskutečně bál, i když sám má doma dva psy. Ustupoval před ním a nechtěl se ho ani dotknout (Lord je docela otravný a je potřeba ho vždy odstrčit). Furt jsem si z Tomáše dělal legrácky typu: „Lorde, trhej!“ a on se vždycky vyděsil. Věděl ale proč, jednou tu viděl, jak nějakýho kluka kousl do ruky, protože se nechtěl hnout.
Tak jsme tu seděli, něco dělali, že jsem po kámošovi hodil papírové kapesníky, které dopadli na zem. Lord je okamžitě začal žmoulat. Majitel nařídil, ať je seberu. Vstal jsem, ale nechtělo se mi je brát psovi z huby. Protáhl jsem ruku a v tu chvíli na mě tak vyjel, až jsem myslel, že se počurám. Následoval
<dokončení v konceptu>
Málem se mi do tý ruky také zakousl. Následoval okamžitý výbuch smíchu všech lidí v pokoji. Kromě mě, že? Jakoby ten pes neměl dost. Vstal, odkráčel a sednul si na moje místo na pohovce. Nedovolil jsem si ho odtamtud vyhnat a tehdy mi to bylo oplaceno. Nevím jestli je to dobrý příklad k tématu, ale konkrétně mě to poučilo


Když jsem vjížděla do malého přímořského letoviska byla ještě tma. Avšak ráno na sebe nenachalo dlouho čekat. S prvními slunečními paprsky se již začala přede mnou rýsovat ranní Rosolina Mare. Z malého parkoviště, kde jsem s ostatními čekala na delegátku sice ještě nebylo vidět moře, ale já už tušila, že toto místo se nebude nijak zvlášť lišit od ostatních italských letovisek, které jsem už navštívila. O něco později se má domněnka opravdu potvrdila. když jsme projížděli mestečkem, dá-li se to tak vůbec nazvat, míjeli jsme pouze samé apartmánové komplexy, sloužící hlavně k ubytování větších skupin a malé vilky se zahradou pro rodiny s dětmi. Kolem malého náměstíčka jsem zahlédla několik cukráren, pizzérií a malých krámků s pohlednicemi.

Překvapilo mě, že jsme cestou potkali jen velice málo lidí. Většinou totiž místní lidé z těchto okrajových částí vstávají brzy a vyráží nakoupit čerstvé bagety a ovoce na místní trhy, aby unikly pozdějšímu slunečnímu žáru. Avšak zde nebyl na ulících téměř nikdo. Neměla jsem čas na to v tu chvíli myslet, ale pak se to vysvětlilo samo. Bylo to prosté a jednoduché. Rosolina Mare slouží pouze jako letní letovisko pro turisty a to hlavně pro domácí italskou mládež, která žije spíše nočním životem. Proto v tuto až „nekřesťanskou“ ranní hodinu Rosolina ještě spí.

Ubytovali jsme se ve velkém apartmánovém komplexu s bazénem a vlastní samoobsluhou, což jak se později ukázalo bylo to nejlepší co nás mohlo potkat, jelikož netrvalo dlouho a my jsme se přizpůsobili zdejšímu „převrácenému“ životu. Přes den jsme vyspávali na pláži a večery až do rána jsme trávili na tamní diskotéce. Když jsem dorazila do Celebre poprvé nevěřila jsem vlastním očím. Nikdy by mě nenapadlo jak se může diskotéka tady a u nás v Praze lišit. Nebylo interiérem ani velikostí nebo snad zařízením, ale bylo to lidmi, kteří se tu bavili. Doposud jsem nezažila, že by se lidé u nás doma dokázali takhle „odvázat“ jen z tance a bez toho, aby byli opilý. Myslím, že italský temperament se rozhodně nezapře. Navíc jsou to lidé velice a milý a přátelští. Na každém kroku mě doprovázelo jejich hlučné „Ciao“. {nedokončeno, dokončenov konceptu}<co>


Ahoj Adame!!!! Jak se máš? Já se mám dobře. Myslím, že jsem ti ještě nepsal o oslavě 80. výročí naší školy. Nejdříve jsme připravovali, scháně a umísťovali věci. Naše třída si připravila docela težké svičení s lavičkami. Běhali jsme přes ně, skákali a tak dál. Před vystoupením jsem byl hodně nervózní. Nakonec jsme to dokázali a všem se to líbilo. Po představení byla prohlídka školy a v každé třídě bylo něco starého ze školy. Bylo to moc pěkné. A pak v pondělí měla naše pátá třída oslavu<in>. Jedli||jsme sušenky, brambůrky, sladkosti a všechno možné. Bylo to moc fajn.

Ahoj Adam <img stůl s jídlem>


Šly jsme s tetou a bratrancem na procházku. Vzali jsme si nepromokavé boty, protože jsme nechtěli mít mokro v botách. Oblékli jsme si trochu slabší bundy, aby nám nebylo horko a vyšli jsme. Sníh byl mokrý tak, že se nám promáčely i nepromokavé loty nebo byl naopak zledovatělý a klouzal. Sluníčko už vylezlo ze svého úkrytu za mraky a mírně hřálo. Sníh odkryl i trávu a všude je bláto. Obloha je krásně modrá. Později se trochu oteplilo, ale večer se zase ochladilo. Je jaro. <img žena s kočárkem>


12. ledna 2006
Horáková Bára 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis

Moje kamarádka

Osnova:
1. Seznámení s kamarádkou
2. Věk, výška kamarádky
3. Hlava a) vlasy
b) Oči, nos, pusa
c) Hlas
4. Postava
5. Oblečení, které na sobě má, oblíbené oblečení
6. Vztah ke kamarádce

Je to moje dobrá kamarádka. Jmenuje se Terka Vacková.
Je jí stejně jako mně, tedy 11 let. Měří asi 156-158 cm. Její hezkou oválnou hlavu zdobí tmavě hnědé nádherné vlasy, které bych mimochodem chtěla taky. Pod obočím se jí usadily její modré pomněnkové oči, které jsou sice zamlžené brýlemi, které sedí na drobném nosíku, ale přesto velice hezké. Nad maličkou bradou má velké rty, které skrývají hezký hlas.
Její postavu by asi chtěl každý. Hezké boky, hubené bříško, nemá tlusté ruce, má vlastní úzká holčičí ramena a dlouhé nohy, tak tohle jí závidím.
Doplňuje ji hezké oblečení. Dlouhá khaki flísová mikina, khaki tříčtvrteční kalhoty se šňůrkami na koncích, šedostříbrné tričko a modré ponožky s bílými bačkorami. Podle toho, že na sobě má většinou oblečení barvy khaki, se dá usoudit, že má oblíbenou barvu khaki.
Je to moje velice dobrá kamarádka a valnou většinu věcí co jí nadělila příroda nebo ona sama obdivuju. Seznámily jsme se sice teprve na začátku školního roku, ale i to na vytvoření dobreho přátelství může stačit.


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Daniel Kajpr, 2. B
Téma: Jak vidím sám sebe
(charakteristika)
Osnova
1.) Úvod: Já
2.) Stať: a) Vzhled
b) Oblečení
c) Dobré vlastnosti
d) Špatné vlastnosti
e) Sport
f) Škola
g) Mám rád
h) Nemám rád
3.) Závěr: Snad jsem byl objektivní

Řekl bych, že charakterizovat člověka jako jsem já, bude nadlidský úkol, ovšem nikdo mě tak dobře nezná jako já. Teď se nadlidský úkol pokusím změnit v úkol, který je v mých silách.
Vyrostl jsem postavou docela do výšky, ale dohnat tátu bude přece jen problém. Měřím asi 170cm a vážím přibližně 50kg. Moje tělo ještě není samý sval, ale chtěl bych mít svalnatou a pěknou postavu. Vlasy mám hnědočerné, které si chci nechat narůst delší. Oči září hnědou barvou a moje pusa se pořád směje. Krk mi naštěstí jak žirafě nenarostl a ruce s nohama mám ještě pořád dvě.
Velmi rád nosím pohodlná trička s dlouhým i krátkým rukávem, v mikině se cítím dobře, ale do svetru bych se neoblékl. Kalhoty nosím jen džínové a manšestrové kalhoty jen v krajním případě.
Když se podívám do vnitřku svého já, tak jako u každého je jedna strana čistá a bílá, druhá strana je špinavá a černá.
Lepší je začít prostřením čistého a bílého ubrusu, za který by se nikdo stydět neměl, ale samochvála smrdí, a proto s dobrou stránkou opatrně.
Spolužáci tvrdí, že jsem chytrý, asi na tom něco bude, neházím flintu do žita, žádnou šanci jen tak nepromarním, umím držet jazyk za zuby a nikomu bych neublížil. Skoro s každým bych byl hned kamarád, protože společnost mi dělá dobře a cítím se v ní výborně. Když se mi něco nelíbí, hned se ozvu a nenechám si nic líbit, jak se říká, nejsem takový, mouchy snězte si mě.
Je načase prostřít špinavý, černý ubrus, i když nerad, ale věřím, že se mi o něm bude psát snáze než o bílém.
Často zlobím svou sestru a někdy bych ji nejradši neviděl, také má tvrdohlavost je občas hrozná. Vůbec nejsem pečlivý, často některé věci docela odfláknu, ale pak toho lituji.
Teď raději co dělám ve volném čase. Pondělí, úterý a čtvrtek jsou dny zasvěcené atletice, mám ji velice rád. Trénuji třikrát týdně a rád chodím na různé závody.
Ve škole se cítím dobře, mám zde hodně přátel, kteří mi zpříjemňují pobyt a díky nim chodím do školy rád.
Z předmětů mě baví všechny humanitní, doslova nesnáším matematiku a tvrdím, že je nepřítel člověka.
Ze všech věcí mám nejoblíbenější počítač, kde hraji skvělou hru The SIMS 2.
Naopak nesnáším lidi, kteří lžou, kradou a šikanují mladší a slabší.
Doufám, že jsem se nepřechválil, neukřivdil si a nezapůsobil na Vás špatně. Tak nějak se vidím svým vnitřním i vnějším okem.


Slohová práce školní
23. května 2006
Veronika Zíková

Všechno je pro mě nejdůležitější

Láska, pocit sounáležitosti, peníze, kariéra, rodina, zdraví, práce, přátelství, klid a mnohé další jsou velice důležité pojmy
každodenního, plnohodnotného života každého člověka. To, v jakém pořadí má daný člověk tyto hodnoty seřazené, záleží na jeho prioritách a na jeho pohled na svět. Každý to má jinak.
Já, jako adolescent, nemám příliš ve svém žebříčku hodnot jasno. I při hodině psychologie, kdy jsme měli za úkol seřadit 5 důležitých věcí, jsem si nebyla jistá. Pamatuji si, že na 1. místo jsem zařadila přátelství, na 2. místo zdraví, na 3. peníze, 4. blaho národa a poslední byla rodina. Když se teď nad tím zamyslím, vůbec nechápu, co mě vedlo k tomuto pořadí.
Ovšemže přátelství je velice důležité, ale je důležitější než rodina? Přátelé mohou být má 2. rodina, avšak nikdy nenahradí tu první. Navíc nikdy si nemůžu být stoprocentně jistá, že můj „kamarád“ mě nepodrazí za zády. Kdežto na rodinu se mohu bez problémů spolehnout. Nemálokrát jsem se o tom přesvědčila… Dnes bych tedy rodinu zařadila před peníze.
Další věc je zdraví. Zařadila bych ho na 1. místo, i když je to ošemetné. Za zdravím totiž následujíc peníze. Zvláště v dnešní době nemůže jedno bez druhého existovat. Zdraví se musí udržovat a nebudeme si nic nalhávat – i to něco stojí. Kdyby člověk neměl peníze, nemohl by si kupovat léky či chodit k doktorovi. Proto jsou peníze úzce spjaty se zdravím a už jen z principu nemůžu zařadit peníze před zdraví… Protože k ničemu pak budou boháčovi miliony na bankovním účtu, když bude trpět nevyléčitelnou nemocí? A navíc peníze kazí charakter.
Na té hodině psychologie jsem dala čtvrté místo blahu národa, ale popravdě vůbec nevím co si pod tím mám představit. Je to snad čas, kdy pečení holubi létají sami do úst, kdy teče místo vody v korytech řek pivo? Je pravdou, že politici něco podobného slibují právě teď v předvolebním období. Blaho národa je strašně všeobecný pojem… Nikdy se nestane, aby si byli všichni rovni a měli se stejně dobře. Vždycky se najde někdo, komu se bude neprávem ubližovat, a někdo, kdo na tom vždycky budě těžit. Na druhou stranu se najdou lidé, kteří by se blaho národa nezasloužili. Jsou to podle mého vězni, vrazi a zkorumpovaní politici. Takže dnes bych blaho posunula na nejnižší stupeň.
Určité priority mám a jistě si nějaké postupem času ještě vytvořím. Je to otázka zkušeností. Na otázku, co je pro mě nejdůležitější, odpovím všechno. Protože i když si zvolím nejdůležitější věc, tak si myslím že nemůže být o tolik důležitější než ostatní. Vše se vzájemně doplňuje. Jinak by to ani nešlo…

Osnova: I. Úvod
 II. Stať a) žebříček hodnot kdysi
 b) přátelství x rodina
 c) zdraví x peníze
 d) blaho národa
III. Závěr


Můj Pokoj

Dětský pokojíček mám dohromady se svojí mladší sestrou Evou. Jelikož jsme obě holky, náš pokoj má růžovou barvu. Po pravé straně od dveří je palanda sestry a pak moje válenda. Mezi nimi stojí noční stolek. Vedle mé postele je psací stůl z točící židlí sestry Evy. Nad stolem visí polička s věcmi sestry. A pak dál stojí počítačový stolek s počítačem. Uprostřed přední strany je okno. Pod ním je topení a vedle topení má klec náš domácí mazlíček králík Miky. Na další straně je šatní skříň, vedle které mám svůj psací stůl a židli ůplně stejnou, jako sestra. Nad stolem je stěna s mými věcmi. Vedle psacího stolu máme Tv stolek s televizí, DVD a kazeťákem. Vedle pak stojí knihovna a sk{slovo neúplné, chybí sken}<co> shrami a hračkami. Nad našimi postelemi vis{slovo neúplné, chybí sken}<co> nástěnky. Sestra tam má obrázky se zvířátky já tam mám známé zpěváky. Na stropě je čtyřbodové světlo.


3. skautská výprava
Vlakem jsme jeli na Jedlovou.
Výpravu vedl Jarda, takže bylo jasné, že bude mít nějaké nedostatky.
Jarda nás vedl bahnitou mýtinou. Do bahna jsme zapadali až po kolena. Než jsme konečně vešli do lesa měl jsem asi 10cm vody v botech. Šli jsme dál.
Asi po dvou hodinách cesty jsme našli osadu, kterou v roce 1981 založil T. O. WOODHAN. Tam jsme si rozdělali oheň, opekli jsme si párky, usušili věci, protože celý den pršelo a šli jsme dál.
„Díky Jardovu skvělému rozvrhu nám ujel vlak.“ Řekl jsem zbytku oddílu.
Museli jsme čekat 2 hodiny na další vlak. Čas jsme si krátili různými hrami.
Když jsme se asi po 25 kilometrů dlouhé výpravě vrátili domů, mamka neměla radost z mých mokrých a zablácených oblečků. Tuto výpravu jsme nazvali „Mokrá výprava“. Mám ze všech skautských výprav mnoho zážitků.


27. listopadu 2008
Johana Branská
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Byl to takový obyčejný příběh

Osnova: 1. Úvod: přemýšlím
2. Stať: a) miluji ho
b) poslední nákupy
c) naše přátelství
d) vzkazy
e) pozvání
f) dárek
g) Štědrý večer
h) vzpomínky na přátelství
ch) znovu přemýšlím
3. Závěr: zase přichází

Tak teď jsem vážně v koncích! Když je člověk sám a leží v posteli, neví co dělat, tak obvykle začíná přemýšlet. Bohužel pro mě je přemýšlení dost nebezpečné, fantazie pracuje. Známe se šest let a on mě teď ignoruje.
Vždycky jsme byli silná dvojka, ale posledních pár let si spíš připadám jako jeho matka. Teď se ale všechno mění, neuvěřitelně dospěl a já si uvědomila, že mi na něm záleží, mám ho ráda, možná ho i miluji.
„Už jsem ti někdy řekl, že tě miluju?“ vyhrkl trochu bezmyšlenkovitě, když jsme spolu byli naposled nakupovat a já mu ukázala krámek, o kterém neměl ani tušení. „Ne.“ odpověděla jsem a zlehčila situaci úsměvem. „Tak ti to tedy říkám!“ Nemyslel to ani vážně, ale mě to těšilo, opravdu jsem byla spokojená za tech pár slov.
Náš vztah byl vždycky jedna velká „sranda“. Samé vtípky, provokace a dlouhé rozhovory o ničem, nikdy jsme nemluvili vážně, nikdy žádné citové výlevy.
Tak jsem se rozhodla, že za ním půjdu a chci zpátky, co bylo. Píši mu tedy první já, ostatně jako vždycky. Nereaguje. Na další vzkaz dostanu podivnou jednoslovnou odpověď, tak chladnou a nicneříkající, pak dlouho nic.
Uplynulo dalších čtrnáct dní. „Ahoj! Nechceš jít na pizzu? Zvu tě! Jo a mám pro tebe dárek k Vánocům!“ tak se zase vtírám. Vyjdu z domu a zabořím se do sněhu, nesnáším sníh. Proč? Proto! „Čau!“ slyším jeho hlas. Chvíli na mě zírá, prý jsem se změnila.
Dobře, tak nudný úvod je za námi. Sednem si do pizzerie a dám mu svůj dárek, vybrala jsem dobře. Taky dostanu malý balíček, který si prý mám nechat pod stromeček, dobře.
Štědrý večer, sojový řízek, pach kapra a svíček. Rozbalím balíček a najdu prstýnek. Marné naděje? Vše bude jinak. Je pryč… Půl roku v zapomnění.
Vzpomínám na ta léta, na to jak jsem byla před rokem s ním, je mi smutno a hrozně se mi stýská.
Sedím v pokoji. Tak a teď jsem vážně v koncích! No ano, když je člověk sám a leží v posteli, neví co dělat, tak obvykle začíná přemýšlet. Bohužel pro mě je přemýšlení dost nebezpečné, bez fantazie.
Polykám prášek, zapaluji si cigaretu. Byl to takový obyčejný příběh a mě to tak vzalo.