BLÁZNIVÁ JÍZDA

OSNOVA:

I. Nečekaná zpráva

II. 1) Překvapení

2) Na místě a) Ostatní návštěvníci

b) 1. jízda

c) nehoda

3) Následky

III. S nadhledem

Jednoho slunečného dne o sladkých dlouhých letních prázdninách, když jsem si právě plnými doušky vychutnávala volná odpoledne, se za mými zády ozvalo pronikavé pípnutí. Á, že by si na mne dnes někdo vzpomněl?, potěšeně si říkám a současně beru do ruky mobilní telefon a kontroluji zprávu. No ne?! Ozval se mi kamarád, se kterým už se skoro celý rok nevídáme. Zřejmě se zrovna také fláká a shání někoho, kdo by šel ven. Jak jinak... Ihned jsem odpověděla a po několika neurčitých zprávách jsme se domluvili na společné procházce. Cíl scesty mi však kamarád zamlčel, prý vymyslí něco speciálního.

Druhý den, těsně před odchodem, už jsem byla pořádně napnutá, co si na mě kamarád připravil. Zanedlouho už se to dozvím! Na místě srazu zatím nikdo nečekal, tak jsem chvilku pozorovala cvrkot kolem až jsem spatřila Ondru přicházet. „Ahoj!“ hned mě se širokým úsměvem zdravil. Okamžitě jsem odpověděla a nedočkavě zjišťovala co že bude cílem našeho výletu. Chvíli mě napínal, ale nakonec prozradil: „cCo takhle zkusit bobovou dráhu?“ Překvapeně jsem vykulila oči, takový program bych ve snu nečekala, ale samozřejmě jsem hned kývla. Takovou věc si přece nemohu nechat ujít!

Po delší cestě metrem a autobusem jsme se dostali kamsi na Prosek. „Tak kam teď?“ ptám se, ale to už mě kamarád vleče na druhou stranu ulice, kde nedaleko objevím blýskavou upoutávku – „Bobová dráha Prosek – přijďte se pobavit s celou rodinou“. Chvíli jsem si ještě pročítala ostatní údaje včetně délky dráhy a ceny za jednu jízdu, ale pak už jsme zapadli do areálu bobové dráhy. Usoudili jsme, že se nejdřív podíváme na ostatní návštěvníky, co už si dráhu zkouší na vlastní kůži. „No, takhle to ani nevypadá moc rychle,“ prohlašuji, když dorazíme na vyhlídku s pár stoly, která slouží také jako zahrádka zdejší restauraci. Ondra přitakává: „Nemůže to být moc rychlé. Když tam pustí takovýhle mrňata...“ a ukazuje na právě projíždějící dvojci, což je zřejmě otec s dcerou, které opravdu víc jak osm let nebude. Po pár minutách dalšího pozorování a sdělování dojmů jsme se rozhodli jít si to také vyzkoušet.

Koupili jsme si lístek na jednu jízdu a už jsme mohli projít turnikety a usadit se ve vozíku. Vypadal v podstatě jako boby, na kterých děti v zimě bobují, jen byl plošší a ve prostřed z něj trčela páka – usoudili jsme, že jde o brzdu. Sesedli jsme se tedy za sebe na jeden bob tak, že jsem měla na starosti brzdu a jakmile naskočilo zelené světýlko, byli jsme vypuštěni na jízdu. Z počátku jsme se doslova šnečím tempem posunovali vpřed a tak se Ondra rozhodl vzít to do vlastních rukou. Zapřel se o hrany dráhy a začal nás popostrkovat dopředu. Zdálo se, že to ani příliž nepomůže, když jsme se najednou opravdu rozjeli. Dráha se stáčela do spirály a poté pokračovala v dlouhých serpentýnách stále níž a níž. To už jsme se rozjeli opravdu docela vysokou rychlostí a já jsem přes Ondrovy protesty a na rady značek okolo vytrvale přibržďovala. Téměř úplně dole se před námi objevila světelná tabule zobrazující naší okamžitou rychlost. Na to Ondra zareagoval jako typický chlap: „Je ti jasný, že příští jízdu z toho musíme vytřískat co nejvíc!?“ S úsměvem jsem opáčila, že to ani náhodou, protože se dnes nehodlám zabít. Tak jsme celou cestu vzhůru – vozík se zasekl na jakémsi pásu a my jeli nahoru jako lanovkou – strávili dohadováním se o bezpečnosti rychlé jízdy.

Přesto, jakmile jsme dorazili nahoru, koupili jsme si druhou jízdu a vyrazili. Ondra se opět snažil nás co nejvíce rozstrkat a tentokrát se mu úsilí vyplatilo. Vozík se rozjel opravdu pořádně. Vlály mi vlasy. Ondra nás ještě schválně nakláněl ze strany na stranu. Křičím. Oba dva se smějeme. V zatáčkách máme už už pocit, ze vypadneme. Je to strašná rychlost. Další serpentýna a... „Nééé!“ „Pozor! Brzdi!“ Křach! Vůbec se neorientuji. Kde jsem?! Najednou ležím na Ondrovi o oba se snažíme dostat se ven. Kolem nás se povalují dva prázdné boby. Ještě kus sjíždíme po vlastních pozadích. „Rychle ven z dráhy!“ křičí Ondra a snaží se co nejrychleji zvednout. Jen co se oba postavíme na nohy mimo dráhu a zkontrolujeme, že se nám nic nestalo, Ondra se vydává poklusem vzhůru. Je třeba co nejrychleji varovat ostatní. Já se také vydávám nahoru. Ještě přemýšlím, zda nemám zavolat na posádku, kterou již vidím nedaleko, ale usoudím, že to nemá smysl. Na dráze člověk vnímá stejně jen cestu před sebou a svistot větru<.>

Zatímco já se pomalu doploužím až ke kase, Ondra už informuje personál obsluhující nahoře dráhu. Naštěstí se nikomu nic nestalo. Zřejmě nejsou prázdné vozíky na trati až tak neobvyklé. Když jsem se nahoře pořádně vzpamatovala ze šoku, začala jsem ohledávat škody na nás. Oba dva jsme vyvázli až podivuhodně v pořádku. Já jen s lehkým škrábnutím na loktu a špinavou mikinou, Ondra má pěkně zamazaný jeden rukáv světlé letní košile. Až později doma jsem zjistila, ze jsem si krátkou jízdou po vlastním pozadí lehce prodřela kalhoty.

To už se ke mě přidal i Ondra. Oba jsme se shodli, že dvě jízdy nám dnes bohatě stačily, a tak jsme vydá se vydali zpět na autobus. Rozhodli jsme se, že když si zajdeme ještě někam sednout a sdělit si všechny novinky, co se u nás za ten rok udály. Celou dobu jsme si však museli připomínat teď již velice vtipnou příhodu. I později doma a při líčení zážitku kamarádkám se nejdříve všichni zděsili, ale pak se se mnou od srdce zasmáli.


17. prosince 2008
Kateřina Siráková
V3k

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Tolerance

Osnova: Hranice svobody – úvod
Stať: 1) Vše má své meze
2) Tolerance je slabost?
Závěr: Základ společnosti

Říká se, že kde končí svoboda jednoho člověka, začíná svoboda toho druhého. Jenže lidé jsou rozdílní, mají různé priority, povahy a názory, a proto je tato hranice svobody u lidí odlišná a velice snadno se úmyslně, či nevědomky překročí. První možnost je bohužel častější. Proto jsou i takové případy, kdy mezi dvěma, či více lidmi nemá tolerance žádný význam.
Pro násilníka, či trýznitele je to jen prázdné slovo, možná ani to ne. I tolerance má však své meze. Můžeme tolerovat vtipkování, či nemístné poznámky našich spolužáků a přátel. Ale nemohu přehlížet, nebo „tolerovat“ násilí, kterého jsem svědkem a nespravedlnost, která je páchána očividně úmyslně na člověku, ať už blízkém, či cizím. Osoba která takové konání přehlíží není tolerantní, nýbrž ignorant. Někteří lidé mají totiž pocit, že tolerance rovná se slabost, jednoduše chování, které vypovídá o jejich slabé vůli, méněcennosti ve společnosti apod. Já jsem přesvědčena, že společnost která za něco stojí považuje právě tuto vlastnost za „výsadu králů“. Proto je podle mne důležité, aby si každý člověk uvědomil, kdy překročil tu pomyslnou hranici a narušil tím bytí a svobodu svého okolí.
Být tolerantní znamená mít úctu a respekt k myšlenkám, názorům a vůbec existenci druhé osoby. A na tom stojí i padá celá společnost.


Slohová práce školní
Barbora Houdková
17. 1. 2006

Kniha – přítel člověka

Kniha jako taková doprovází člověka již mnoho let. Už v pravěku cítili lidé potřebu vyjádřit svoje myšlenky a pocity. Je sice pravda, že o něčem jako je knížka si mohli nechat jen zdát, ale i tak se snažili zvěčnit svoje činny, třebaže to byly pouze jednoduché obrázky na stěnách jeskyň. Pozdější civilizace již zapisovaly svoje poznatky, zákony nebo i lidské příběhy do svitků, hliněných destiček nebo na pergameny. Celý středověk pak byly knihy a jim podobné věci často cennější než majetek prostého člověka.
Celé generace milovaly knížky, protože jejich prostřednictvím se mohly odpoutat od běžného života, ať už to znamenalo, že se toulaly cizími zeměmi při čtení cestopisů, vzdělávaly se pomocí učených knih, nebo jenom snily o jiném životě díky beletrii.
Všeobecně se tvrdí, že knihy v dnešní době nejsou již tak populární. Částečně je to pravda, kdo by se nenechal strhnout rychlostí internetu, kde si člověk během několika málo minut může najít, co ho zajímá. Navíc knihy jsou v dnešní době velmi drahé. Ceny encyklopedií a jiných naučných knih se dnes „šplhají“ i do několika tisíců. Možná i právě toto je jeden z důvodu, proč zájem o knihy opadá. A vzhledem k uspěchanosti světa spousta lidí na čtení knih nemá ani čas.
Já se naštěstí mezi takovéhle lidi nepočítám. Čtu velmi ráda, i když je pravda, že většinu knih si půjčím z knihovny. Je jen velmi málo knížek, které jsem ochotná si koupit a tím obohatit svou knihovnu. Většinou se v tomhle spoléhám na antikvariáty, kde se knihy dají sehnat za zlomek původní ceny. Musím ale přiznat, že jsem tak trošku blázen do knih od J.R.R. Tolkiena. Některá jeho díla mám doma i několikrát v různých vydáních. K těmhle knížkám mám silný vztah a jsem ochotná za ně dát i poměrně velkou sumu.
Tím jsem vlastně naznačila, který žánr mám nejraději – samozřejmě je to fantasy. Ať už zmíněný Tolkien, Terry Prachett nebo i J.K. Rowlingová. Díky těmto knihám se i na pár hodin dokážu odpoutat od okolního světa. Toulat se rozlehlých pláních, jezdit na koních, vyhrávat bitvy a prozkoumávat tajemný svět, kde kouzla a nadpřirozeno patří k běžnému životu. Miluju tyhle knížky a nedokážu si představit, že bych je neměla. Myslím, že pak by byl můj život o něco chudší. Ráda investuji také do „vědeckých“ knih o pravěku a starověku. Fascinuje mě čtení o vyhynulých dinosaurech, nebo o vyspělosti egyptské kultury.
Bez knížek si nedokáži představit svůj život, ale zároveň neodsuzuji lidi, kteří k nim nemají zrovna kladný vztah. Já osobně, ač hojně využívám internet, knihy nepřestanu číst, protože ten pocit, když se mysl pomalu noří do příběhů, nic jiného nenahradí.

Osnova: 1) Úvod
 2) Stať: a) knihy v minulosti
 b) knihy v dnešní době
 c) knihovny a antikvariáty
 d) můj vztah ke knihám
 3) Závěr


Tato báseň, vzhledem k tomu, že je od Viktora Dyka, buřičská a zároveň romantická. Básník poukazuje na to, že kdokoliv chce jít v té době vlastní cestou, skončí velmi špatně.Z básní dále vyplývá, že razit si svou vlastní cestu je až tak „sebevražedné“, že i váš nejbližší vás dokáže zradit, jen aby byl snášen soudobou společností.
 První strofa evokuje vydání se na cestu básníka, který je znuděn běžnou tvorbou své doby. Dle jeho představy bude cesta snadná a příjemná. To dokazují verše o šumění lesa, slunečním svitu, ptačím zpěvu a modrého nebe. Jde si svou vlastní cestou, což evokuje poslední verš – potůček teče rudý. Rudá, neboli červená symbolizuje anarchii a vzpouru Ve druhé strofě jde o to, že i obyčejní lidé žasli nad tím, co si dovoluje. Jeho žena se však na cestu s ním nevydala. Básník však jde dál po sych. V dalších dvou strofách je vyjádřena snaha jeho ženy ho zastavit, přimět ho si uvědomit, co dělá. V další strofě ho žena chtěla varovat ale nedokázala to. Musela ho zradit. V šesté strofě je chycen a odsouzen za své anarchistické činy. Nechápe, jak mu to mohla udělat osoba, kterou tolik let miloval. Předposlední strofa evokuje výsměch vyšší úřední šlechty (Kde je tvá písnička, cizinče, kde je?) A na závěr mu je promlouváno do duše, což on nepřijímá a zastává se vlastní cesty (Potůček teče rudý)
 Název, který byto dle mě dobře vystihoval je Zrada.


27. listopadu 2008
Linda Horáková
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Stalo se to jedné noci

Osnova: I.Úvod – Můj domov
II. Stať – a) první zážitky
b) most
c) návrat
III. Závěr – čtvrtý rozměr

Když jsem rodičům oznámila, že dnes nebudu spát doma, nic neřekli, neměli o mě strach, ba ani zájem. Už dlouho se o mě nestarají, ačkoli mě to mrzí, dnes mi to nevadí. Kolikrát jsem se jich ptala, zda jsou vůbec moji rodiče! Odpověď byla vždy stejná: „Ano, jsi naše dcera a máme tě moc rádi.“ Co asi teď dělají? Litují se?
Svět přišel o čtvrtý rozměr kdysi dávno, když jsem prvně okusila drogu. Díky ní jsem unikala z tohoto světa. Přestal pro mne existovat. Teď však vím, že jsem já přestala existovat pro něj. Tehdy byl mým nejlepším a skoro jediným kamarádem jeden kluk. Nikdo ho neměl rád, avšak jeho to moc netrápilo. „Dej si jenom čtvrtku papírku,“ poradil mi tenkrát. Ptala jsem se, zda-li se mi může něco stát. Ujistil mě, že se nemůže nic stát. Měl dobré srdce. Dala jsem na něj, byl to skvělý pocit, únik z reality! Rodiče opět netušili, že si tělo i mysl ničím narkotiky. Je pryč ten zážitek i kamarád. Zbyla jsem tu jen já.
Pamatuji si, jak jsem jednou v noci seděla na mostě, táhnoucím se ve velké výšce přes různé domy, ale hlavně velké pole. Skoro nic pode mnou nebylo. Nestál tu dlouho. Měla jsem dolů svěšené nohy a dívala jsem se na hvězdy. Vítr mi šlehal do tváře, ale to jsem nevnímala. Čas pro tu chvíli neexistoval. Byla jsem sama, vyhnána z ráje, protože jsem okusila zakázané ovoce. V ten okamžik se vše splynulo do matné skvrny. Odvolávala jsem se na Boha: „Co děláš pro své mučedníky?“ Ale on mlčel. Jako mlčí celá staletí. Ten krutý vládce, co káže o milování bližního svého a neví, co je to láska. Od té doby jsem se neobracela k nebi.
Bylo to dávno, ale teď tu zase jsem. Nic mi nedává smysl. Sedím tu a slzy mi zkrápí sukni, nebe má zvláštně indigovou barvu a hvězdy nezáří. Asi pohasly, jako pohasly duše lidí prožrané hnilobou dnešní doby. Vzpomínám na mámu, co nikdy mámou nebyla, na své rádoby kamarády, co mi říkali, že jsem bohém a blázen. Blázni mívají těžký život, já jsem jen znechucena dušemi lidí, prázdných jako je tato noc.
Dnes je veliká zima. Mám prokřehlé ruce, že si nedokážu zapálit další cigaretu. Neměla jsem nikdy s ničím začínat. Měla jsem místo čtení knížek koukat na televizi, bavit se s povrchními lidmi a střídat kluky jako ponožky. Možná by mě potom jeden rozchod tolik nesebral. Poslední dobou jsem nedokázala na nic myslet, neměla jsem nápady. Kde jsou doby, kdy jsem byla takový volnomyšlenkář? Čert to vem. Teď stačí pár centimetrů a svět ztratí další duši, jaká to pomíjivá ztráta. Zapálí na mou počest svíčku? Položí na hrob květinu? Obrečí někdo osobu bez jména, postavení, přátel a rodiny? Vždycky jsem snila o úspěchu a uznání. Ale lidi nikdy neměli důvod mě obdivovat. Teď budu ztracena ve jménu lásky. Nebojím se smrti. Postavím se, ale zmrzlé nohy nějak neposlouchají. Takhle jsem si smrt nepředstavovala. Ztrácím koordinaci. Znovu jsem nalezla čtvrtý rozměr.


SRDCE PROTI ROZUMU

Rád se obklopoval lidmi a miloval být středem pozornosti. Měl spoustu koníčků, kde se setkával se spoustou přátel. Byl podsaditější postavy, na první pohled ne moc hezký, ale vyzařovalo z něj určité kouzlo. Přestože byl prakticky neustále mezi lidmi, cítil se osamělý a ačkoliv si to nepřipouštěl záviděl svým přátelům jejich stereotyp. Ve svých 31 letech chtěl už mít svoji jistotu, svůj byt, auto, ale hlavně svoji přítelkyni – svůj první vážný vztah. Nikdy žádnou ženu neměl, protože byl nejspíš moc výstřední výstřední. Za celý život prožíval jen spoustu platonických lásek, ale nic jiného. Když už se rozhodl nějakou oslovit, dopadlo to zle a tak se časem stalo, že ženy už neoslovoval, protože se bál dalšího odmítnutí, nakonec si řekl, že už se do dívky nesmí ani zamilovat, protože láska bolí. Zkrátka od života už nic neočekával. Byl sám se sebou smířený a všechno maskoval svým osobitým humorem.

Každý čtvrtek se scházel se svými přáteli na nohejbale. Jednou tam jeden z jeho kamarádů přivedl svou mladší sestru. Rád se s ní seznámil. Líbila se mu od první chvíle, ačkoliv si to nechtěl přiznat. Ale když ji poznal víc, zjistil, že se tomu časem neubrání. Těšil se na každý čtvrtek, jen kvůli tomu, aby se mohli společně pošťuchovat, dohadovat a podobně. Obdivoval její pohotovost, dokázala bez rozmyšlení reagovat na každou otázku a vtipně mu oplácet všechny jeho narážky. Měl ji moc rád a neměl dost síli bránit se tomu. Nadával si jak jen mohl, snažil se ji jeden čas nevídat a nevšímat si jí. Bohužel přísloví sejde z očí, sejde z mysli tu neplatilo. Nevěděl nic, nevěděl jak ho bere ona. Byl bezradný, přesně ten pocit, co tak nesnášel. Celou situaci, ale zhoršoval fakt, že dívce bylo 17 let.

A v této chvíli do jeho života vstoupila žena, stará jako on, s velkým platem a vlastním bytem. Byla to lovkyně, která potřebovala klofnout chlapa, který by s ní založil rodinu a žil s ní šťastně až do smrti. On se jí líbil. Všiml si, že po něm hází očka, a nebylo mu to zas tolik nepříjemné. Ona byla to, co hledal, celkem pohledná, příjemná žena s ktrou má narozdíl od sedmnáctileté dívky mnoho společného. Nicméně ať se snažil jak chtěl, po několika schůzkách zjistil, že je velmi příjemná, ale nudná. Nudná ve srovnání s praštěnou sedmnáctkou. Věděl přesně mezi čím stojí. Mezi vyzrálou ženou, která mu nabízí jistotu a nedospělou dívkou, která nabízí pouze p mnoho nezapomenutelných chvil. Co dál? Vždyť ani neví jestli má o něj dívka zájem, vždyť je o 14 let starší než ona, copak jí může jen slovem naznačit, že ji má rád. Bál by se její reakce, kdyby se mu ona vysmála do očí bolelo to by to víc než jindy. Přesto se po několika měsících odhodlal za ní jít a vyslovit se. Nedával si moc šancí, ale nemohl už vydržet v té nejistotě. Reakce dívky ho zaskočila. Prý, že nad tím už dlouho přemýšlí, jestli by vůbec bylo možné překonat věkový rozdíl mezi nimi, ale že to tedy mohou zkusit. Zkusili to a vydrželo jim to 2 roky. Mezitím se bratr dívky oženil se zralou třicátnicí a čekal potomka. Život, který mohl prožívat on, ale vybral si jinak.

Na ty dva roky, které s ní strávil byly nejšťastnější v jeho životě. Nebyl naivní, aby si myslel, že to bude na celý život. Věděl, že dívka je v letech, kdy bude chtít časem poznat něco nového a tak se i stalo. Rozešli se klidně, s pochopením, přesto to ale dost bolelo. Rozešli se kli Když se z rozchodu otrkal zjistil, že stojí na tom samém místě jenom o 2 roky starší a o nepočitatelně zážitků bohatší. Měl ji rád stále, ale nemohl ji u sebe držet. Změnila mu život a ukázala úplně jiné pohledy na svět. S ní omládl o 10 let. Už nezáviděl svým přátelům jejich jistoty, chtěl žít tak jako ona. Nebát se a za tím, co chci a nebyla to od něj žádná póza, byl takový i dřív, jen potřeboval, aby mu to někdo ukázal. A hlavně s ní zjistil, že nezáleží na tom, co si ostatní myslí. Spolu překonali reakce jejich přátel a rodiny na to, že je mu 31 let a sám a pak si nabalí praštěnou sedmnáctku, překonali tím i sami sebe. A jemu tohle všechno, co s ní prožil naprosto stačilo, aby se těšil na to, co nového bude zítra, pozítří, za měsíc...


Na co mi ta škola je?

Na tuto otázku není snadná odpověď. Část mého já studens studentstva školu š považuje pouze za důvod záminku pomocí, které lze dokázat žákům nadřazenost některých profesorů a za způsob jakým lze zkrátit žákův volný čas na minimum. Ale A ta druhá část a intelektuálních studentů školu vnímá jako nutné zlo, které nás má připravit na budoucí nelichotivou pracovní rutinu a při té příležitosti nám do hlavy natlouct nějaké ty poznatky. Kde je tedy pravda? Co si myslím já)<?>

Jak jsem zjistil, tak mojí nejniternější potřebou je mít pocit důležitosti a nadřazenosti nad co nejvíce mými vrstevníky a a právě tuto touhu naplňuji pomocí školy. Již od dětství jsem rád shromažďoval poznatky o okolním světě abych získal přehled a tento přehled si ve škole dále rošiřuji a díky tomu mohu své okolí dále ohromovat svými znalostmi. Si A považuji obecný na přehled za to pro mé osobní nejdůležitější za pro mé osobní naplnění.

Škola tedy pro mě znamená způsob mentálního obohacení a to ne o zajímavé a nezajímavé předměty, ale o zajímavé poznatky utříděné do kategorií skupin. Trochu mi kazí tu radost nutnost vstávat v půl šesty šesté ráno a domů po všech koníčcích peripetiích domů dorazit v devět večer ale co se dá {dělat}<ni> asi je potřeba si zvyknout, že takový režim budeme mít ještě nejakých 50 let dokud se naše tělo nezo nerozklepa artritidou a dokud nezapomeneme všechno včetně toho kdy jít na toaletu. Což je chmurná představa.

Ale jinak mám školu rád a chápu její smysl i se všemi příkořími, která sebou přináší<.>

* Výhody osmiletého studia – Jsem ve třídě s chytrými lidmi (většinou) a neni to nuda jako na základce.

Nevýhody - Nemáme tak hezké holky jako na čtyřletém studiu. většina běžne populace vás považuje za poněkud jine<.>


Svačina – fejeton?

Říká se, že snídaně je nejdůležitější jídlo dne, ale kolik lidí opravdu pravidelně dodržuje snídat? Ostatně, posuďte sami, když jednou flámujete, tak si ráno říkáte, ještě deset minut si pospím, to se nic nestane. Ale ano, stane, přijdete o snídani. Stane se to jednou a po čase zjistíte svůj nový zlozvyk. Proto tvrzení, že snídaně je základ dne, není tak dostačující, pro ty, kteří rádi rýpou. Samozřejmě nemyslím záhonek.

Každopádně zdá se, že čas nasvačit se, si najde každý. Pohleďte třeba ve škole. Pociťujete Zachycujete kolem velké přestávky divné pocity kolem žaludku? Máte křeči? Nebo dokonce hlasitě kručíte? Co myslíte, že to předznamenává? No ano, čas na sváču svačinu. Všichni koukáme na hodinky, kdy už začne zvonit a můžeme se vrhnout automatu do chřtánu a vydobít si bagetu, sušenku nebo kafe. Je to jakýsi uměle vypěstovaný pud, který nás nutí jíst i při hodině, protože přece dvacetiminutová přestávka je nekřesťansky krátká. Kdo by se stihl nasvačit, dojít na WC, pokecat o novinkách, skočit na email nebo rychle opsat DÚ? I superman by měl co dělat.

Ale jestli si všímáte svého okolí, jistě uzříte, že i lidé v poměru pracovním, ať jsou workoholičtí, jak chtějí, pauzu na sváču si najdou vždycky. Není asi nic divného, když se protáhne na hodinovou pauzu před těmi haldami práce a povinností, které čekají za posledním soustem.

Prostě a jednoduše, svačina je to nejdůležitější jídlo dne, protože každý se na ní těší. Nikdo není rozmrzelý, že musí vstávat, protože nikdo nikdy neurčil přesný svačinový time. A navíc strávíte raději čas prací, nebo svačinou? Odpověď najde určitě každý sám. Není proto divu, že produktivita práce (i učení) je taková jaká je, a řekněme si na rovinu, je chabá. Ale svačíina za to samozřejmě nemůže, protože kdyby jo, tak by nám jí nějací až moc chytří lidé již dávno zrušili.

Založme proto hnutí za nepravidelně prodlouženou svačinu. Nedejme se zvyklat trendy a nátlakovými reklamami a pojďte do toho se mnou. Kdo ví, co se může stát. Nedovolme, aby dnešní svačina byla naše poslední. I svačiny mají svá práva!

P.S. Trička a placky k dostání při příštím sezení.


Keramický slon
Popisuji kasičku, kterou mám vystavenou ve svém dětském pokoji na poličce, která je zavěšena nad mou postelí.
Tato kasička ve tvaru sedícího slona se zdviženými předními končetinami je vyrobena z keramické hlíny a nabarvená tmavě hnědou barvou. Jen břicho a spodní části končetin jsou o něco světlejší. Jeho výška je přibližně 45 centimetrů, šířka těla 25 centimetrů a šířka hlavy s roztaženýma ušima 35 centimetrů. Mezi velkýma černomodrýma očima se zdvíhá zkrabatělý chobot s krátkými kly. Jeho usměvavou, rozjařenou tvář zdobí malý klobouček upletený z proutí. Pod krkem má přilepenou mašličku, která je vyrobena z lýka.
Tento sloník by měl sloužit k šetření peněz, ale bohužel je po většinu času spíše prázdný, a proto ho mám pouze pro ozdobu.


Osnova: I. ÚVOD – Co chci

II. STAŤ: a) černé myšlenky

b) [1]„stav zóny“

c) rozhodující okamžik

III. ZÁVĚR – Co mi to dalo

ROZHODUJÍCÍ OKAMŽIK

Vyhrát!

Právě hraji nejdůležitější zápas mé dosavadní baseballové kariéry. Musíme vyhrát. Udělám pro to vše a mí spoluhráči také. Jsme silní.

Stav 20:16 pro naše soupeře. Podle vývoje hry se zdá, že jsme prohráli. Hrůzný pocit. Mám slzy v očích, ale nechci, aby to někdo viděl. Celá sezona pryč. Vše je pryč. Taková škoda. My to snad nikdy nedokážeme. Nikdy. Skoro brečím. V hlavě temno, chmurné myšlenky. Nic nevidím pozitivně jako vždy. Vidím před sebou jen celou tu dřinu. Naše snaha je zbytečná. Nemá to cenu. Trenéři jsou také „naměkko“. Topíme se ve vlastní beznaději. Teď už chci jenom usnout a na všechno zapomenout. Nechci zase zažít tu ostudu, že jsme něco nedokázali.

Najednou vidím všechno jakoby jinýma očima. Dostal jsem asi nějaký impulz. Je to poslední záchvěv nebo nová síla? Je to zvláštní. Necítím únavu. Ta síla mne tlačí dál. A nejsem sám! Najednou všichni jakoby ožívají. Týmu se zmocňuje tzv. Naganský duch. Nevymýšlím si. Nefantazíruji. Je to tak. Je to realita. Vidím to svýma očima. Sedíme u sebe, držíme se kolem ramen a mlčíme. Každý však uvnitř svádí krutý boj s únavou, s odhodláním. Dvanáct mladých kluků. Ticho. Nádherný pocit soudržnosti, pocit, že někam patřím, že něco umím. A opět cítím tu vnitřní sílu.

Už je to tady. Jdu na pálku, všechno je teď na mně. Moment roku. Možná zklamu, my prohrajeme. Ale dám do toho všechno, co v sobě mám, všechno, co jsem se kdy naučil. Sto procent. Žaludek mi dělá kotrmelce. Nebo to není žaludek? Už ani neslyším fanoušky. Je jich tu moc. Neslyším, nevnímám. Můj otec mne určitě sleduje. Musím mu dokázat, že umím to, co on. Musím rozhodnout. Na svých bedrech cítím obrovskou odpovědnost. MUSÍM! A opět ticho. Nic. Vidím jen míč, který mi nadhodí. Udělám to. Zvládnu to. Kolikrát se mi to již povedlo, tak proč ne teď?? Nesmím myslet negativně! Absolutní soustředění. „Stav zóny“, tak to nazývají psychologové. Takhle jsem se ještě nikdy necítil. Ticho, nyní opravdové. Diváci stojí, všichni jsou zticha. Cítím to jako životní zkoušku. Nepřeháním. Je to jako prodloužení v hokeji, penalty ve fotbale. Buď my, nebo oni. Já nebo míč. Potí se mi prsty. NE! Musím to vydržet. Už to přichází. Protihráči schválně zdržují, chtějí mně rozhodit. Je to psychická hra. Nenechám se. NE.

Míč letí proti mně. Má rychlost kolem 120 kmh-1, mohl by mě i zabít. Nemyslím na to. Teď ne. Fast do insidu. Jako vždycky. V hlavě prázdno. Tělo pracuje samo. Srdce bije. Nápřah, pálka nahoru, střet s míčem. To je ten pocit, jaký jsem chtěl cítit. To je ono. V hlavě pořád ticho. To se nic neděje?! To se mi to jenom zdálo? Ne, mýlím se. Všichni zadržují dech, sledují míč. Ano, vůbec jsem si nevšiml, že mám zavřené oči. Ticho. Tentokrát hrobové. Velký třesk, když hliníková pálka o rychlosti okolo 100 km/h udeří do míče. Jako když do sebe křísnou dva paprsky. Míč letí, je nesen vzduchem. Přelétává čáru 100 m, tedy homerunu. ANO! To je pocit vítězství. To je síla!

Nedokáži popsat, co to je, takhle zvítězit. Vyhrál jsem sám nad sebou. Nemohu popsat, jaké to bylo, nejsem novinář. Silnější zážitek jsem však ještě nezažil. Tento homerun a toto vítězství mne posunuly dál. Takováto vítězství mi dávají sílu a motivaci, když v těžkých zimních měsících dřu v posilovně či běhám kilometry ve sněhu. Tento příběh se odehrál na podzim 2004, dnes se připravuji na Mistrovství světa 2008 v Edmontonu a CHCI VYHRÁVAT.


Slohová práce školní

JAKUB JANDA
2.A								14.ledna 2008

VÝVOJ SVĚTOVÉ MOCI OD POČÁTKU 20. STOLETÍ

3. PROBLÉM, KTERÝ MĚ ZAUJAL
Osnova:
Úvod – Pohled shora
Stať: a) zrod a dětské nemoci
 b) dipólizace světa
 c) po rozpadu SSSR
 d) 21. století
 e) další vývoj
III. Závěr - Doslov

3. PROBLÉM, KTERÝ MĚ ZAUJAL
 Osnova:

Svět je plný problémů – každý člověk je denně vystaven mnoha věcem, které musí řešit. Téměř každý se dívá na všechny problémy odspodu – z hlediska sebe sama a soudí věci podle svého prospěchu nebo prospěchu svých blízkých. Pokusím se sledovat vývoj světových mocností – velkých hráčů naší planety zeshora – tak, jak by to viděl někdo nezúčastněný, někdo, komu by bylo umožněno zůstat v tomto světě od počátku 20. století a vidět vše, co se dělo. Pokusím se dále odhadnout, se znalostmi středoškoláka, jak bude probíhat vývoj světových mocností a jaká jsou pravidla a zákonitosti této konfrontace.
Z počátku nelze mluvit o mocnostech – velcí hráči byli ještě v prenatálním věku, popřípadě zažívali dětské nemoci nebo se nacházeli v pubertě. Budoucí velcí buď bojovali sami se sebou - se svými vnitřními nepříteli (Evropa, Rusko) nebo zažívali dětské nemoci, jako jsou třeba plané neštovice – člověk je dostane jednou za život a pak vůči nim získá imunitu (viz krach a Newyorkské burze – černý pátek). V pubertálním věku hledali svou identitu, která se více v budoucnu bude spolu s tváří státu měnit, ale hlavní podstata zůstává (viz Ústava USA). Je třeba si vyjmenovat velké hráče.
Rusko – pod vlivem carství bylo velice zaostalé – ani se nedalo uvažovat o něm jako o budoucí mocnosti – spíše jako o zemi chudoby (podobné znaky vykazovala Čína a Indie, dnes např. Afrika), ale voda se vařila pod pokličkou. V roce 1917, při VŘSR otevřel Lenin hrnec a vypustil vařící páru, zvanou komunismus, po celé zemi a v budoucnu i po celé východní Evropě (snaha o moc nad dalším velkým hráčem – jednoduchá zákonitost – silnější chce získat kontrolu nad slabším). Přesto nelze v důsledku VŘSR mluvit o přerodu ve velmoc (to možná jen vnitřně, ale ne globálně), tím zlomovým okamžikem se stala až 2. sv. válka. Rusko bylo nuceno okamžitě (z důvodu přežití státu – Němci byli v roce 1941 už před Moskvou!) převést svůj průmysl na mnohem větší obrátky, tak se z nich stala velmoc – vojenská (o hospodářské velmoci nelze zatím mluvit – v porovnání s USA). Stalin se stal hlavním motorem, který přetvořil Rusko ve velmoc, ač naprosto proti morálce (miliony mrtvých, útlak).
USA – prodělali podobný vývoj jako Rusko, akorát evoluční cestou – ne revoluční jako Rusko. Naprosto se při tom řídili zásadami své země (až na drobné přehmaty omluvitelné v době války). Během 1. sv. války se USA poprvé zapojily do světového dění – poprvé bojovaly mimo své území (předtím jen válka o nezávislost, občanská válka a pár lokálních karibských válek). USA se poprvé staly jazýčkem na světových vahách, když se přidaly na stranu Dohody po útoku na -----. Nutno říct, že se tímto jazýčkem staly i během 2. sv. války – tím si získaly dost spojenců v Evropě, ale dost si znepřátelili Rusko. Stalo se to samé jako u Ruska – po 2. sv. v. se USA staly vojenskou velmocí i hospodářskou – USA po 2. sv. v. jsou označovány jako supervelmoc.
Čína – neznamenala ve světovém měřítku nic na počátku 20. století. Stala se až důležitým spojencem USA, které ji „objevili“ pro světové mocenské boje. Během 2. sv. války Američané viděli potenciál Číny a začali ji sponzorovat až do Korejské války (50. – 60 léta), kdy se stalo naprosto zřejmé, na jaké straně stolu Čína stojí.
Evropa – byla z počátku 20. století roztříštěná – zažívala dětské nemoci a pubertu (hledání sebe sama – vnitřní konflikty, které vyvrcholily 1. sv. válkou). Nutno říct, že první puberta (1. sv. v.) vůbec nepomohla evropské integraci – naopak – zasela semena nenávisti v nejmilitantnějším státu – Německu. Díky tomu, že nikdo z někdejších velkých hráčů toto pnutí nezastavil (USA neměly zájem, SSSR nechtěl, Čína byla v plenkách), možná i díky podcenění zúčastněných, ani přes první varování (Sudety), se rozpoutal konflikt, který se z lokálního stal globálním a dnes ho můžeme označit jako zatím nevětší v dějinách lidstva.
Po 2. sv. válce nastala nám dobře známá Studená válka. Z hlediska moci se svět rozdělil podle ideologií na dva póly – Západ (USA + polovina Evropy) a Východ (SSSR, Čína + východní polovina Evropy). Berlínská zeď se stala kompromisem mezi mocenskými choutkami SSSR na pohlcení slabého hráče (Evropy) a snahy USA ochránit Evropu před sežráním s cílem nechat Starou dámu vzpamatovat se z obou válečných konfliktů a pak získat díky syndromu zachránce velký vliv a spojence v Evropě. Nutno podotknout, že to se podařilo, ale někdy se USA moc snaží získat státy pod sebe a ne jen nezávislé spojence (viz radar v ČR, Polské antirakety) tam, kde cítí slabinu – v případě malých států (ČR, Polsko) se snaží o dominanci a systém něco za něco (radar za ochranu), ale v případě větších států (Saudská Arábie, Anglie, Francie) se snaží jen získávat podporu.
Druhý pól – SSSR + Čína se snažili získávat zevnitř – iniciací ideových myšlenek získat dlouhodobou nadvládu nad těmito státy (východní Evropa), což se jim díky vlastní vůli malých státečků a chybám komunismu nepodařilo. Oba póly se přímo nikde neutkali – během závodů ve zbrojení se jen párkrát „oťukly“ – v Koreji a ve Vietnamu, aby zjistili, jak je na tom protivník a podpořili autoritu státu, bojem za „ideály“ (USA – ochraňuje bezmocné, SSSR – komunistická revoluce na celém světě).
V roce 1991 se stala naprosto zásadní věc pro naši planetu – vnitřními nepokoji zmítané Rusko se rozpadlo (Díky Gorbačove!) a tím naprosto porušilo světovou rovnováhu. Čína se tak najednou stala samostatným a nezávislým hráčem na světovém poli a USA začaly sklízet své plody – „ochranu Evropy“. Svět se stal díky destabilitě více nebezpečný – na scénu vstupuje nový druh velkého hráče → terorismus. Lze naznačit, že během 90. let se o něj globální svět nezajímal, ale po 11. září 2001 se vše změnilo. Evropa se postupně stabilizovala a integrovala (z RVHP do EU), zatímco se Rusko zmítalo ve vnitřních nepokojích. Během této fáze stihlo zavést novou tradici – válka proti teroristickým státům. Války v Afgánistánu a Čečensku daly světu hodně – USA začaly po 11. září bojovat stejně – aneb válka o suroviny začíná (Irák).
21. století se pravděpodobně ponese ve stylu války s „ teroristickými státy“ – se „zloduchy“. Světové velmoci (Rusko se již vzpamatovalo, Evropa se bude ještě nějaký čas sjednocovat, USA = supervelmoc, Čína se ukáže na OH 2008, pak se stane druhou hospodářskou supervelmocí – odtud už je už jen krok k vojenské supervelmoci v případě potřeby – viz USA) budou zatím bojovat společně, budou se navzájem sledovat, ale v budoucnu budou stát před velikým dilematem – spojit se nebo bojovat proti sobě? Osobně doufám, že zvolí to první.
Lze očekávat vstup dalších velmocí – přidá se Indie (pokud se tedy nezničí navzájem s nestabilním Pákistánem) a světoví hráči se poperou o zdroje ve střední a jižní Americe. Pokud se jeden z hráčů zraní (př: revoluce v Číně, hospodářská nestabilita v USA – pokud se nepoučily ze své dětské nemoci – Černého pátku – nyní je tlačí závislost na ropě – tu se snaží snížit – viz Irák → prezidentský kandidát Obama prohlašuje, že se stáhne z Iráku a sníží závislost USA na ropě o třetinu do roku 2050 → tak uvidíme), pak se budou snažit ostatní na něm parazitovat a přidat i ke svým zdrojům něco ze zdrojů „zraněného“. Bude zajímavé sledovat, zdali se počet velkých hráčů bude zvětšovat nebo zdali se budou pohlcovat mezi sebou a budou vznikat další supervelmoci (USA x Rusko, které ovládne Evropu x Čína + Indie?).
My, kteří žijeme v malém městě v malé zemi, nemáme šanci cokoliv globálního ovlivnit. Můžeme se jen dívat, jak vše dopadne. Na naše „malé“ životy to pravděpodobně nebude mít už (ještě) vliv – můžeme jedině emigrovat do nějaké mocnosti a prosadit se tam, jinak těžko můžeme zasáhnout do OPRAVDOVÉHO světového dění. Spíše zůstaneme externisty.


14. ledna 2009
Kramperová Tereza
V3ú

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Humor je solí života. Kdo je jím dobře prosolený, vydrží dlouho čerství.

Osnova: 1. Nedobrovolně na tomto světě
2) Pan Jiří
3) Hrobař
4) Vrásky? Ne!
5) Optimismus
6) Až jednou

Nikdo se nás neptal, jestli chceme přijít na tento svět. Také se nám nikdo neptal na to, jak chceme vypadat, čím a jací chceme být a v jaké rodině chceme vyrůstat a žít. Avšak není podmínkou, že vysoká blondýna s mírami 90-60-90, bohatým tatínkem a spoustou nápadníků bude mít lepší život, než obyčejná děvečka z kuchyně v polyesterové zástěře pod kolena. Nakonec určitě záleží i na náhodě, na štěstí a na našem osobním pohledu na svět.
Třeba takový pan Jiří. Muž, kterého vídám velice často. Muž v modré košili. Jiří, řidič autobusu. Člověk bez smyslu pro humor, který se za každého počasí schovává před světem pod svým hustým obočím. Nevím čím to je. Možná ho nebaví převážet lidská těla z místa na místo, den co den. Možná je sám a možná je to prostě tím, že takový je a jiný nebude.
Spoustě lidí se denně dějí hrozné věci, se kterými je nutno se vypořádat. Všichni to víme, ale jen někdo z nás to v reálném životě uplatňuje. Ale kdyby každý při prvním nevydařeném dni sáhl do šuplete pro revolver, nevypadalo by to tady asi moc dobře, už jen z toho důvodu, že by hrobníci nevěděli, kam dřív skočit, stejně tak, jako prodavači zbraní.
Asi i proto se spousta lidí přiklání k optimističtějšímu řešení daných situací. Brát věci s nadhledem je občas obtížné, ale hodně věcí to usnadní. Vážně. Asi nemá cenu dělat si vrásky kvůli každé maličkosti, když krémy proti nim jsou tak drahé.
Určitě jsou lidé, kteří jsou opakem řidiče z autobusu. Bytosti, kterým udělá radost každý nový den, blížící se půllitr zlatavého moku nebo jen vtip z rádia. Bytosti, které se na všechno dokáží dívat z té lepší stránky a u kterých jsou humorné hlášky součástí jejich image...
Tyto osoby pak mají vážně štěstí. Budou životem proplouvat s tím svým humorem a optimismem tak dlouho, dokud je neporazí něco silnějšího, než jsou oni sami. Ale až se to jednou stane, až je někdy něco porazí, určitě nebudou litovat toho jak žili, když to byla taková legrace.


Jean Giono

Muž, který sázel stromy

postava: Elzeárd Buffier

Elzeárd byl Ssebejistý, protože se snažil dosáhnoul cíle, kterého si určil. Pak byl také cílevědomý, protože sázel stromy pořád. Také nebyl bordelář, byl pořádný a všechno měl uspořádané a měl dobré srdce, lidem pomáhal.

Všechny stromy, co sázel, sázel pečlivě a byl pracovitý. Chránil přírodu, ale byl osamocený a moc nevěděl o okolním světě. A také ještě byl: prostého vzdělání, nebyl lakomý, kamarádský, skromný a plný života.


Slohová práce školní

Jana Kubů 12. ledna 2006
2. C
Témata:
1)Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
2)Kalamita (volný stylový útvar)
3)Probouzím se, je neděle ráno (volný stylový útvar)
4)Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (úvaha)

Probouzím se, je neděle ráno
Probouzím se a čeká mě den plný válení se a „flákání“. Vždyť neděle pochází od slova nedělej. To znamená, že v neděli se nemá nic dělat a to já hodlám dnes splnit.

Je deset hodin a já se chystám vstát. Stojí mě to hodně síly, ale nakonec se obleču, umyji a odkráčím do kuchyně nasnídat se. Po snídani se chystám učit, ale mám na to přece celý den a teď hned se mi učit nechce. Jdu se tedy ještě dívat na televizi. Mamka hned vidí, že nemám, co dělat, a tak mě zapojí do kuchyně. Říkám si: „Budu se tedy učit až po obědě.“ Po obědě musím ještě umýt nádobí a uklidit kuchyni, zaneřáděnou po vaření. Trochu si zdřímnu, abych strávila oběd, ale nakonec se vzbudím až ve tři hodiny odpoledne. Tak teď už se fakt musím začít učit. V tu samou chvíli u nás zazvoní moje kamarádka a já s ní jdu ven. Venku se procházíme, házíme jedna druhou do sněhu a vymýšlíme různé ztřeštěné nápady. Bavíme se a bavíme až je sedm hodin a já jdu domů. Tam se navečeřím a už je osm. Začnu se učit, ale vůbec mě to nebaví, tak se jdu nejdřív umýt. To už je ale devět hodin a já jsem hrozně unavená, tak jdu spát.
Tenhle den opravdu neproběhl, jak bych chtěla – ani jsem se neválela, ani se nic nenaučila, zítra je pondělí a všechno začíná nanovo. Učení a spaní, spaní a učení celých pět dní až do pátku, kdy mě konečně čeká krásné „nicnedělání“.

Osnova:
 I. Úvod
 II. Stať a) pomoc v kuchyni
 b) procházka s kamarádkou
 c) opět žádné učení
 III. Závěr


27. listopadu 2008
Nikola Koderová
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Byl to jen sen

Osnova: 1)
2)
3)
4)
5)
6)

Byl zimní studený den, celé okolí se skrývalo pod jednou bílou peřinou. S rodiči jsme seděli v obývacím pokoji a ochutnávali vánoční cukroví, které nám napekla babička. Netrpělivě jsme všichni očekávali příjezd sestry s její rodinou. Všichni už jsme se nemohli dočkat, protože bydlejí až ve Španělsku a jezdí k nám už dva roky jen na Vánoce a Nový rok.
Čekali jsme už pár hodin a pořád nic. Měli jsme o ně strach. Venku se začalo stmívat a já zrovna odcházela vyvenčit pejska. Šla jsem se s ním projít až na druhou stranu vesnice. Začalo hustě sněžit, sníh mě štípal v obličeji a náš malý pejsek byl celý obalený sněhem. Vzala jsem ho pod bundu, nasadila kapucu a rychlým krokem pospíchala směrem k našemu domu. Vraceli jsme se okolo zastávky, kde nastupuji každé všední ráno do školy. „Ahoj Nikčo!“ uslyším, a otočím se za hlasem, který jsem zaslechla. Spatřila jsem kamarádku Terezu z tábora, kterou jsem už neměla příležitost tři roky vidět. Měla jsem ohromnou radost, že ji po tak dlouhé době opět vidím.
Bylo už celkem pozdě, obě jsme mrzli na zastávce, povídali si a já už se musela vrátit domů. Pozvala jsem ji k nám, seděli jsme u mě v pokoji, pili horký čaj a vyprávěli si všechny zážitky z tábora. Měla jsem velmi dobrou náladu, ale rodiče byli zoufalí, sestra totiž ještě nepřijela. Asi za hodinu si pro kamarádku přijeli její rodiče až z Plzně. Dali jsme si na sebe kontakt a rozloučili se.
Bylo po desáté večer a někdo nám zazvonil na zvonek. Všichni byli natěšení, že sestra s rodinou přijela, ale bohužel. Byl to jen náš starý soused, který nám přišel popřát hezké svátky.
Po chvilce jsem se šla vykoupat a od 23:00 dávali v televizi dobrý film, který jsem chtěla vidět. Koukala jsem se z postele a v půlce filmu přijde ke mě do pokoje máma. Byla celá rozklepaná, slzy jí stékaly po obličeji. Sedla si ke mně na postel a objala mě. Byla jsem celá vyděšená, vůbec jsem netušila co se děje. Myslela jsem si ale, že se nejspíš stalo něco sestře. Začala jsem také brečet a šli jsme společně do obývacího pokoje, kde seděl i táta. Oba mi sdělili, že sestry auto mělo dopravní nehodu. Nemohla jsem tomu uvěřit. Máma mi řekla, ať jdu spát, že s tátou pojedou do nemocnice a já musím zůstat doma. Jenže tu noc jsem nemohla usnout, pořád jsem plakala a držela v náruči plyšového medvídka, kterého jsem dostala před pár lety od sestry.
„Nikol, vstávej, už je ráno!“ Otevřu oči a před sebou vidím mou skvělou sestřičku. Vyskočila jsem z postele a objala sestru jako nikdy předtím. Všichni v pořádku dorazili. Byl to jenom sen, ale z jedné části dobrý, protože jsem ve snu spatřila kamarádku z tábora. Od té doby jsem si začala vážit své sestry více a doufám, že tento sen se nikdy neuskuteční.


osnova:

1. 80. výročí naší školy

2. Přípravy

3. Výzdoba tříd

4. Vystoupení žáků

5. Rodiče ve škole

6. Kulturní dům

7. Závěr – mám rád naši školu

20. listopadu

Milá, Evo,

děkuji Ti za dopis. Udělal mi radost. Tvé vítězství bylo zasloužené.

Musím ti napsat, čím teď žije naše škola. 7. listopadu oslavíme 80. výročí založení {obec}<priv> školy.

Bude totiž oslava a party školy.

Jen ti chci říct, oslavovali {jsme}<in> vystoupením. Na tom vystoupení byla různá představení. Šesťáci (my) například vystupovali, že holky nosily písmena vyjmenovaných slov, jako jsou B, L, M, P, S, V, Z a F. Když jsme naše představení skončili, mohli jsme si prohlédnout exponáty z minulosti naší školy. Po vystoupení jsme dostali obložené bagety. A vyrazili jsme domů.

Ahoj Eva.


Petra Hoffmanová I. C
23. 2. 2004

2. slohová práce
Můj oblíbený filmový hrdina
(Charakteristika)

Osnova:
1. úvod – kdo je to
2. vlastní charakteristika – jak ho vidím
3. vnitřní charakteristika
vnitřní charakteristika
4. jeho chování a bydlení

Je to skvělý "člověk". Je sice nepříjemného vzhledu a má velmi zapáchající dech, ale pokud ho poznáte blíže okouzlí vás svým šarmem a skrytou jemností a nevinností. Chtěla bych vám představit Shreka – velkého zeleného zlobra.
Přestože je to pouze kreslená postava má lidské vlastnosti a city. Sice nestárne a vypadá pořád svěže, ale jeho humor pro který jsem si ho tak oblíbila neztrácí nikdy originalitu.
Jeho srdce je velké, ale prázdné. Nemá mnoho přátel a to i proto, že je samotářský. Nemá rád společnost a bohužel i společnost jeho. Pověst ho předchází a je to ošklivá pověst, která mu na oblíbenosti nepřidává. Ale on je sám sebou a ničím a nikým se nevzrušuje ani ho nikdo nevyvede z míry. Spřátelit se s ním může pouze ten, kdo se ho nezalekne a nevybíravým způsobem vetře do života. A takových se našlo opravdu málo. Má pár přátel, kterých si velice váží a je jím věrný a oddaný i když to na sobě nedává znát. Ti ho mají rádi pro jeho dobromyslnost, vtipnost a také proto, že je pro každou legraci. Sám sebe většinou přirovnává k cibuli. Ne proto, že cibule smrdí a na slunci zhnědne, ale proto, že cibule má vrstvy. A on má mnoho vrstev. A pod ně je těžké se dostat. Je velice bojácný a vůči strachu zůstává imunní. Nic mu nezabrání v tom, aby vše dotáhl do konce a nerad přiznává prohru. Pokud ho někdo zradí nebo mu ublíží umí být pořádně protivný a všechny od sebe odhádí jako mouchy mucholapkou. Kdo ho zná tak ví o čem mluvím. Ale kdo ho viděl pouze jednou a nedostal se pod jeho vrstvy nemůže chápat, že taková ošklivá zelená a tlustá příšera s velkými uši, které mu na hlavě odstávají jako tykadla se mi tak moc zamlouvá.
S každým jedná velice slušně a nesnaží si nikoho znepřátelit. Jeho chování u jídla je sice trochu nevybíravé, ale to se nedá změnit už je to v jeho povaze. Ale tam kde bydlí to nikomu nevadí. Protože bydlí v bažině, kde mu dělá společnost pouze otravný hmyz a jeden upovídaný oslík.
Když mluví o sobě vyjadřuje se většinou záporně. Říká, že je velký, tlustý a nikdo ho nemá rád.


15.11.2006
Malá Lenka, 2.C
1. písemná slohová práce
(mluvený referát)

Osnova: I. Úvod – přivítání v Muzeu hl. m. Prahy
II. 1) O fenoménu Cimrman
2) O výstavě <šipka měnící pořadí bodů 1) a 2)>
3) O Divadle JC
III. Závěr – rozloučení

„O fenoménu Cimrman“
„STOPY JÁRY CIMRMANA“

Dobrý den, ráda bych vás přivítala v Muzeu hlavního města Prahy. Jmenuji se Lenka Malá a pro dnešní dopoledne budu vaší průvodkyní. V našem muzeu už se vší pravděpodobností byl každý z vás, ať už ho k tomu donutili rodiče či škola, jak je tomu v tomto případě. V tuto chvíli zde probíhá kromě jiných expozic i výstava nazvaná „Stopy Járy Cimrmana“. V návaznosti na výstavu „Doba Járy Cimrmana“, která probíhala v historických prostorách pražského Hlavního nádraží v rámci projektu „Praha – evropské město kultury roku 2000,“ a na počest už 40 výročí divadelní sezóny Divadla Járy Cimrmana. Výstava zde probíhá od 7. září až do 5. listopadu 2006. Dělí se pěti jednotlivých okruhů. Prvním je „ Historie Divadla Járy Cimrmana“, pojednávající například o prostorách, kde divadlo působilo. Namátkou zmíním třeba Malostranskou besedu, Branickou scénu či momentální Žižkovské divadlo JC. Dalším je tématický blok „Jára Cimrman – světoběžník“, kde se dozvíte o mistrových cestách za poznáním a spisech o nich. Dále přijdete ke „Kabinetu Járy Cimrmana“, jenž pojednává o školních letech našeho génia. Tam si můžete povšimnout například vlastnoručně vyrobených pomůcek či Cimrmanovy lavice ze 2. třídy. Čtvrtým tématem je „Jára Cimrman – vynálezce“, kam jsme zařadili fotografie a scénické prvky z jednotlivých představení, ale hlavně rozličné kuriozity pocházející z rukou „zapomenutého českého génia“. Ony našemu muzeu zapůjčilo buď samo divadlo, soukromí sběratelé, spřátelená muzea či „cimrmanovští nadšenci“. Jako poslední vás očekávají „Stopy a vrcholy Divadlo Járy Cimrmana“, které poukazují na všestranou činnost v nejrůznějších městech následovanou pojmenováním ulice, místa či náměstí po našem „skoro největším Čechovi“.

Ale teď ještě trochu informací k samotnému fenoménu. Jeho vznik datujeme „dvacátým třetím“ prosincem roku 1966, kdy v rozhlasovém pořadu „Nealkoholická vinárna U pavouka“ její moderátoři zmínili, že byla objevena rukopisná pozůstalost neznámého českého génia Cimrmana. Nejen, že vinárna U pavouka, ve které se měl pořad natáčet, byla zcela fiktivní, nejinak tomu bylo i u onoho zapomenutého génia. Což ovšem nijak nevadilo, a česká veřejnost se rozdělila na několik táborů. Ti první do poslední tečky uvěřili a byli šťastní, že do řady geniálních Čechů mohou zařadit dalšího. Jiní byli nadmíru rozčileni nad touto mys-tifikací a chodili si do rádia stěžovat. No a ti ostatní, třetí skupina, založila kult Cimrman. Skutečnými duchovními otci Cimrmana a zakladateli divadla byli Miloň Čepelka, Jiří Šebánek a Ladislav Smoljak se Zdeňkem Svěrákem.

K divadlu jako takovému bych vám ještě zmínila pár podrobností. Herci, kteří v něm účinku-jí, vlastně žádnými herci nejsou a najdeme mezi nimi grafika, dirigenta, nástrojáře či pracovníka muzea. Divadlo tak pro ně zůstává odpoledním a večerním koníčkem. V souboru zcela chybí ženy, pojímá všechny generační vrstvy a nestahuje hry z repertoáru. Nejstarší hru tedy můžeme vídat již přes 30 let.
Teď už vás ale nebudu zdržovat a pustím vás dovnitř. Do světa milé mystifikace, relaxace a inteligentního humoru.
<podtržení přes celou stránku>
***
- Uvědomuji si, že jsem místy neužila dokonalý slovosled, ale snažila jsem se slova skládat tak, aby působila autenticky jako slova průvodkyně, která má za úkol zaujmout skupinu žáků, kteří by se vší pravděpodobností byli nejraději někde úplně jinde.


Aleš Matějka, I. E
26. února 2004

2. písemná práce
(Charakteristika)

Osnova:
Úvod
Stať

Závěr

Stál na vrcholku hory a obezřetně se rozhlížel. Poté utrhl stéblo trávy, zhluboka se nadechl a skočil. John Wayne si pomyslel, že se ten rudoch dočista zbláznil, ale jezero pod vodopádem bylo hluboké a plavat v tom kraji uměl každý...
Už jen z tohoto hrdinského činu lze vypozorovat základní rys jeho povahy; byl statečný. Statečný, ale také spravedlivý, nesmlouvavý a s obrovským smyslem pro čest a právo. Vždy dobře věděl, co dělá a své skutky činil s rozmyslem. Proto se tvrdě postavil na odpor, když běloši začli se stavbou železnice přes jeho území, jeho prérie, proto vyhlásil válku bandě Johna Waynea, když začala vybíjet bizony a proto ho nakonec zabil, když se tento rádoby kovboj pokusil uloupit jejich poklad na Stříbrném jezeře.
Byl náčelníkem kmene a jako všichni původní obyvatelé amerického kontinentu nenáviděl bělochy. Nemůžeme ale říci, že by byl xenofobní či rasista. Vždy měl pro své jednání dobrý důvod a po zkušenostech se zloději koní, s utlačováním a se zabíjením jeho druhů v nesmyslných bitvách se jen utvrdil v rovnici běloch rovná se nepřítel. Samozřejmě byl ochoten změnit názor, proto se vše změnilo, když přišel onen mladík Charlie, greenhorn se mu říkalo; ten, po jehož pěsti se usíná, a zachránil náčelníkovi život. Ač měl zemřít na kůlu smrti, později se mezi nimi zrodilo veliké přátelství, jež přerostlo do pokrevního bratrství a bělochovi už nikdy nikdo neřekl jinak než Old Shatterhand. Tato příhoda, která mu od základů změnila život, zase ukazuje jeho úžasnou a téměř neomylnou intuici, když mezi nepřáteli našel spřízněnou duši a nakonec za Shatterhanda položil i život.
Vinnetou byl mírumilovný, ale doba a místo mu nepřály a tak téměř celý svůj život strávil v bitvách a válkách, ať už s bělochy či Siouxy, kde viděl umírat své bratry a kde také zemřela jeho sestra a Shatterhandova družka N´Šoči a Vinnetouův otec. Smrt ho provázela od narození a tak se naučil být hrdý a nesmiřitelný a při pronásledování zatvrzelých protivníků opravdu zarputilý. Mnozí z jeho nepřátel končili strašlivou smrtí, ale je fakt, že zaslouženou. Vinnetou byl zkrátka prototypem ideálního muže bojovníka.


MODRÁ SFÉRA

(Autor: Jeffery Deaver, rok vydání: 2003)

Před nedávnem jsem přečetla knihu Modrá sféra. Musím říct, že jsem byla zpočátku skeptická. Dané téma mě zrovna neoslovuje. Prostředí nejmodernějších technologií, hackerů a počítačových virů... Nic pro mě. Ale protože mám ráda detektivky a líbí se mi styl Jefferyho Deavera, pustila jsem se do toho.

Za dva dny jsem měla přečteno všech 400 stránek. Doslova jsem modrou sféru zhltla. Je napsána stylem, kterým se tento autor vyznačuje. Omotá si vás do svých sítí a nepustí.

Jak jsem již naznačila, děj se točí okolo internetu a počítačů. Rukou sadistického vraha umírá kolem Silicon Valley několik lidí. Zabijákem je hacker s přezdívkou Phate. Pomocí programu Trapdoor proniká do počítačů svých obětí, narušuje jejich životy a láká je do pastí. Život je pro něj hra. Onlinová hra, ve které musíš zabít. Jinak sám nepřežiješ... Vybírá si oběti, ke kterým není snadné se dostat. Čím obtížnější přístup, tím větší výzva a tím víc pomyslných bodů za splněnou misi... Policie v San José je bezradná, propouští z vězení hackera Gilletea a snaží se jej přimět ke spolupráci...

Příběh má velmi poutavý děj, spád a překvapivé rozuzlení. Tak jako ve všech ostatních dílech tohoto autora, čtenář do poslední chvíle neví, jak to dopadne. Ke konci knihy nastane takový zvrat, který vrhne na celý případ nové světlo a dokonale vás zmate. Váš úsudek o tom, „kdo to vlastně byl“ bude 100% mylný, věřte mi!

Jediné, co bych vytknula, je nereálnost celého příběhu. Nepochybuji o schopnosti hackerů, ovšem program Trapdoor by v současné době pravděpodobně nikdo napsat nedokázal. To přiznává i sám pan Deaver.

Pokud tedy máte rádi detektivky, máte čas a chuť na čtení, pusťte se do toho. Určitě doporučuji. Jen se smiřte s tím, že po přečtení budete svého počítačového miláčka každých 5 minut kontrolovat. Bude se vám zdát, že vydává nepřirozené zvuky, že nereaguje tak rychle jako dříve a grafika se zhoršuje. Nebojte, žádné nebezpečí vám nehrozí. Pravděpodobně...


Lukáš Černický
3. 11. 2003

1. písemná práce
Propast
(vypravování)

osnova: 1) ÚVOD do děje
2) Setkání a nabídka zaměstnání
3) cesta k propasti
4) Dvoukřídlé dveře
5) Úkol
6) Osud

Ptáte se, proč je u propasti Věků ta velká socha? To se dozvíte z mého vypravování.
Avatar se probudil a těžce dýchal, nebyl schopen si vzpomenout, co právě prožil ve snu. Rozhlédl se, byl v hostinském pokoji, který si na noc pronajal. Podíval se do zrcadla a uviděl muže okolo pětatřicítky s hladkou tváří a vysokým obočím. Upravil si vlasy. Oblékl se a připásal si meč a vzal luk. Sešel dolů ze schodů. Bylo ráno a v hostinci bylo poloprázdno. Posadil se k rohovému stolu. Objednal si džbán vína a chléb se ztvrdlým sýrem. Když dojedl, zaplatil a vyšel z hostince ven.
Byl podzim a mrholilo. Opustil město a šel zkřehlou podzimní krajinou. Byla mu trochu zima. Přemýšlel, kam by se měl vydat, když tu uviděl jak se k němu blíží skupina asi šesti jezdců. Když byli kousek od něj, prohlédl si je. Byli v černém brnění, s velkou přilbou, která jim zakrývala celý obličej, na černých koních, kteří měli veliké červené oči. Vytáhl meč z pochvy. Pomyslel si, že se nedá zadarmo. Oni však seskočili z koně a jeden z nich promluvil hlubokým hlasem: „Jmenuješ se Avatar?“ „Ano“ odpověděl. „Náš pán má pro tebe práci.“ Avatar si pomyslel, že stejně nemá co na práci a že to může omrknout. „Dobrá, tedy, ale nestačím vám, máte koně!“ Ten rytíř jen hvízdl a přicválal k němu další kůň, ten samý, na jakých rytíři přijeli. „Musíme ti však zavázat oči.“ Avatarovi se to moc nelíbilo, nakonec však svolil. Jeli klusem, Avatarovi se zdálo, že letí. Jeli takhle asi tři hodiny, než koně zvolnili.
Když je drak konečně uviděl, zatáhl svá křídla a sletěl do propasti.
Když Avatarovi rozvázali oči, tak se mu zatajil dech. Byla tam nádherná krajina s zelenými kopci na obzoru, plání plnou trávy. Výhled však kazila propast, okolo které tráva zčernala a stromy uschly. Avatar si vzpomněl na Propast Věků. Sídlí tam drak a je tam brá z pekla do našeho světa. Ta brána vysílá zlo do propasti, ze které proudí do celého světa. Avatar se zla nebál, už ho taky několikrát činil sám, ale cítil velkou úzkost.
Stráže ho vedly snad po nekonečně dlouhých schodech, za chvíli nebylo vidět denní světlo, ale schody ozařovaly velké červené krystaly zasazené do zdi.
Asi po dvou hodinách stanul na dně propasti. Byla tu tma ozařovaná jen těmi krystaly. Avatar se zalekl, co ho asi čeká. Stráže ho vedly obrovskou síní na dně propasti až před obrovské dvoukřídlé dveře. Třikrát zaťukali a otevřeli. Stanul tváří v tvář velkému draku.
„Mohu ti nabídnout nesmrtelnost“ řekl drak.
˂dokončeno v konceptu>
Avatar vyjeveně kývl. „Teď tě nechám týden zavřít a poté mi řekneš své rozhodnutí.“
Po týdnu si ho zavolal. Avatar mu sdělil, že jeho nabídku přijal. Tak se Avatar stal nesmrtelným, ale musel střežit Propast Věků navždy. Stala se z něj socha.


Životopis

Jmenuji se Jiří Břeh, narodil jsem se 1. ledna 1995. Bydlím v Dlouhé ulici 456 Kladno a jsem svobodný.
Moje matka se jmenuje Dana Břehová narozena v roce 1983 a otec Jiří Břeh narozen v roce 1981, oba dva mají téže adresu bydliště.
Mám jednu sestru, která se jmenuje Radka Břehová, narozena v roce 1997. A má téže adresu bydliště.
Absoloval jsem základní školu. Můj oblíbený předmět ve škole je hodina počítačů a zeměpisu.
Anglický a ruský jazyk ovládám na dobré úrovni, německý jazyk se neučím. Mezi moje zájmy patří jízda na skateboardu a snowboardu, zajímám se i o počítačové hry a součástky.
Můj zdravotní stav je dobrý, až na občasné brnění prstů a někdy i bolesti kolen.
Psáno dne 8. ledna, v Kladně
Břeh


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Pavel Miloschewsky, II. B
Téma: Jak vidím sám sebe (Charakteristika)

Osnova:
1) Úvod: Zadání úkolu
2) Stať: a) Moje přezdívky
b) Moje postava
c) Charakteristika mého chování, povahy
d) hobby, škola, oblíbena strava
e) jak sportuju, co nesnáším
3) Závěr: Moje budoucí práce, zlepšení

Jako téma jsme dostali napsat svoji charakteristiku a tak se vám pokusím přiblížit některé věci, které třeba ještě o mně nevíte. Jmenuji se Pavel Miloschewsky, ale ve třídě mi říkají Šaman nebo Miloš. Teď studuji na osmiletém Gymnáziu Českolipská. Jsem štíhlé sportovní postavy jako většina členů v naší rodině.
Mám teď poměrně dlouhé hnědé vlasy a zelené oči. Dříve jsem nenosil trička s dlouhým rukávem, protože se mi zdála moc těžká. Teď nosím všechno. Zvláště si potrpím na bavlněný oděv. Ve třídě jsem spíše extrovert, ale někdy pusobím tiše a opatrně. Často pouštím v autobusu staré lidi a tak si myslím, že na ostatní pusobím slušně. Nepatřím mezi ty, které učitelé často napomínají, ale to neznamená, že nedělám klukoviny. Doma jsem tichý, ale když mě sestra něčím naštve, tak jsem jako plně rozjetý vlak, který narazí do auta. Sice to prozrazuji nerad, ale uvedu některé špatné vlastnosti, které chci změnit k lepšímu. Často zapomínám úkoly, protože si je nezapíšu do úkolníčku a tak jsem druhý den bez úkolu. Jsem někdy bezohledný a na ostatní se vykašlu, místo abych jim pomohl. Už od třetí třídy až dodnes hraju na kytaru a jsem už v pátém ročníku. Dřív jsem chodil i do sborového zpěvu, kde jsme jezdili po různých soutěžích, ale z toho dnes již sešlo. Ve škole mě baví nejvíc chemie a biologie a někdy se na ně vůbec nepřipravuju, kromě testů. Poslední dobou jsem se poměrně zhoršil z angličtiny, ale to snad napravím. Chutnají mi hlavně sladká jídla, protože když pomyslím na maso, tak se mi většinou zkazí chuť. Na chalupě rád jezdím na kole, na bruslích a v zimě rád lyžuji. Jsem spíše sportovní typ. Nesnáším injekční stříkačky a operace, protože z toho nemám dobrý pocit a bojím se, že se něco zkomplikuje. Svoji rodinu mám velice rád, protože se mi vždy snaží vypomoct. Až budu dospělý, tak se chci stát manažerem počítačové firmy, jelikož tuto práci dělá můj táta. Měl bych určitě na sobě hodně věcí změnit a do budoucna se o to vážně pokusím.


Sherlock Holmes

Svého největšího a zároveň nejpodivuhodnějšího přítele jsem poprvé nepotkal při řešení jednoho z mnoha velkých případů, jenž mu vynesli slávu a úctu, ale při události zcela všední, pronájmu bytu.
Udivil mě svým praktickým a živým přístupem z čehož jsem usoudil, že jest člověkem pragmatickým a přímým. Moje zvědavost tím však ukojena nebyla.
Sherlock Holes byl na první pohled vysoký a velmi štíhlý, snad až šlachovitý. Jeho bledá tvář s ušlechtilým čelem a zapadlýma očima jen doplňovala jeho celkovou pobledlost a chvílemi až strašidelný vzhled.
Jeho vnější vzevření je však hračkou popsat srovnáme-li ho s popise duševním neboli vnitřním. Sherlock Holmes má bohémskou a divokou duši a úžasný a až dokonale vyvinutý pozorovací talent. Hluboké znalosti ze všeh odvětví kriminalistiky. Četl snad všechny knihy o zločinu vydaných za posledních 500 let. Bohužel nemohu zde popisovat všechny jeho duševní schopnosti, neboť by mi pro toto téma nestačila ani dlouhá kniha.
Celkově vzato má svět velké štěstí, že se Sherlock Holmes nedal na stranu zločinu a pomáha jej potírat po celém světě svými schopnostmi a vědomostmi.

									Dr. Watson


Roman Heheják
VII. A
22. února

2. slohová práce
(Charakteristika)

Nyní budu popisovat svou sestru.
Jmenuje se Tereza jsou jí 2 roky měří asi 80 cm. Na menší hlavičce má husté světlé kudrnaté vlasy. Ofina schovává malé čelo. Pod čelem je nevýrazné obočí. Její oči jsou hnědé mezi očima je malý nos, uši překrývají vlasy. Tváře má buclaté. Rty nevýrazné. Brada není špičatá je pokrcená.
Terčina nejoblíbenější pořad je kouzelná školka. Je velmi nadaná na všechno co se týče sportu. Umí velice dobře házet, ale nikdy nevý kam to poletí jestli nahoru, dolu, doleva, doprava. Football jí jde taky dobře, kopne vysoko a dopředu.
V kamarádství je nejlepší. Koho potka s tím se hned kamarádí. Nejvíce přátel si našla na bobech. I přes to že jim je výce let.
Je hrozně dobrá kamarádka a vzteklé, když není něco podle ní nebo se jíněco nelíbý. Ale je kamarádská a sportovně nadaná. Možná proto je tak oblíbená.


27. listopadu 2008
Lucie Kecová
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Byl to takový obyčejný příběh

Osnova: 1.) úvod
2.) Problém
3.) Zápletka
4.) Vyvrcholení zápletky
5.) Rozuzlení
6.) Ukončení

Najednou nějak začal zpomalovat. Šel pomaleji a pomaleji, až mu celá jeho třída i s učiteli zmizeli z obzoru. Vůbec mu to nevadilo, cítil, jakoby to tu znal. Nikdo si nevšiml, že chybí. Teď kolem něj byl jen tmavý les, ale jeho třída nikde.
V dálce uviděl vysokou postavu, která se blížila. Rozbušilo se mu srdce a přidal do kroku. Myslel si, že by to mohl být jeho učitel. Když uviděl že není, otočil se a utíkal, ani nevěděl kam, aby už byl z toho lesa pryč. Byl velmi bojácný, a to mu bylo už sedmnáct. Najednou už neviděl ani postavu, ale už ani tu cestičku, po které si zpočátku tak vesele vykračoval.
Měl radost, že nevidí postavu, které se z neznámého důvodu tolik obával, ale teď nevěděl, kde je. Sedl si a přemýšlel, co dál. Vstal a ani nevěděl proč, ale rozběhl se a běžel. Když se zastavil, opět uviděl tu postavu, co viděl předtím. Už necítil strach, ale zoufalost, protože vůbec nevěděl, co dělat. Jestli jít za osobou, kterou viděl více a více zblízka a zeptat se na cestu. Ale on stejně nevěděl kam.
Jak se osoba blížila, chlapec jí viděl do tváře. Osoba byl muž, na vodítku měl vedle sebe velikého psa, který jak štěkal, tak mu kapaly sliny od huby. Začínalo se stmívat. Rozhodl se, že půjde za mužem, ale tak, aby si ho nevšiml. Muž si ničeho nevšiml, ale pes ho ucítil. Choval se nervózně, neustále štěkal a vrčel. Muž stále nevěděl, co se děje.
Najednou se muž prudce otočil, ale chlapce neviděl. Takto to pokračovalo ještě kus cesty, když už muž nevydržel a vykřikl „Je tu někdo?“ Chlapec se neozval.
A pak se to stalo, muž se znovu otočil a uviděl ho. Lekl se a pustil psa. Ten se proti chlapci rozběhl a začal zuřivě jeho bílými tesáky trhat. Když ho muž konečně odtrhl, chlapec měl potrhané oblečení a krvácela mu ruka. Muž se hrubým hlasem začal vyptávat, co po něm chlapec chce. Když mu chlapec vše vysvětlil, muži bylo trapné, co způsobil. Jeho oči zesmutněly, ale bylo vidět, že už je klidnější. Odvedl chlapce na místo, kam původně měl dojít se třídou, a vše se vysvětlilo.


Khmara Sumra, V. B, 07/08

10. října
Vypravování reprodukce textu
<barevně vyzdobený nadpis>

reprodukce = převyprávění vlsními (slovy např: přečtu si knihu a její obsah sdelím ostatním).

Příhoda z prazdnin <barevně vyzdobený nadpis>

Já jsem se dozvěděl o prihodě z prazdnin. kluk po jmenem Tomáš bidlel u sybnika a stala se munehoda. Urybnika se stalo že tomáš se utopil. Dopadlo to velni dobře. Tamáš nedoztava pochvalu. A ten krat všichni mu připominají že zahránil život.


Řízkování

 Při vegetativním rozmnožování vezmeme určitou část rostliny a podpoříme u ní vytvoření vlastních kořenů, aby mohla dál růst a vytvořit novou rostlinu. K rozmnožování lze použít téměř všechny části rostliny: výhony, listy, odnože. Nejvhodnějších obdobím je jaro.
 Při řízkování rostlin používejte čisté nádoby, k řezání ostré a hygienicky nezávadné nože nebo žiletky, protože rozmačkané nebo roztřepené konce snadno hnijí. Řezných ploch se nedotýkejte rukama. Je-li možné, měla by se mateční rostlina asi dvě hodiny před odebráním řízku namočit do vody, aby výhonky a listy byly nasáklé vodou. Jestli používáte výhony, na kterých jsou květy, nejprve je vyštípejte pomocí zahradnických nůžek.
 Pokud se snažíte o zakořenění bylinných řízků ve vodě, řez proveďte přímo nad paždím listu nebo nad kolénkem a opatrně odstraňte spodní listy. Řízek vložte do vody. Přibližně za 4 týdny se vytvoří 20 až 40 mm dlouhé nové kořeny a řízek je možno vysadit. Je také možné provádět zakořenění v substrátu, postup přípravy je stejný jako u zakořeňování ve vodě, ale je lepší, když vyberete výhon s hustými pupeny.
 Při rozmnožování dřevnatých rostlin odstraňte všechny zbylé listy a kmen nařežte na krátké kousky, z nichž každý musí mít aspoň jeden pupen. Zakořenění může trvat o několik týdnů déle než u bylinných řízků. Řízky dejte vodorovně nebo svisle do substrátu. Na pupenech, které jsou v zemi, se vytvoří kořínky, na pupenech nad povrchem nové výhonky.


Písmo a pravopis

Osnova:

1) Úvod: Písmo

2) Stať: a) Pravopis

b) vVlastnosti pravopisu

3) Závěr: Ovládání pravopisných pravidel

Písmo jsou soubory grafických znaků a slouží k vzájemnému dorozumívání. Naše písmo je hláskové. Hlásky píšeme písmeny. V češtině se píše tzv. latinkou.

Zásady jak písmo zaznamenáváme označujeme {názvem}<in> pravopis. Pravopisná pravidla musejí být taková, aby působila co nejméně problému při psaní a při čtení.

Pravopis nám umožňuje rozlišit slova která znějí stejně, dává možnost poznat jak je slovo utvořeno a jeaké má vztahy mezi ostatními větnými členy.

Dobré ovládání pravopisných pravidel je velmi důležité.

Zdroj: Přehledná mluvnice češtiny pro základní školy, V. Syblík, M. Čechová, Fortuna Praha 1992, s. 132


Slohová práce školní

Karolína Soukupová 12. ledna 2006
2. C

Témata:
1. Abeceda dnešní společnosti (úvaha)
2. Kalamita (volný stylový útvar)
3. Probouzím se, je neděle ráno (v. s. útvar)
4. Dějiny mých úspěchů, neúspěchů a předsevzetí (úvaha)

Osnova: Úvod: význam kalamity
 Stať a) Indonézie a tsunami
 b) voda
 c) sněhová kalamita
 d) „vláda“ silničářů
 e) zprávy o nehodách
 Závěr: přání do budoucna

Kalamita
Slovo kalamita pro každého člověka znamená trochu něco jiného, a proto je pro mě těžké ho jednoznačně uvést. Někdo si představí neustále se sypající sníh a málo posypových automobilů ve městě, někdo nebezpečí číhající v horských lesích, kde se láme jeden strom za druhým pod tíhou mokrého sněhu, a málokdo v našich zeměpisných šířkách i nájezdy kobylek.
Naopak někdo si ještě dnes živě pamatuje loňské Vánoce, kdy jsme se každý den dozvídali, kolik dalších vesnic v celé Indonésii zmizelo i se svými obyvateli z povrchu planety po podmořském zemětřesení a následné vlně tsunami. Lidé, kteří byli v těchto místech právě v onu dobu, zažili bezradnost a bezvýchodnost situace a nebo ztratili někoho blízkého, se s tím ještě dnes při pohledu na moře, byť klidné a mírně zvlněné, jen stěží vyrovnávají.
Právě jsem obvinila jeden ze čtyř živlů, vodu, že si na lidstvu příliš krutě vybírá svou daň, ale to už jsou zákonitosti přírody. Naopak někdy nám dává příležitost se i zasmát.
Vrátím se tedy ještě jednou ke sněhové kalamitě. Vánoce byly, jak se říká, „na blátě“ a hned po novém roce přišly přívaly sněhu na celou Evropu. Nejprve jsme poslouchali ve zprávách o řidičích zapadaných ve sněhu na dálnici na jihu Francie, pak i v Německu a dalšího rána už jsme se sami brodili po kolena ve sněhu. Bylo komické, že například cesta na zastávku mi trvala místo obvyklých dvou minut téměř čtvrt hodiny. V parčíku, přes který chodím se nikdo neobtěžoval odklidit sníh, a tak jsem po příchodu na zastávku vypadala jako sněhulák. Ostatní lidé na tom ovšem nebyly jinak, někdo se smál, někdo byl rozčilen. Budu upřímná, i mě přišlo vtipné, když jsem viděla vystupovat z autobusu sebevědomé frajírky, kteří jakmile došlápli na chodník, měli co dělat, aby se udrželi na nohou. Autobusy jezdily spíš podle toho, jestli se jim podařilo vyjet ze závějí na vedlejších silnicích vedoucích na předměstí, a jízdní řád ten den skutečně byl spíš aprýlovým žertíkem. Poté, co se mi podařilo přijet přeplněným autobusem až na zastávku ke škole, i já jsem málem upadla při vystupování, takže úsměvných situací ten den nebylo málo. Do školy jsme se ten den dostavovali se zpožděním a někteří vůbec.
Dospělí na tom byli podobně. Jejich auta buď nevyjela vůbec a nebo vyjela, ale za mohutného přispění kolemjdoucích. Parkoviště pro tento den zmizely, protože silničáři, o kterých městští úředníci tvrdili, že jsou v terénu, měli co dělat, aby byly sjízdné alespoň sinice prvních tříd. Chodci si tedy ten den mohli vychutnat, mimo zledovatělých chodníků, že i velké město umí být jednou za rok ztichlé.
Večer ale přišlo to nejméně vtipné z celého dne. Televize NOVA nám začala ukazovat, kolik lidí nezvládlo na zasněžené vozovce svůj automobil a nabourala. Na jednu stranu tyto lidi lituji, ale když někdo vyjede do tohoto počasí s letními pneumatikami, byl by spíš zázrak, kdyby dorazil v pořádku. V častých případech jsou to právě tito nezodpovědní řidiči, kteří nehodu, při které umírají i lidé, zavinní.
Sníh zůstává, dětem přinesla kalamita radost, dospělým starost, ale tak už to bývá. Sněhové kalamity nepatří k těm nejhorším, takže ať se klidně opakují, jen když se nebude opakovat zemětřesení v Indonésii.


Slohová práce školní
23. května 2006
Šperňáková Zuzana

I. Úvod – zamyšlení nad hodnotami
I. Stať - a) peníze
 b) zdraví
 c) láska
 d) rodina
III. Závěr: to nejdůležitější

…je pro mě nejdůležitější

Zamyslet se nad hodnotami, které jsou pro mě v životě důležité a vybrat z nich tu „nej“ není vůbec jednoduché. Nevím, jestli lze na tuto otázku vůbec jednoznačně odpovědět. Když si ji položím, napadá mě spousta věcí, bez kterých si svůj život nedokáži představit. Jsou to rodina, zdraví, láska, přátelé a mohla bych jmenovat dál.
Třeba peníze. Když jsem byla malá, nechápala jsem, jak někdo může tvrdit, že jsou pro něj peníze tím nejdůležitějším. Teď už tomu rozumím. Určitě souhlasím s tím, že by to bez nich nešlo, ale přesto se s tímto názorem úplně neztotožňuji. Pořád existují hodnoty, které pro mě znamenají mnohem víc.
Zdraví. To je právě jedna z věcí, kterých si neskutečně vážím. Vím, že každému se nedostává a mám obrovské štěstí, že o sobě mohu prohlásit: „Jsem zdravá.“ Mám kamaráda, který je tělesně postižený, a tak když jsem vedle něj, uvědomuji si váhu a cenu zdraví ještě více. Stačí okamžik, chvíle neopatrnosti a člověk o něj může přijít. Pak už to nejde vrátit zpět a jak se říká: Zdraví si ani za peníze nekoupíš.
 Vedle zdraví je pro mě neméně důležitá láska. Člověk ji potřebuje ve svém životě dávat ale i dostávat. Bohužel existují lidé, kteří tento cit za celý svůj život nepoznají a to rozhodně o moc přicházejí. Člověk prostě musí vědět, že je někdo, kdo ho má rád. Já kolem sebe takové lidi díky bohu mám a jsem za to vděčná.
Právě takovými lidmi je má rodina. Vůbec si nedovedu představit, že bych ji neměla. Lituji těch dětí, které žijí v dětských domovech a nemají tu možnost poznat teplo rodinného krbu, pocit bezpečí a jistoty.
Nemají nikoho, ke komu se mohou schoulit, když je jim smutno. Tohle vše já mám. V životě bych se neobešla bez své rodiny. Připadala bych si bez nich jako nic. Jen s nimi něco znamenám a jsou pro mě těmi nejdůležitějšími lidmi na světě.
Odpověď na otázku: „Co je pro mě nejdůležitější“ tedy mám – má RODINA. Bylo těžké vybrat, v mém životě je pro mě spousta věcí důležité, ale tohle je právě to „nej“.


31.10. 2006
Martin Dědek, 2.D
1. písemná slohová práce
Akrobatický rokenrol
(Referát)

Osnova:
I. Úvod – Vývoj a historie
II. 1) Jak se vyvíjel u nás
2) Zajímavost z naší scény
3) Kategorie
III. Závěr: Budoucnost

V 50. letech vzniká v USA nový taneční styl rokenrol. Tento tanec navazuje na populární hudební styl, který také vznikl v té době v této zemi.
Akrobatický rokenrol, v té době nazývaný skákavý rokenrol, dorazil do Evropy v druhé polovině 50. let, kde se zformoval do klasického tanečního stylu rokenrolu. Zanedlouho však postupně upadl v zapomnění.
V 70. letech se opět dostává, už jen v Evropě, do popředí populárních tanců a oficiálně se mu začíná říkat „akrobatický“. Vzniká také první organizace, která sjednocuje státy, ve kterých se tento tanec tančí, pod názvem WRRA (World rock and roll association – Světová organizace akrobatického rokenrolu).
V 80. letech je v této organizaci už 13 států zabívajících se tímto sportem, zároveň se organizace přejmenovává na WRRC (World rock and roll confederation). Pro nás a naší zemi je však podstatné, že rokenroll proniká do tehdejšího Československa. První klub vzniká v Praze. Po čase začíná být rokenrol tak populární, že se začíná dostávat do všech koutů tehdejšího Československa. Tančí se od Karlových Varů až po Bratislavu.
První taneční soutěž se koná roku 1983 v Mšené. O rok později první mistrovství ČSSR.
Po sametové revoluci se československý svaz akrobatického rokenrolu dělí na Český a Slovenský, a po rozpadu federativní republiky se tyto dva svazy úplně osamostatnily a zároveň byly přijaty do WRRC.
První historický úspěch pro naší republiku přivezl z mistrovství světa taneční pár Roman Kolb a Michaela Večeřová a to ten nejcennější, zlato. Celkově 90. léta byla pro český rokenrol velmi úspěšná, získali jsme mnoho titulů a zařadili se mezi světovou rokenrolovou špičku.
V dnešní době jsme uznávaným členem světové konfederace akrobatického rokenrolu, máme obsazeny všechny možné kategorie tohoto sportu od těch nejmladších a nejzákladnějších až po ty nejstarší a nejzkušenější.
Tančí se v těchto kategoriích děti, žáci, junioři, C, B a nejvyšší kategorie A, ve které jsou povolené už ty nejtěžší akrobatické prvky jako je například tzv. „dvoják“ dvojné salto, kdy se partnerka po vyhození do cca třímetrové výšky dvakrát protočí hlavou k zemi.
V dnešní době je tou nejpočetnější kategorií u nás kategorie junior. V této kategorii jsou povoleny akrobatické prvky pouze s držením.
Pro úplnost, v roce 1999 se u nás začala rozvíjet nová kategorie dívčí formace junior a senior, kde tančí už podle názvu dívky ve větších skupinách.
Rokenrol je u nás velmi dynamicky se rozvíjejícím a oblíbeným sportem o který se začíná zajímat čím dál více lidí, protože se v něm kloubí prvky gymnastiky aerobiku, sportovní akrobacie a klasického tance.
Osobně ho doporučuji, protože ho tančím už sedmým rokem.


Dexter

O seriálu jménem Dexter jste nejspíš ještě neslyšeli, ale ve Spojených státech je to vskutku pojem. Dá se považovat za jeden z nejlepších seriálů poslední doby, o čemž svědčí i fakt, že hned po svém natočení získal cenu AFI za nejlepší show roku a následně IGN za nejlepší herecký výkon hlavního hrdiny Michaela C. Halla aneb Dextera Morgana. Michael C. Hall byl také nominován na cenu Zlatý glóbus, kterou za tento seriál později i vyhrál.

Je to tedy americký seriál z produkce televizní stanice Showtime, odehrávající se v Miami. Je založen na románu Drastický děsivý Dexter od Jeffa Lindsaye. Hlavním hrdinou je již zmíněný Dexter Morgan, který pracuje jako krevní analytik u miamské policie. To ale není jeho jediná stránka, žije totiž dvojí život. Když byl mladý, zabili před ním jeho matku a on musel tři dny sedět v její krvi. To ho natolik poškodilo, že trpí jisto psychickou poruchou – má nutkavou touhu zabíjet. Po smrti jeho matky se ho ujímá policista Harry Morgan. Když se dozvídá o jeho poruše, snaží se problém nějak vyřešit, ale když zjistí, že Dexterovu touhu nijak nepřemůže, pokusí se ho alespoň vést tím správným směrem. Naučí ho, že existují lidé, kteří unikli zákonu a zůstali nepotrestáni. Takovéto lidi může najít a vykonat na nich spravedlnost. Dexter je tedy kromě krevního experta ještě sériový vrah. Nemá city, neprožívá radost ani smutek, lásku či nenávist. Avšak nedává to na sobě znát. Kolegové ho obdivují za jeho inteligenci a jeho (nevlastní) sestra Debra k němu má velmi vřelý vztah. Je to prostě muž, který se snaží nastolit spravedlnost. Takový hodný zabiják.

Celý seriál má již pět sérií po dvanácti dílech. V hlavních rolích je již zmiňovaný Michael C. Hall jako Dexter, Jennifer Carpenter jako Debra, Lauren Vélez jako Maria Laguerta, vedoucí oddělení, kde Dexter pracuje a v neposlední řadě i Julie Benz jako Rita Benett, Dexterova přítelkyně. Tento seriál je vyjímečný svým námětem, dokonalou propracovaností i skvělými výkony herců. V současné době máte možnost ho sledovat každý víkend na Primě Cool.


1. listopadu 2005
Švehlová Anna, 3.E
1. písemná práce
Zamyšlení – „Přilétli havrani, přinesli smrt?“
(Úvaha)

„Přilétli havrani, přinesli černou smrt!?“ Palcový titulek v deníku Blesk. Tak se šíří panika. Strach z pandemie ptačí chřipky zachvátil téměř celou Evropu. Ještě donedávna, tak aktuální oběti hurikánu a charitativní pomoc, odesílaná do USA, jsou pryč. Zapomenuty. Lidi, jako slepé ovce, zachvátila panika. Strach z nemoci, která se šíří po celé Evropě. Umírají na ní nejen zvířata, ale i lidé. Já se ale ptám: „ Je to opravdu taková katastrofa, pohroma, zničí to opravdu celý svět?“ Na tuto otázku vám těžko někdo odpoví. Vždyť tohle všechno už tu jednou bylo. Mor ve středověku, kurděje při dlouhých plavbách, celosvětově rozšířený AIDS i před několika lety tolik obávaný SARS. O všech těchto chorobách se lidé domnívali, že je vyhubí. Ale, žijeme tu stále! Více odolní, možná, a chytřejší. S dokonalejšími zbraněmi. V Číně ze 119 nakažených osob, 60 přežilo. Bez jednoho je to přesná polovina. Takže máme padesátiprocentní naději na přežití, nemám pravdu? Podle mě je to dost. Je to přirozený výběr, přežijí jen ti nejsilnější, odvěký přírodní zákon. Jenže, je tahle realita opravdu pravdivá? Je to fakt, či novináři nafouknutá „mýdlová bublina?“ Strach ze smrti zaslepil lidem mozek. A domnívám se, že media nás v tom jenom podporují. Jakmile člověk uvidí palcový titulek, například takový, který uvedl deník Blesk, začnou se lidi bát a to oprávněně. Zatím jedinou útěchou pro nás bylo, že tažní ptáci k nám létají z Afriky a tam ptačí chřipka není. A reportéři si najednou přijdou s tím, že si klidně přiletí havrani z Ruska. Z Ruska! Chápete to, jak si to vůbec mohli dovolit?! Měli tam zůstat, nikdo o ně nestojí. Každoroční poslové zimy se najednou stávají posly smrti. Ale dává nám to právo je zabíjet? Jestli jsou zvířata nakažena, se pozná z uhynulých jedinců. Ale, proč v Číně probíhají masové odchyty všech ptáků, živých ptáků, a jejich nekompromisní zabíjení? Nikdo to nepovolil, ale ani to nikdo nezakázal. Děje se to tiše, někteří s tím nesouhlasí, ale ve skrytu duše jsou určitě rádi. Vždyť je to pro naše dobro, nemyslíte?! Pro budoucí život našich lidí. Ne, tak to si opravdu nemyslím. Řekla bych, že lidé už přežili horší katastrofy, než je tato. Podle mě, je zbytečně „nafouknutá“, ale přeci jen aktuální. Všichni se dávají houfně očkovat proti chřipce. Proč? Protože to psali v novinách. Ale, za týden vyjde článek ve kterém se dozvídáte, že to vlastně na tento druh chřipky nepůsobí. Tak se ptám: „Kde jsme to vlastně skončili? To nemáme vlastní mozek, nejsme schopni rozumně uvažovat?!“ Za chvíli to bude trend, či co? Život podle novin. V jednom z deníků napíší, že v ČR je nedostatek vakcín proti pandemii. Jsou pouze pro vrcholné představitele státu, armádu a zdravotníky. Nic víc, nic míň. Nebylo by lepší se o to tolik nestarat? Vždyť pokud se to má stát, stejně se to stane. A víte proč? Příroda se tím pouze a jenom brání. A proto doufám, že snad má lidstvo ještě trochu síly na to, aby pochopilo, jak to skutečně je. Zabitím tisíců ptáků se nic nevyřeší. A proto by měl každý uvažovat sám za sebe. Prevence před ptačí chřipkou je nutná, ale opravdu za každou cenu?


Ztracená...

„Zastav, mělo by to být tady,“ upozornil vysoký tmavovlasý policista svého mladšího kolegu a rychle se začal připravovat k výstupu. Otevřel dveře automobilu, a vylezl z a čekal, dokud kolega auto nezamkl. „Je to tam, podívej,“ pokračoval policista a upřeně sledoval hlouček lidí postávajících pod okny jednoho z plzeňských paneláků. Oba policisté zrychlili krok a vydali se směrem ke sledovanému místu. Místo zapezpečili, onačili a přihlížející obecenstvo se snažili rozehnat. „Pane bože, to je hrůza,“ vydechl opět tmavovlasý policista a přistoupil k nálezu. Mladá dívka ležela ve zhroucené poloze na zemi, šaty měla roztrhané, vlasy rozcuchané a nejevila žádné známky života. Policista se nasadil rukavice a dal se do ohledávání těla. Po chvíli vytáhl z dívčiny kapsy průkazku se jménem a zmuchlaný papírek popsaný několika čísly, které se jevily jako telefonní. Vzal do ruky telefon a vytočil první z nich. ...

„Au!“ zasyčí Nora, když jíi přes obličej švihne tvrdá větev, ale dál už tupou bolest nevnímá. Hlavou jí běží jen jediná myšlenka, utéct! Na prsou ji ji bolestivě píchá a nohy má jako z olova. Přesto se žene dál, jako štvaná zvěř, jako laň, která zoufale prchá před vlkem. Prodírá se keři, zakopává o borůvčí. Stále ho slyší, jak se jako zdivočelý kanec žene za ní. Už se po ní sápe, už jí dýchá na záda...

Nora se zastavila na okraji lesa a rozhlédla se kolem. Všude bylo ticho, jen lehký vánek si pohrával s větvemi okolních jehličnanů a vytvářel tak tichý šum. Bylo teplo. Nora se vyděšeně podívala dolů na své oblečení. Její tričko bylo celé potrhané a z kalhot zbyly jen cáry. Nohy i ruce měla zkrvavené a když si sáhla do vlasů, nahmatala jeden velký rozcuch plný větviček a jehličí. Ale nic z toho ji nezajímalo tolik jako to, jak se do lesa dostala a co tam vlastně dělá. Pomalým krokem se vydala po pěšině kolem lesa zpátky domů.

Tiše vklouzla do bytu a sundala si jednu botu. Byla docela překvapená, když zjistila, že jí druhá chybí. Pak se zamkla v koupelně. Potrhané šaty vyhodila do odpadků, studenou vodou si opatrně vymyla rány a hřebenem se snažila rozčesat rozcuchané vlasy. N Pak se podívala do zrcadla. Viděla v něm jen úplně obyčejnou osmnáctiletou holku, která má jen trochu zmatku v očích... Jenže normální holka by přece uprostřed noci nestála zkrvavená někde v lese! A i kdyby tam stála, tak by přeci musela vědět, jak se tam dostala! Ale oto o tom Nora neměla ani ponětí...

„Noro, vstávej! Přijdeš pozdě!“ zavolala matka ke dveřím jejího pokoje. Nora vstala z postele. Všechno ji bolelo, připadala si jako po maratónu. Postavila se před velké zrcadlo a opět se na sebe podívala. Zděsila se. Po celém těle se jí značily hluboké škrábance a tmavé kruhy pod očima jen dodávali morbidní nádech. I když byl červen, natáhla na sebe široké černé kalhoty a rolák. Dlouhé havranní vlasy jen pročesala a nechala rozhozené kolem obličeje, aby jí co nejvíce zamaskoval škrábance. Ani neposnídala a loudavým krokem se vydala do školy.

Po dvou měsících se Nora ve škole přistihla, že se bojí. Má panický strach z člověka, kterého viděla stát za oknem. „Je tam,“ promluvila šeptem sama k sobě, „už tam zase stojí a sleduje mě!“ Ty jeho rudé oči ji doslova propalovaly. Cítila, jak ji pálí na hrudi. Nemohla dýchat. Po těle se jí rozléval studený pot a ruce se jí začaly nekontrolovatelně třást. Chtěla utéct, ale nemohla se pohnout z místa. Seděla jako přibitá a sledovala, co udělá. Přibližoval se k oknu. Natahoval ruku po klice a Nora se děsila toho, že ho otevře. Určitě ho otevře a pak už jí před ním nic neochrání, pomyslela si Nora. Musí mu utéct, dokud je čas. Vyskočila, rozrazila dveře a vyběhla na chodbu jako šílená.

Probrala se až doma. „Už je ti líp? Uvařila jsem ti čas. A změř si teplotu!“ řekla maminka a Noru starostlivě pohladila po tváři. Ta se podívala na hodiny. Bylo půl dvanácté. Marně se snažila vzpomenout si na to, co se vlastně stalo. Pamatovala si akorát to, jak za ní profesorka přišla na záchod a blekotala něco o tom, že se jí udělalo nevolno, a tak potom zavolala mámě. Ale co bylo předtím? To jí pořád vrtalo hlavou.

„Chceš něco k jídlu?“ zeptala se matka a už byla zase u Nory. „Ne, díky, nemám hlad. Není mi ještě moc dobře, tak radši jíst nebudu.“ odpověděla Nora. Ale stejně se nechala přesvědčit a snědla alespoň jeden rohlík. „Mami, mohla bych jít už zítra do školy? To už mi bude určitě lépe a my píšeme důležitou písemku.“ řekla Nora a smutným vyzývavým pohledem se podívala na matku. „Promluvíme si o tom ještě večer, ano? Musím teď zpátky do práce. Kdyby něco, tak mi zavolej!“ odpověděla maminka a už byla na odchodu.

Nora si nedovedla představit, že by měla zítra zůstat sama doma! Musela by neustále přemýšlet o tom, co se stalo, a moc dobře věděla, že si stejně na nic nevzpomene. Potřebovala by si s někým promluvit, ale neměla s kým. Opravdovou kamarádku neměla a mámě se svěřit nemohla, protože by jí nevěřila. Už takhle se na ni ni všichni dívali jako na blázna, když ji prý našli zvracet na záchodě naprosto dezorientovanou. Určitě si teď všichni myslí, že se pomátla. Poslali by ji někam k psychologovi, možná psychiatrovi, a pak by ji někam zavřeli... Najednou Nora dostala nápad. Zavolá na Linku bezpečí. Zpočátku se za tento nápad zastyděla, protože jí připadalo hodně hloupé, aby dospělá osmnáctiletá slečna volala na linku určenou převážně dětem, ale nakonec se rozhodla, že to udělá. Přiskočila k telefonu a vytočila číslo. Operátorka se jí přívětivě ptala, co se stalo, a tak jí Nora popsala úplně všechno. Ulevilo se jí. Alespoň prozatím...

Po dalších dvou měsících se s Norou začalo zase něco dít. Nora slyší v bytě bouchnout dveře. Podívá se tím směrem. Zase tam stojí on, a ty jeho červené oči. A zase je připraven po ní skočit a ublížit jí. Nora couvá ke zdi, ale on se začne přibližovat k ní. Natahuje po ní ruce. Ona v poslední chvíli uskočí a podaří se jí po něm mrštit broušenou vázu. Ale on uhne a znovu se po ní natáhne. Střepy z vázy mu křupou pod náporem jeho bot, ale ani to ho nedokáže zastavit. Dál pokračuje a přibližuje se k Noře.

„Ne, nech mě být!“ ječí Nora na celé kolo. Pak vidí svou spásu. Otevřené okno... On se k ní pořád blíží. Její oči plné děsu se snaží najít cestu k vysvobození. Pak najednou zmobilizuje veškerou zbylou sílu a rozběhne se. Tryskem proběhne kolem něj, až do něj téměř vrazí, a už je skoro u okna. Teď už ji nedostane, teď bude v bezpečí. Teď už jí nic nehrozí...

O pár desítek minut později už u jejího bezvládného těla postává skupinka lidí a dva policisté v uniformě. Jeden z policistů právě pokládá služební telefon a ukončuje rozhovor s jedním z neznámých čísel, které objevil na dívčině zmuchlaném papírku, a nyní vytáčí další. To, u něhož je poznamenáno M.

„Radová, prosím!,“ ozve se po chvíli u telefonu poměrně příjemný ženský hlas. „Dobrý den, paní Radová, tady policie, jste matka Nory Radové?“ „Ano, to jsem, provedla snad něco? Nebo se jí snad proboha něco nestalo?“ ptala se vyděšeně. „Paní Radová, je mi to velice líto, ale vaše dcera je mrtvá. Zřejmě spáchala sebevraždu. Vyskočila z vašeho okna v pátém patře. Před chvílí se nám podařilo zjistit, že před nějakou dobu volala na Linku bezpečí, a podle toho, co nám řekli, usoudil soudní psychiatr, že trpěla počátečním stádiem schizofrenie...


2. kontrolní stylistická kompozice
(charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 2006
Martina Tučková, 2. B
Téma: Jak vidím sama sebe
(Charakteristika)
Jak vidím sama sebe
Osnova:
Úvod: Téma kompozice jsme nevěděli
Stať: a) Jak asi vypadám
b) Moje vlastnosti
c) Jak využívám svůj volný čas
d) Škola, dovednosti
e) Já a sporty
Zavěr: Nikdo není dokonalý
Celá naše třída nevěděla, na jaké téma bude tato stylistická kompozice. Byli jsme seznámeni pouze s tím, že to bude něco pro nás těžkého. Nakonec charakterizujeme sami sebe.
Měřím asi 168cm, jsem tedy vyšší postavy. Obličej mám oválný, vlasy rovné, dlouhé po ramena a plavě zbarvené. Oči jsou zelenošedé. Od šesti let také nosím brýle. Pohodlně se cítím ve sportovním oblečení, tedy v džínách a ve volných tričkách. Ke každému tričku mám stejně pestrobarevné náramky.
Mé jméno pochází z latinského původu Martinus (zasvěcena bohu). Člověk tohoto jména je svědomitý a hodný. Ostatní se na něj mohou spolehnout v jakékoliv situaci. Myslím, že se tato „definice“ ke mně i hodí. Jsem mírné, klidné povahy. Když nemusím a není to až tak potřeba, do ničeho se nehrnu hlavou proti zdi. Řídím se tím, protože bych mohla i narazit. Jediné, co nesnáším je nedochvilnost, a proto raději všude chodím o pár minut dříve. Ráda si vyslechnu názor na mě i radu od druhých. Často také dokážu být dost tvrdohlavá.
Většinu svého volného času strávím mým nejoblíbenějším koníčkem, a to hudbou. Hraju od první třídy na klavír a ve čtvrté třídě mě sestra Dana naučila hrát na flétnu. Navštěvuji spousty koncertů, hudebních festivalů a muzikálů, v nichž zpívá i můj oblíbený zpěvák Petr Kolář. Jinak se zajímám o archeologii a dějiny vůbec. Také knihy čtu s podobnou tematikou.
Ve škole se učím poměrně dobře. Baví mne zejména dějepis, matematika a výtvarná výchova. Vím, že je ještě brzy, ale jednou jsem přemýšlela nad tím, co bych chtěla v dospělosti dělat a v jakém oboru pracovat. Vzhledem k mým zájmům a dovednostem jsem chtěla být architektkou nebo módní návrhářkou.
I když nemám příliš rozvinutého sportovního ducha, ráda se věnuji běžeckému lyžování, plavání, turistice a cykloturistice.
Myslím, že jsem zde napsala skoro vše o sobě. Nikdo není dokonalý, a proto i já ne, ale měla bych asi zapracovat na své tvrdohlavosti. Tato charakteristika byla velice obtížná, ale na druhou stranu se člověk musí nad sebou zamyslet, nad tím, jak vidí sám sebe.


Dívám se do zrcadla

V dnešní uspěchané společnosti, ve které se každý stará převážně sám o sebe, je velice důležité se pozastavit a alespoň na okamžik se zamyslet nad tím o co v životě usilujeme a jak se podle toho správně chovat. Nejlepším příkladem zamyšlení se sám nad sebou je pohled do nitra své duše, jež je přirovnáván pohledu do zrcadla, při kterém bychom si měli vytvořit jakýsi rozbor naší duše. K čemu nám tento rozbor našeho chování je? Slouží k tomu, abychom si uvědomili jací vlastně jsme, jaké mínění o nás má společnost a abychom si byli vědomi toho, jak nás společnost ovlivňuje a ovládá, čímž se můžeme vyvarovat negativních následků na nás působících.

Jak tento rozbor sestavit? Možná je {však}<in> složité najít odpověď na tuto otázku. Podle mě bychom se měli opírat o to, co se o nás tvrdí. Například o to, co o nás říkají rodiče. Tyto fakta jsou nám říkána buď přímo, nebo při vychvalování vychvalování svého potomka rodiči příbuzným a kamarádům. Není však dobré skládat rozbor pouze z těchto informací. Je důležité naslouchat také tomu, co o nás říkají kamarádi. Sdělení kamarádů má na naší osobnost velký vliv. Může zapříčinit, dokonce až provédst změnu našeho chování.

Dívám se do zrcadla. Obraz jež vidím začínám skládat podle toho, jak jsem napsal. Z pohledu rodičů pro než jsem vzorným synem by mé osobní vlastnosti byly nejspíše jedna báseň. A proto popřemýšlím více nad pohledem kamarádů a známých, kteří nemají ke mně takový citový vztah. Jedna z věcí je zamyslet se nad tím, zda je člověk obdivovatelem nějaké osobnosti či ne, neboli je tzv. “svůj“. Myslím si, že já se nechávám velmi ovlivňovat společností a kamarády. Ale vím, že musím být na pozoru, jak moc jsem ovlivněn. A podle mého názoru bychom se měli nechat ovlivňovat v životně ne moc důležitých problémech, poněvadž tímto pochytáváme a následně vylepšujeme způsob řešení problémů, jenž nás velice ovlivňuje.

Dalším povahovým faktorem je to, jak moc jsme pilní a snaživí. Po zamyšlení nad tímto můžeme shledat to, že se závěrem zamyšlení nejsme spokojeni a to dále vede ke změně povahy.

Jak jsem již řekl, podle mého názoru je podstatné zamyslet se nad sebou a tzv. se podívat do zrcadla. Z tohoto zamyšlení mohou lidé vyvodit závěry, které povedou alespoň ke snaze se změnit, což zaručuje dosáhnutí svých životních cílů.

Osnova: i. Úvod

II. Stať: − 1. Jak složit rozbor svědomí?

2. OBRAZ – VLIV SPOLEČNOSTI

3. OBRAZ – PILNOST A SNAHA

III. Závěr


Bylo nebylo aneb tenkrát na západě

Můj návrh vyloupit vlak převážející osm set tisíc amerických dollarů ze Santa Fe do San Diega nebyl tak špatný, ale bylo mi jasné že sami s Danielem bychom to nezvládli. Potřebovali jsme ještě alespoň dva lidi. První parťák byl celkem jasný. Náš oddaný přítel, indián, kterému jsme říkali Will. Will měl několik schopností které nám přišli vhod. První z nich bylo, že uměl perfektně házet nožem a druhou schopností bylo že se uměl neslyšně pohybovat. Dokázal se v tichosti ze zadu připlížit k člověku a zneškodnit ho aniž by jej při tom musel zranit nebo i zabít.
Druhým člověkem byl Danielův bratranec Mike, dobrý chlapík s čistým srdcem. Jemu jsme mohli absolutně věřit. Mike neměl žádnou vlastnost ve které by vynikal, ale také v žádné zdaleka nezaostával. Jedinou nevýhodou bylo, že byl trochu nedočkavý.

Provedení plánu bylo vcelku prosté. Zabalení do balíků jsme se dostaneme do nákladního vagónu který sousedí s poštovním a ten je vedle vagónu s trezorem. Poté, co vlak vyjede, počkáme ještě tak hodinu, než se dostaneme daleko od města. Vlezeme z balíků a nějak se dostaneme k vagónu s penězi, zneškodníme strážce, vezmeme peníze a vypadneme.

28. dubna ve dvě hodiny nás naložili zabalené do balíků do vlaku jedoucího ze Santa Fe do San Diega. Hodinu cesty bylo naší společností jen řehtání koní. Po dlouhých šedesáti minutách jízdy jsme konečně vylezli. Všichni jsme měli jen ty nejnutnější věci, já měl dva revolvery, Daniel svoji pušku, Will své házecí nože a Mike také pušku. Přelezli jsme z nákladního do poštovního vagónu. Už tady jsme našli dva hlídače, jeden však spal a druhý moc nedával pozor. K prvnímu se zezadu připlížil Will a bleskurychle ho pažbou pušky omráčil. Jeho spícího druha jsme potom svázali aniž by se probudil. Tihle dva byli více méně jen rozcvička. To co nás čekalo bylo ještě daleko horší.

Přešli jsme k přechodu mezi vagóny, chtěl jsem pootevřít dveře, ale Daniel mě zarazil a podíval se dovnitř škvírou mezi podlahou a dveřmi. Jeho obezřetnost byla na místě. Přímo před dveřmi stál jeden hlídač, kdybych býval otevřel dveře, narazil bych jimi do hlídače a rázem bychom byli prozrazeni. Problému jsme se ale zcela nezbavili nemohli jsme se dostat nepozorovaně dovnitř. Zbývala jedině možnost dveře prudce otevřít a doufat, že náraz hlídače omráčí. Jak jsme řekli, tak jsme udělali. Will otevřel co nejrychleji dveře a my jsme okamžitě zamířili zbraněmi dovnitř do vozu. Naštěstí náraz strážce omráčil a druhý hlídač nestačil ani mrknout okem, natož proti nám zvednout zbraň. Dobrovolně se vzdal. U vchodu do místnosti s penězi jsme však doplatili na Mikovu zbrklost. Před dveřmi stáli dva hlídači a Mike se ve své nedočkavosti hned vrhl na prvního. Toho sice srazil na zem, ale druhý hlídač si ho všiml a stačil ho trefit svojí zbraní do ruky. Will naštěstí pohotově hodil svůj nůž a zabil tak hlídače dříve než mohl dát Mikovi smrtelnou ránu. K našemu obrovskému štěstí kulka Mikovi jen škrtla o ruku a neohrozila úspěch naší akce a hlavně Mikův život.

K zisku peněz už nám bránili pouze dveře. Nedočkaví jsme se vrhli dovnitř. Co se však stalo potom, bylo neuvěřitelné. Když jsem vletěli do místnosti, kde měly být naše vytoužené pytle s penězi, našli jsme jen díru v podlaze. Mysleli jsme že nám to zdá, ale byla to skutečnost. Někdo nám vybílil vlak před očima. Náš sen o osmi set tisících dollarů se nám rozplynul před očima. „Takhle to přece nenecháme, ne?“ vzchopil nás Daniel. „Jasně že ne!“ odpověděl Mike.

Vzpomněl jsem si na řehtání koní v nákladním vagónu. Doběhli jsme sem jak nejrychleji jsme mohli. Nemýlil jsem se, koně tam byli. Otevřel jsem velké dveře vagónu. Vyskákali jsme na koních ven a hnali se podél kolejí zpátečním směrem. Zloději měli sice velký náskok, ale my jsme měli koně. Během deseti minut jsme je dostihli. Teď se zase štěstí vrátilo na naší stranu. Naši zloději byli jen dva, a hlavně vůbec nepočítali s tím, že se dostanou s někým do střetu a tak měl jeden pistoli a ten druhý dokonce jen nůž. Bez odporu nám nechali peníze a my jsme ty dva, jak jinak, nechali jejich vlastnímu osudu.

Teď sedím s Danielem, Willem a Mikem v malém salónu ve vesnici uprostřed Arizony. Popíjíme prvotřídní kořalku, kouříme nejlepší doutníky a vzpomínáme jaké to bylo a nebylo...


Bažant, Filip, V. B, 07/08

18. října
Vypravování

Příhoda z prázdnin
Jednoho dne jsem si hrál z kamarády u potoka. Jednoho kamaráda napadlo že byjsme si mohli hrát na babu v potoku a jelikož v tom potoku byly kameny tak jsme po nich skákali jeden kamarád, jmenoval se petr chtěl přeskočit na druhý kámen a zpadl do vody a začal se klepat protože to bylo na podzim a tak jsme ho vytáhli z kamarádama na břech vzali jsme ho do chaty kde byly samé deky tak jsme mu dali jednu deku. A kdyš se zahřál tak jsme došli domu za jeho mamkou a dostal vynadáno nemohl dva týdny ven a vzimě jsme šli sankovat udělali jsme si skokánek a on nadskočil a spadli mu sáně na nohu jak nadskočil.


MŮJ POKOJ

Vybrala jsem si svůj pokoj, protože se mi líbí. Nachází se na levé straně našeho bytu. Když vejdete dovnitř uvidíte na pravé straně, naší palandu a zvířecí skřínku s krmením. Na parapetu u okna mám kaktusy a některé z nich mám už 4 roky. Naproti postele mám stůl s počítačem a tam si také píšu úkoly. Nad stolem mám poličku, kde mám svojí rybu Bendiga. Na levé straně u stolu. mám skříně s oblečení, a najedné z nich máme křečky Zaca a Ashleynku. Nad klecema je televize. Poté následuje knihovna, se skřínkami na náramky a náušnice. Naproti knihovně máme skřín ve které se nacházejí společenské hry, papíry a ostatní věci. Na této skříni se nachází klec kde mám svoje morčata Rozárku a Mazlíčka. Stěny v pokojíčku jsou vymalovány světle růžovou, a koberec máme růžovu-bílý. Pod postelí jsou krabice ve který máme plyšáky. Na stěně u postele mám plakáty Twilight. To je celý můj pokoj.


Životopis
Jmenuji se Tomáš Kříček. Narodil jsem se 13. 5. 1995 na Kladně.
Moje matka se jmenuje Renata Kříčková. Narodila se 22. 12. roku 1970 také na Kladně jako já. Pracuje jako pomocná sestra v soukromé klinice.
Otec se jmenuje Antonín Kříček. Narodil se 22. 9. v roce 1966. Jeho rodiště je Chomutov. Otec se odstěhoval, takže s námi nebydlí. Bydlí kousek od Liberce v Jeřmanicích. Pracuje u vězeňské ostrahy.
Mám jednoho bratra. Jeho jméno zní Lukáš Kříček. Narodil se na Kladně 28. 1. 1991. Zatím bydlí se mnou a matkou. Teď dělá třetí rok čtyřletého studia. Je zaměstnaný jako fotbalový trenér starších žáků. Je to spíš jeho koníček.
Já snad tento rok dokončím úspěšně základní školu.
Můj zdravotní stav je v pořádku.
Závodně hraji florbal a fotbal, jinak mě baví hokej, tenis a různé další sporty.
Ve škole jsem průměrný, i když mě to moc nebaví.
8. 1. 2010 v Kladně
Kříček


Kontrolní slohová práce
(Líčení)
Jana Kunášová
VIII. B
15. prosince 2008

Můj svět
Mé oblíbené místo je tam, kde jsou mí přátelé, lidé, které mám ráda, nejraději s nimi jsem někde v přírodě, někde v té krásně zasněžené přírodě. Chodíme cestičkami o kterých ani nevíme kam vedou, jen tak chodíme a potkáváme ty staré stromy, které se na nás dívají, slišíme pomalu téct potok, slyšíme jak si vítr zpívá dokola tu samou písničku, vidíme, jak si zvířátka připravují svůj domeček na zimu, hledají jídlo a vhodný úkryt, kde se schovají před sněhem.
Před těmi krásnými vločkami, které vypadají jako by se protrhl polštář s peřím. Vidíme jak malý skřítci čarují nádherné sněhové kopce a paní zima připravuje stromy na zimu, teple je oblékne a nasadí jim sněhovou čepici.
S mými přáteli jen tak chodíme a pozorujeme, jak zlehounka na zem dopadají sněhové vločky a pomalu pokryjí celou krajinu. Je to krásný pocit když jen tak jdete a na nos vám spadne sněhová vločka, která se pomalounku rozpustí. Když jdem ven, tak zapomeneme na všechny problémy a na okolní svět, soustředíme se na to co je kolem nás, co jak vydíme a vnímáme.
Když potom dojdeme na nějaké krásné místo, tak se tam zastavíme a všichni beze slova pozorují krajinu a každý si jí představuje jinou a krásnější, o to hezčí je to pocit tam být.