Z REVIZORA BOHÁČEM A ZPĚT

„42, ať je to 42!“ Svět kolem se zastavil, očima teď hltal televizní obrazovku, konkrétně tu malou žlutou kuličku s černým číslem, která se právě chystala na Ssvět z osudí. Byla to věčnost, ta potvora jako by ne a ne vyskočit. V tu chvíli mu hlavou proplulo nesčetno myšlenek a on si uvědomil, že teď se láme jeho život. Dnešek je dělící čára, cesta ke štěstí. Snad, vždyť chybí už tak málo. V duchu viděl sebe, s kubánským doutníkem mezi rty, v perfektním sáčku, jak popíjí whisky ve snobskym baru, tak jak to vídal v amerických filmech. Z myšlenek ho vyrušila vteřinová ručička, která tikala nezvykle hlasitě. Zdeněk se pousmál. Už je to týden. 7 dní, které jako by nepatřily do jeho života, ale na které si rychle zvykl. Mezi námi, kdo by si nezvykl? Už nevstával v 6 ráno, nesnídal chleba s máslem narychlo namazaný mezi dveřmi. V práci se od té doby ještě neukázal, blesklo mu hlavou při vzpomínce na jeho pracovní stůl. V kanceláři ale stejně moc času netrávil, kočoval po Praze jako revizor. „Už nikdy žádná MHD,“ pousmál se. Hned odpoledne se sebral a zašel do pražských podniků oznámit, že končí. „Stěhuju se do Ostravy,“ překvapil své kolegy. Nikomu přece není nic po tom, že je teď někdo jiný, pan Někdo. Stejně by po něm chtěli jen peníze. Rozloučil se s kolegy, kteří mu přáli štěstí. Bylo mu trošku smutno, ale nedával na sobě nic znát. Stejně spolu moc nepekli, vnucoval si. Občas zašli po práci na pivo, podívat se na fotbal, povyprávět si zážitky, Kdo, kdo, koho chytal. „Jako třeba tenkrát Milan, jak zastavil v metru ty dva cizince, kteří..“ „Ale co, teď budu mít lepší kamarády. Kamarády na úrovni, kteří něco znamenají. Kdo by se tahal s revizory?!“ přemýšlel, jako by zapomněl, že před pár dny byl jedním z nich. Po cestě domů přemýšlel. Za těch sedm dní, co je boháč, toho moc nestihl. Spíš se válel doma a snil. Musí si ještě zařídit spoustu věcí. Najednou ho vylekala myšlenka dlouhé cesty. Cesty k jeho snu. Přeci jen, vila, ve které se vidí každý den, ještě nestojí, auto před ní taky ještě neparkuje a kde jsou ty krásný mladý holky, na který se těšil ze všeho nejvíc? Ale co, peněz má těď jako šlupek a s těmi jde všechno nejlíp. Aspoň tak to vždycky slýchal. Další den ráno zašel do banky a půjčil si peníze, převod výhry chvíli trvá, tak ať má zatím z čeho žít. Dny utíkaly a utíkaly a Zdeněk – milionář – se začal cítit čím dál tím víc sám. V drahém hotelu, kam se nastěhoval, nikoho kromě recepční neznal, noví bohatí kamarádi se ne a ne objevit. A kde jsou všechny ty krásné mladé slečny? I když si to nechtěl přiznat, začala mu chybět jeho práce, to buzerování puberťáků kvůli jedné jízdence, nechápavé výrazy nechápavých cizinců i těch pár slziček, se kterými se občas setkal. Během dalšího měsíce si začal uvědomovat, že on mezi boháče nepatří. On je revizor, kluk, který vyrost na vesnici a na namyšlené týpky s nablejskanejma autama koukal vždy skrz prsty. Svůj život měl až do toho osudového dne nalinkován přesně. Poprvé a zatím naposled koupil Sportku a dnes toho skoro lituje. Chtěl by se vrátit zpátky, ale neví jak. Ztratil práci, vykašlal se na kamarády. Žil s pocitem, že má všechno, teď pomalu procitá s tím, že nemá nic. Nóbl hadry, drahé apartmá v hotelu, peníze, to už mu nestačí. Je sám. Aby toho nebylo málo, propadl alkoholu. Každou noc zapíjel svůj žal sám na baru, do hotelu se vracel po ránech. Žil s pocitem zpackaného života ve kterém peníze nehrají už téměř žádnou roli. Najednou přišel osudový den číslo 2! Den, na který nikdy nezapomene a který mu skutečně změnil život. Ráno se opět po propité noci vracel domů, ale protože mu nezbyly žádné peníze na taxika, musel tramvají. A koho nepotkal. Své bývalé kamarády. Vyprávěl jim, málem se propadl studem a počítal s tím, že zase zůstane sám.

Dnes už ví, co znamená pravé přátelství. Pryč jsou sny o bohatství a štěstí. Zdeněk byl šťastný celý život, akorát si to neuměl přiznat. Život mu dal tvrdou lekci a on si bude do smrti pamatovat, co je v životě nejdůležitější.


Neznámý, V. B, ZŠ Burešova

Slohová práce
1) Vymišlená (popletená) pohádka
Rodina S. R. O
Jednou byla jedna malá jeskyňka a v tý jeskyni rodinka. Bylo jich tam 5, 3 děti a rodiče.
Děti si šli hrát ven do sněhu, a jak si tam tak zběsile hráli Pepa spadnul do díry. Petr a Tomáš mu řekli že zaběhnou pro tatínka. Tatíne běžel pro lano aby Pepíka zachránil. Naštěstí ho vytáhli a tatínek mu řekl že příště si bude dávat pozor. Potom se šli zahřát do své jeskyně, a tam si dali horký šálek čaje.
<tužkou nakreslené tři postavy držící v ruce hrneček, u nich popisky: Pepa, Tomáš a Petr>


Vladimír Kuklík
4. 11. 2003

1. písemná práce
Jak jsem překonal sám sebe

Osnova: 1.
2.
3.
4.

Určitě se někdy každému z nás stalo, že se mu něco nedařilo, ale zato ostatní to zvládali s přehledem a on se cítil ponížený a nepotřebny, jako by mezi tyto lidi vůbec nepatřil nebo raději nechtěl patřit. V takovém okamžiku by se člověk nejraději z této společnosti vypařil.
Ale až tento pocit pomine, uvědomí si, že nejlepší obranou je vlastně útok. Proč bych to nemohl zvládnout lépe než oni? Proč musí být oni ti lepší a posmívat se mi, nechtít mě mezi sebe? Pomsta. Ano, pomsta je řešení. Sice se říká, že mstít se druhým není správné, ale známe ten vítězný pocit, když někomu oplatíme jeho hnusný čin. Je to nádherná chvíle, kdy on si uvědomí, co vlastně provedl a chápe, jak jsem se tehdy cítil.
Znám to z vlastní zkušenosti. Ještě jako malého kluka mě rodiče pravidelně každé léto posílali na dětský tábor. Většinou jsem se tam ani trochu netěšil, protože jsem tam nikoho neznal, nikomu jsem nemohl tolik věřit. Postupem času se ukazovalo, jaký kdo opravdu je a jaké má s jinými záměry. Samozřejmě se konaly hromadné akce, na kterých měli pořadatelé za úkol nás seznámit. Podle nich zřejmě nebylo možné, abychom si našli své kamarády podle svého uvážení, jací nám vyhovovali. Zde fungoval systém: „Na, tady jsou tví noví kamarádi, tak si hezky zahrajte pingpong a koukejte být k sobě hodní.“ Ti moji noví kamarádi byla parta kluků, které bych opravdu nikdy za kamarády nechtěl mít. Už se také nějakou tu dobu znali a nikoho jiného k sobě nepotřebovali. Cítil jsem se s nimi jako páté kolo od vozu. Slovo pingpong nebo stolní tenis mi do té doby nic neříkalo, ale zkusil jsem si ho s nimi zahrát. Samozřejmě mi to vůbec nešlo, jako asi nikomu, kdo to hrál poprvé. Doufal jsem, že se u svých „kamarádů“ setkám s pochopením a že mi pomohou naučit se ten sport, ale to jsem doufal marně. Samozřejmě, co by to bylo za lidi, kdyby mi pomohli? „Když to neumíš, tak co sem vůbec lezeš?“ ozývalo se od nich. Jakmile to řekli, byl to přesně ten okamžik, o kterém jsem se již zmiňoval. Mísily se ve mně pocity jeden za druhým. Chtít být lepší než oni a ukázat jim, kdo to neumí. Chtěl jsem být okamžitě pryč z toho tábora, ale musel jsem to vydržet.
Ten vztek ze mě poté nijak nevyprchal. Stále jsem se jim chtěl pomstít, i když byla už jen pramalá šance, že je někdy potkám. Ihned po příjezdu domů jsem se přihlásil do pingpongového klubu, abych se naučil dokonale hrát. Bylo to marné a teď chápu, že to byla špatná volba. Stolní tenis jsem se naučil a hraju ho už šestý rok. Podotýkám, že velmi dobře. Zjistil jsem, že mě ten sport ale vůbec nebaví a ty kluky stejně nepotkám. I kdybych je potkal, nepoznal bych je. Teď je to pocit marnosti. Po pomstě už netoužím


27. listopadu 2008
Bártíková E.
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Roku 3058

Osnova:
1) budoucnost
2)
3) přítomnost

Psal se rok 3058. Tehdy jsem bydlela na planetě Mars. Život tam nebyl lehký, ale na druhou stranu, bydlet na Marsu, mělo své výhody. Lidé se dožívali až 200 let a nebyli tam žádné nemoci. Moje babička, bylo jí tenkrát 169 let, žila prý ještě jako malá holka na Zemi. „Všechno bylo jednodušší,“ vyprávěla. Nebyla tam taková nuda jako na Marsu, ale jednoho dne se na Zemi opravdu nedalo vydržet. Byla zamořená odpadem, kyslík už tam nezbyl skoro žádný, a proto se všichni lidé museli postupně odstěhovat na jiné planety, kde by možný život.
Mě v roce 3058 bylo 15 let. Neznala jsem jiný život než na Marsu, ale vždy když jsem jela vesmírným autobusem do školy, ze kterého byla vidět Země, představovala jsem si jaké by bylo tam žít třeba před 1000 lety. Jenže to jsem ještě vůbec netušila co se stane. Vraťme se tedy do toho roku, do roku 3058, kdy se celý můj život zvrátil v pár minutách naruby.
Žiju v malém městě na severní polokouli Marsu. Bydlím se svými rodiči a bratrem v šestiset poschoďovém domě až uplně nahoře. Oproti jiným je celkem malý, ale mě to stačí. Bojím se výšek.
Toho dne jsem byla venku. Netušila jsem, že něco takového ještě existuje. Přímo před naším domem přistála vesmírná loď, což by v té době nebylo ani tak neobvyklé ale měla tvar talíře. Bylo to UFO. Nevěřila jsem vlastním očím. Vždycky jsem je chtěla vidět, znala jsem je jen z vyprávění. Říkalo se jim prý Mimozemšťani jenže jelikož teď obývají výhradně Zemi, jsou to Pozemšťani. Všichni utíkali a křičeli. Vznikla panika, ale já tam zůstala stát jako přikovaná k zemi. Jako bych přestala vnímat. Neslyšela nikoho a nic a je jsem tupě zírala na ten velký talíř, ze kterého vystupovali malí zelení mužíčci. Zůstala jsem tam sama. Oni vypadali na první pohled sympaticky, ale trochu mě odpuzoval ten jejich vzhled. Pořád jsem tam stála a koukala na ně.
Jako by mě ze sna probudil výkřik mojí mámy. Bylo pozdě. Z talíře svítilo jasné a silné zelené světlo a jako by mě hypnotizovalo. Šla jsem za ním. Volaní mé maminky se pořád vzdalovalo až jsem ho skoro neslyšela. Nemohla jsem se otočit. Šla jsem pořád za tím světlem. Bylo pozdě. Prásk! Dveře se zabouchly. Najednou jsem nevěděla co jsem to udělala. Chtěla jsem ven. Bušila jsem na dveře a brečela jsem. Došlo mi, že už rodinu nikdy neuvidím.
A teď sedím tady. Máme český jazyk a já píšu slohovou práci o tom co se mi stalo. Zatím o tom nikdo nevěděla. Chodím na střední školu a mám novou rodinu. Tady v roce 2008. Chci zpátky. Domů.


Vánočka

 Přísady: 1 kostka droždí (42 g), ¼ l mléka, 100 g cukru krystal, 500 g hladké mouky, 150 g másla, 3 vejce (žloutky oddělené od bílků), 50 g mandlí, rozinek, špetka soli.
 Do malé nádoby rozdrobíme droždí, nasypeme cukr a přilijeme vlažné mléku. Misku postavíme na teplé místo a droždí necháme asi 20 minut pracovat (podle potřeby i déle). Vzniklý kvásek musí být pokryt hustou pěnou.
 Mezitím si připravíme velkou mísu, do které odvážíme mouku a přidáme sůl a žloutky, bílky uschováme na později. Máslo necháme rozpustit. Těsto zaděláme hotovým kváskem, přidáme máslo a v míse promícháme. Potom jej vyklopíme na pomoučený vál nebo pracovní desku a hmotu důkladně hněteme rukama, až je konzistentní a nelepí se ani na vál, ani na ruce. Přidáme rozinky a 2/3 mandlí a ještě jednou propracujeme. Těsto dáme zpět do mísy a asi na hodinu položíme na teplé místo.
 Vykynuté těsto rozdělíme na devět dílů. Čtyři dáme na vál, zbylých pět vrátíme do mísy a necháme v teple. Ze čtyř dílů upleteme spodní část vánočky, a to následujícím způsobem: vyválíme z nich stejně dlouhé válečky, položíme je rovnoběžně vedle sebe a na jednom konci spojíme. První díl zleva přehodíme přes druhý, podhodíme pod třetím a opět předhodíme přes čtvrtý. Srovnáme válečky, aby byly rovnoběžně a vezmeme opět první díl zleva. Tentokrát jej podhodíme pod druhým, přehodíme přes třetí a pohodíme pod čtvrtým. Takto pokračujeme, doku není cop hotový, konce pevně spojíme. Hned jej přeložíme na plech vyložený papírem na pečení.
 Druhé „patro“ vánočky tvoří obyčejný cop ze tří dílů, opatrně ho položíme na první část. Konce na obou stranách lehce přimáčkneme, aby se nesesul. Ze zbylých dvou dílů utvoříme dlouhé válečky, které kolem sebe jednoduše omotáme, položíme je navrch vánočky a konce protáhneme a podložíme je pod spodní cop. Celé dílo potřeme bílky a zapícháme do něj špejle, aby se v průběhu pečení jednotlivé části neposunuly. Vánočku posypeme zbylými mandlemi. Plech vložíme do trouby vyhřáté na 180 °C a pečeme asi hodinu.


29. března 2007
Karin Kinghamová, 2.C
2. písemná slohová práce
Město
(Umělecký popis)

Chvíli přemýšlela, proč je svět tak nespravedlivý. Proč se zrovna ona musela připlést do té autonehody a proč teď musí ležet bez hnutí na lůžku. Vyčleněna ze života, jakoby se čas zastavil. Jen její jediný společník, široké okno, jí připomínal, že svět se točí dál, čas plyne stejně rychle a život neskončil.
Měla odtud dobrý výhled, téměř na celé město. Hlavní dominantou byl dvouvěžový kostel se čtvercovým náměstím. Dále její pohled sledoval spleť menších uliček vedoucích od náměstí na hlavní ulici, kde jezdily tramvaje a stálo mnoho obchodů. Kostel dunivě odbíjel třetí hodinu odpolední. A tu se malé náměstí zaplnilo. Stála tu totiž škola, bílá obdélníková budova. Žáci se vyhrnuli jeden přes druhého a obsadili těch pár oprýskaných laviček lemujících náměstí. Když už byly lavičky plné, žáci obstoupili kašnu, která byla teď v létě plná vody. Majestátní sousoší znehodnocovaly červené a modré sprejové nápisy. Ale kamenným mužům to nevadilo a chladivou vodu dodávali dál. Nejlepší úkryt před sluncem však vytvářela stará lípa. Stála v rohu, trochu sama a odstrčená. Měla široký kmen a hustou zelenou korunu. Každý intuitivně cítil, že je královnou celého náměstí. Snad jen, musela se sklonit před úctou, kterou vzbuzoval gotický kostel. Měl široké schodiště, které vás dovedlo ke vstupu s bohatě zdobeným portálem. Vysoká úzká okna barevně vysklená oživovala šedou prostotu celého kostela. V každé z jeho dvou špičatých věží visel na vrcholu mohutný zvon. Ano, vzbuzoval úctu tento tichý pozorovatel, z kterého dýchala moudrost věků. A již odbíjela pátá hodina. Hemžící se město se na chvíli zastavilo a poslouchalo ocelové rány starých zvonů. A život šel dál. Hlavní ulice byla plná krámků menších či větších. Lidé přecházeli od jednoho do druhého. A pokaždé když z nějakého vyšli, byli zase o tašku nebo dvě těžší. Barevné tramvaje přijížděly a zase odjížděly, drnčely na kolejích a nevšímaly si postupujícího stínu. Slunce se klonilo k západu, naposledy se usmálo na městečko a s pozoruhodnou rychlostí zapadlo za obzor. Na obloze se ještě rýsovalo několik posledních růžových paprsků, které se zatoulaly a teď ještě nechtěly opustit tento den. Město pomalu utichalo. V oknech se jako na povel začala rozsvicovat malá žlutá světla a na hlavní ulici * několik neonových nápisů. Když kostel odbíjel půlnoc spalo už město klidným sladkým spánkem. Jen tu a tam projela svou zastávku opuštěná noční tramvaj. Dívka sklonila hlavu. Město se jí zdálo šťastné a plné života. Jen ona tu musela ležet sama a opuštěná. Ale němělo smysl utápět se ve smutku. Prudce zavrtěla hlavou a také se uložila ke spánku.
* započalo svou noční službu


Jak to vidím já

– Dnešní móda

Osobně se oblékám, tak abych se cítila pohodlně. Můj oděv musí splňovat podmínku jednoduchosti a praktičnosti. Často žasnu z toho, co potkávám na ulicích. Hlavně ženy jsou ochotné vzít si na sebe cokoliv, aby byli tzv. inn, i kdyby to stálo zdraví. Zuřivě čtou bulvární plátky a schraňují veškeré klepy o celebritách, jakého „fo pa“ se zase dopustili. Pokud si jejich oblíbená hvězda oblékne třeba rybářskou síť, ony to musí mít okamžitě také. I když by byli v tomto modelu v podstatě nahé. Každému je jasné, že je to nenositelné. Jednak tomu brání etické zvyky společnosti, ale ty se dají změni, že. A díky selskému rozumu zjistíme, že je to zoufale nepraktické. Stačí se jen projít po našem hezkém velkém a hlavně špinavém městě a musíte si dát půlhodinovou koupel s pořádnou dávkou koupelové pěny, mýdla a voňavky. Našim tzv. barbínám je úplně jedno, že je to totální blbost. Hlavně, že ony se cítí jako ty, které jdou s dobou.

Vždycky mě dostane jak se nesou. Chovají se jako by jim patřil svět, hlavně ty bohaté vždy nezapomenou ukázat značku svých džín. Pohlížejí na mě jako na exota: „Co to proboha je? To nesleduje noviny?“. Srovnávat mě a barbínu je jako srovnávat dva odlišné druhy. Já ve svých džínách, teniskách, obyčejném triku a mikině versus vysoké podpadky, džíny tak těsné, že se v nich nedá díchat, trika krátká tak, aby byl vidět pupek, ale hlavně v nich táhlo na záda, složitá vlasová kreace, tuny make-upu a hlavně nějaký ten nejnověší doplněk. Na tuto situaci se dá dokonale použít přísloví: „Kdo se směje naposled, ten se směje nejlépe.“ Je pravda, že těch pár minut v tramvaji ve společnosti pohrdlivých pohledů není zrovna moc příjemných. Ale pak nastává čas odplaty. Barbína kráčící ve svých vysokých podpadcích na krásném dláždění našich chodníku má nižší průměrnou rychlost než šestileté dítě. Je jí jedno, že jí všichni ostatní předbíhají a říkají si o ní, že je blázen. Nejdůležitější je, že je inn.

Největší šok zažívám, když potkám mužský ekvivalent barbíny, tzv. barbíňáka. Silně přemýšlím o tom jestli mu úzské džíny stojí za to, že přijde o plodnost. Nesmíme zapomenout na úupnuté tričko, které zdůrazňuje vypracované svaly, tuny gelu, pro který vlasy vypadají spíše jako umaštěné a parfém, který z něho vytváří chodící parfumerii. Upřímě mě muži takového zjevu velmi silně odpuzují. Nedotkla bych se jich ani tyčí.

Již díky mé nátuře by se ze mě nikdy nemohla stát barbína. Odmítám módě obětovat cokoliv. Odmítám každé ráno vstát o hodinu dřív kvůli „fintění“ před zrcadlem. Nehodlám si kvůli módě zničit zdraví. Mám své kotníky a ledviny docela ráda. Bohatě mi postačují občasné společenské akce, při kterých musím mít podpadky. Po dvou hodinách se netěším na nic jiného než na jejich sundání. Při představě mého denního programu, který by byl ještě obohacen o nejnovější trendy, mě jímá hrůza. Večer jsem tak stahaná, že jsem ráda, že si sednu. A ještě k tomu navrch módní výstřelky. Ne, ani náhodou. Doopravdy si klidně nechám zajít chuť na překrásné botičky a jiné zhovadilosti.


Jana Nývltová, 1. C
4. 11. 2003

1. písemná práce
Vzpomínka
(Vypravování)

Osnova:

Na světě je mnoho lidí, kteří černou barvu spojují se smutkem, popřípadě se smrtí či s temnotou. V moderním světě je černá barva vázána s elegancí. Pro mě černá barva znamenala vždy něco mystického a tajemného. Zvláště ve spojení s kočkami. Poslyšte příběh, který bych vám ráda převyprávěla. Poprvé jsem ho zaslechla na své polední návštěvě mé drahé anglické přítelkyně Trudy.
V Anglii není nic neobvyklého, když se při odpoledním čaji rozpoutá diskuse o nadpřirozených věcech. Stará ostrovní říše je hrdá na své duchy, záhady a mystickou atmosféru. Když jsme si právě vychutnávaly čaj na takovém příjemném odpoledním dýchánku, začala mi Trudy vyprávět jeden podivuhodný příběh. Není to příběh, kde vás varují duchové, ale něco mystického na něm přece jenom je. Hlavním hrdinou tohoto příběhu je černý kocour žijící ve starém viktoriánském domě na jihu Anglie. Vila, připomínající dle vyprávění spíše malý zámek, už prošla rukama několika majitelů. Těmi posledními byl starší manželský pár – Smithovi. Už když dům kupovali, dozvěděli se, že tam bydlí jenom tichý, roztomilý nájemník – černý kocour. Angličané jsou milovníci zvířat, a tak jim to vůbec nevadilo. Nad historkou, že těm majitelům, kteří se snažili kocoura vyhnat, se nedařilo, jen mávli rukou nad lidskou bezohledností, avšak nevěřili jí. Poprvé se s kocourem seznámili po večeři, když už se slunce začalo sklánět za obzor. Přihopkal si to, a sotva vešel do salónku, majestátně se podíval na své nové majitele a ještě hrdějším krokem přišel k nízkému dubovému stolku, kde si lehl vedle staré blonďaté panenky. Ta tak dokonale zapadala do tohoto prostředí, že ji každý začal brát jako raritu, bez níž v salónu něco „chybělo“, a proto zůstávala po roky na svém místě.
Především paní Smithová vzala svého nájemníka „vážně“ a dokonce se mu i se smíchem představila. Hladila jeho lesklou jak uhel černou srst a povídala si s ním. Kocoura tak vytrhla z náruče denního toulavého života a on ji pak na oplátku provázel po domě, jako by říkal, že to tady zná lépe. Pouze jeden rituál si kocour držel. Každý večer uléhal vedle blonďaté panenky. Ležel s packami pod tělem, okolí pozoroval svýma velkýma smaragdovýma očima, které přivíral a spokojeně předl.
První zvláštností bylo, že když dala paní Smithová vyčistit panenku, kocour přestal žrát a dokonce se neukazoval v domě. Až když se panenka vrátila na své místo, vše se vrátilo do normálních kolejí. Tomu však paní Smithová nevěnovala pozornost. Ovšem co se stalo poté, už její pozornost upoutalo. Na staré půdě objevila starý potrhaný deníček holčičky jménem Jane, jež v něm oplakávala svého kocourka, kterému ublížil nervózní strýc. Na malém obrázku z 19. století byla Jane držící blonďatou panenku a černého kocoura. Paní Smithová začala pátrat u místních lidí a od starého faráře se dozvěděla, že zápisy ukazují, že Jane zemřela velmi mladá za poněkud záhadných okolností a strýc poté spáchal sebevraždu. „Zůstala tam jenom ta panenka, kterou už od dob co já pamatuju, hlídá černý kocour,“ řekla paní Smithové jedna 90-letá obyvatelka městečka. „Chcete snad říct, že tomu kocourovi je sto let?“ „Ale to ne, děvenko, pro každého je čas na tomto světě vyměřen. Ale pokaždé se v domě objeví černý kocour, jež převezme stráž. Nástupce. Je to úkol, který se dědí z generace na generaci.“
Vrátila se domů, kde ji přivítal kocour. Otřel se jí o nohy. Protože se začalo stmívat, hned po uvítání si zvířátko vyskočilo na stolek a uvelebilo se vedle panenky. Kocourovy zelené oči se spokojeně otevřely, zavřely, otevřely... A kocour spokojeně vrněl...
Dopily jsme čaj a dojedly jablkový koláč. Začala jsem přemýšlet, proč k ní každý večer uléhá a od té doby na to pořád myslím a vzpomínám na tu nerozluštitelnou záhadu o černém kocourovi.


Elsár Bufié

Byl cílevědomí muž, který rád sázel duby. Byl praktický a také velmi pečlivý. Žil v písečné pustině s ovcemi a psem, sz toho důvodu s nikým nemluvil a byl uzavřený. Bylo mu 50 let a byl vytrvalý.

Každý den vysázel až 100 dubů, které večer pečlivě vybíral. Jednou ho navštívil poutník, ale nepromluvil s ním téměr ani slovo.


S PADÁKEM UŽ NIKDY VÍC

OSNOVA:

1. ÚVOD – velké nadšení

2. STAŤ – odjezd

– slunce vysvitlo

– výlet nebo padák?

– den D

– příchod na místo činu

– stoupání k mrakům

– přetržené lano

– marná snaha

– malá naděje

– muž v černém

– hurá do nemocnice

3. ZÁVĚR – v posteli

Nadšení, s kterým jsem odjížděla na tuto dovolenou, bylo opravdu veliké. V Praze zima, že i moje nová zimní bunda ve skříni moc dlouho nepobyla, takže představa rozpáleného písku na plážích Kypru byla velice potěšující.

Po srdceryvném loučení s taťkou jsem s mámou a babičkou vyrazila do vstupní haly letiště Ruzyně. Tam na nás čekal můj bratranec s rodiči. Odbavili jsme si zavazadla a vydali jsme se do terminálu. Nachážzí se tam nespočetně DUTY FREE SHOPŮ překypujících neodolatelnými nabídkami různých parfémů, čokolád, alkoholu a samozřejmě cigaret. Asi tak po půl hodině jsme konečně nasedli do letadla.

Let trval jen něco přes tři hodiny, ale stejně jsem se už v prvních chvílích minutách netrpělivě kroutila na ne zrovna velkém sedadle letadla ČSA. Let byl klidný a přistání také. Když jsme vyšli z letištní haly, čekal na nás venku autobus, který rozvezl každého do jeho hotelu. My jsme k tomu našemu dorazili asi po 45 minutách a první dojem nebyl zrovna nejlepší. Ani pokoj s číslem 269 mě nijak neuchvátil. Poslední šance na záchranu byl bazén nebo moře. Jelikož už byla tma posuzovat báazén bylo docela obtížné, ale pohled na moře vše zachránil. Bliyštící se průsvitná voda, bílí jemňounký písek a kolem mnoho skal bylo pro mě jako pohádka. Celou noc jsem se už jen modlila, aby druhý den ráno slunce vysvytlo v plné síle. Vše se splnilo!

Tak začal každodenní koloběh ležení na pláži a zase ležení na pláži. Ne, že by mě to nebavilo, ale přece jen jsme s bratrancem usoudili, že by to chtělo změnu. Z dlouhého přemýšlení nás vytrhl barevný padák, který nám létal nad hlavami. Táhl ho za sebou ve velké výšce rychlý člun. Pocítili jsme touhu také zažít takové dobrodružství.

Dostali jsme na výběr jet na výlet nebo si vybrat jinou atrakci. Hned jsme využili příležitosti a zahrnuli jsme rodiče básněním o padáku. Nejdříve se vyděsili, ale po krátkém přemlouvání svolili.

Moc jsem se těšila a dopolední ležení na pláži pro mě bylo nesnesitelné. Nemohla jsem se dočkat jedné hodiny. Molo, kde se nacházeli všechny atrakce, plavalo na vodě nedaleko pláže. Museli jsme jít několik metrů vodou.

Když jsme zaplatili, oblékli nám mi postroj a vestu. Počkali jsme u jednoho ze člunů. Potom to konečně n nastalo. Člun nastartoval a odvezl si mě daleko od mola. Nervozita stoupala. Připnul mě k padáku a řekl mi pár instrukcí v angličtině. Samozřejmě jsem polovině nerozuměla, takže moje nervozita rostla čím dál více.

Lano se začalo odvíjet a já jsem pomalinku stoupala nahoru. Poryv větru se mnou trochu škubal. Najednou jsem stoupala výš a výš a těžko jsem vnímala, jak rychle jsem se ocitla v takové výšce nad mořskou hladinou. Vítr si pohrával s padákem a zároveň i se mnou. Podívala jsem se dolů a zvedl se mi žaludek. Rychle jsem ten nepříjemný pocit opustila a vnímala jsem jen svištění větru a pozorovala jsem scenérii pod sebou. Moře měnící barvy díky vlnám. Ostrov pode mnou se zdál tak malý.

Pak se ale stalo něco, co se stát nemělo. Vítr na chvíli zesílil až moc a lano, které mne poutalo ke člunu nevydrželo a prasklo.

Srdce mi buš{i|e}lo. Marně se snažila popadnout dech. Takový strach jsem nikdy nezažila. V obrovské rychlosti si se mnou vítr dělal co chtěl. Zmítal se mnou doprava, doleva, nahorů a dolů. „Co mám teď dělat?“, říkala jsem si. „Co se mnou bude?“. Z té hrozné dálky jsem už ani neviděla, co se děje na člunu. Po chvíli jsem si však všimla, že odjíždí k pevnině. I přes silně svítící slunce mi začala být zima. Možná i ze strachu.

Uplynula dlouhá doba a já už si opravdu myslela, že se nevrátím. „Ještě, že jsem stále blízko ostrova!“ blesklo mi hlavou. Z dálky se začal šířit zvuk. Bedlivě jsem poslouchala a pak jsem si všimla vrtulníku, který se ke mě blížil. Nevěděla jsem už ani jestli mám mít radost nebo ne. Neuměla jsem si představit, jak mě chtěji zachránit.

Dveře vrtulníku se otevřely a vyskočil muž v černé kombinéze. Hned otevřel svůj padák a začal se přibližovat ke m{n}<in>ě. Po pár minutách byl u mě, po pár nějakým zázračným způsobem si mně připnul k sobě a odřízl můj padák, který se jako peříčko začal vznášet dál a dál od nás. Byla jsem zachráněna! Přimknuta k mému zachránci jsem dopadla na zem. Všechen strach ze mě opadl. Byla jsem na pevnině a v bezpečí.

Pro jistotu mě odvezli do nemocnice. Tam na mě čekala maminka s ostatními členy rodiny. Kdyby jste viděli tu radost! Nikdy jsem nezažila, že by mě tak vítala. Z očí jí kapaly slzy a srdce jí bušilo.

Když jsem prošla všemi možnými prohlídkami, vrátila jsem se do hotelu a s úlevou si lehla na postel. Na tvrdou, nízkou postel položenou na zemi...


1. listopadu 2005
1. Písemná práce
Králíčková Lucie, 3.E
Téma (Úvaha)
„Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším souhlasem, neexistují samy o sobě.“ (M. Ghándí)

Kdo ví, jak přesně definovat zlo, bezpráví či násilí, když nikde není psáno, co je zlé a špatné. Existuje to jen v našem povědomí. Dostává se nám však časem vysvětlení. Zkušenostmi přicházíme na to, že tohle je špatné a že se to nemá dělat. Ale co když provedeme něco, co nám přijde naprosto přirozené a ostatní nás za to odsoudí, pak nevíme a hlavně ani netušíme, proč nás odsoudili, když ve skutečnosti to nebylo zlé? Mysleli jsme to vlastně dobře a takhle se nám odvděčili? Pak to už je zlo, ale ne naše zlo, je jejich a jejich vina, že nás nepochopili. Chceme se naučit chápat ostatní, co je trápí, ale pro ně ja však zlo, když to chceme vědět, chápat je a pochopit je. Nedovolí nám do nich nahlédnout a hlavně jim i pomoct. A vůbec, proč jim pomáhat, když o to nestojí? Když nechtějí ani pomocnou ruku? Je to tedy potom zbytečné a snaha marna! Stačilo by se však jen svěřit a někdo by dokázal pomoct, jen taková maličkost stačí a může být hned lépe. A kdyby to dokázal každý, jak by se nám hned žilo krásně a spokojeně společně. Jak jim vysvětlit že to, co dělají, je špatné, jak jim ukázat správnou cestu. Stačí tak málo, jen dvě pouhá slova – pomoz mi, ani prosím se říci nemusí a my pomůžeme, každý pomůže. Dvě slova. Opravdu stačí málo. Když chceme někomu pomoct, není to násilí, i když... Chceme v některých případech pomoct i násilně, ale v dobrém slova smyslu, pro dobrý konec. Život bez násilí a zla? To nejde. Vždy musí být zlo, ať už s naším přispěním či ne. Bez zlého nemůže být dobré. Je to jak černé a bílé jing a jang, zkrátka to tak musí být. Jen si představte, jak by se nám žilo v dobru. Za chvíli bychom to měli plné zuby a začali se opět nesnášet a to v ještě větší míře, nejde se zbavit zla, potřebujeme ho. Však vy víte, jak krásné jsou pocity, když po špatným období přijde to lepší, jak je vám krásně, cítíte se uvolnení a spokojení. Kdyby nebylo zlo, jak byste si mohli prožít tohle období plné pozitivní energie a euforie, nijak. Zla se nemůžeme zbavit, i když bychom si to přáli, ale musíme si uvědomit, že ho potřebujeme. Potřebujeme ho pro rozlišení co je dobré a co ne. Jak bychom mohli odlišit dobro od zla, kdyby nebylo? Potom snad i špatný zločin by byl dobrý?! To nesmíme připustit. Musíme to snášet, ať chceme či ne. Někdo musí být zlý, aby si na něj ukázali ostatní, že to, co dělá, je špatné a jemu se vyhýbejte. Ale víme důvody, proč je zrovna takový? Dokud neznáme okolnosti, nehodnoťme. Třeba si myslí, že to, co dělá, je správné, nikdo mu neřekl, že tohle se nedělá. Zlo má spoustu podob, může být dokonce snad i dobré zlo, například milosrdná lež. Teď si zkuste rozlišit jestli je to správný nebo špatný. Všichni se pohybujeme na hraně, na velmi ostrý hraně a niko není zlý bezdůvodně a dobrý už vůbec ne. Kdysi jeden filosof prohlásil, že dobro máme oplácet dobrem a zlo také. Nikdy nevíme, kam sklouzneme právě my.
Pak stačí říct jen: „Pomoz mi.“


8. 1
Životopis
Jmenuji se Markéta Jindřichová. Bydlím v Kladně. Sítná 27201 v ulici Ústecká 3053. Jsem svobodná a děti nemám. Je mi 14 let. Narodila jsem se 28. března roku 1995. Moje matka se narodila 29. 7. roku 1972 její 37 let. Můj otec se narodil 2. 6. 1971. je mu. 38 let jmenuje se Radek Jindřich bydlí v Kladně 27201, Finská 2165.
Moje matka se jmenuje Jana Jindřichová. Rodiče rozvedeni. Mám jednoho sourozence, sestru jmenuje se Nicole Jindřichová narozena 11. 8. 1991 její 18 let bydlí s přítelem. Sestra je ve čtvrtém ročníku střední školy, zatímco já mám jen ukončené základní vzdělání.
Chci se hlásit na střední školu Kadeřnice Stochov.
Můj zdravotní stav je dobrý, akorát mám alergii na citrusové plody.
Napsáno dne: 8. 1. 2010. v Kladně.
Markéta Jindřichová


1. písemná školní slohová práce

										16. prosince 2004

Témata:
1) Ptáš se, jak se mi tu líbí (dopis)
2) Představ si, co se mi stalo... (dopis)
3) Píšu Vám ... (dopis někomu, s nímž jsem se nesetkal, nebo se ostýchám hovořit)

Představ si, co se mi stalo
(dopis)

Osnova:
I. Úvod - pozdrav
II. Hl. stať - probuzení
 - na mažoretkách
 - pozvání
 - přípravy
 - setkání, večeře
III. Závěr - dojmy
rozloučení

Zdravím tě drahá přítelkyně!
Je to už docela dlouho, kdy jsem ti naposledy psala, ovšem sled posledních událostí ti musím co nejpodrobněji popsat.
Den začínal jako každý jiný, v půl sedmé mě probudila čiperná paní sousedka, která, jako každou sobotu, cvičila na tom cvičícím přístroji Extraflex, nebo jak se tomu říká.
Plynulými pohyby dozadu, dopředu. Jinak bylo krásné sobotní ráno, a tak jsem se umyla, nasnídala, nalíčila, abych alespoň zdánlivě připomínala člověka, a vyrazila na mažoretky.
Mažoretky máme každou sobotu. Zrovna jsme byly v tom nejlepším, když mi zazvonil mobilní telefon. Paní cvičitelka nás zrovna učila nové vyhazování. Hůlka letí pryč! Já běžím k telefonu... On mi volá Kuba! Zvednu telefon: „Ahoj, nešla bys dnes na večeři!“
Domluvila jsem a šla se paní cvičitelce, která to s bohužel schytala tou hůlkou, kterou jsem předtím tak zbrkle odhodila, že mi není dobře a uháněla jsem domů.
Přípravy mi zabraly bezmála tři hodiny, ale stálo to za to! I táta si všiml.
Na místo srazu jsem přišla o pět minut déle (dívka na sebe musí nechat chvíli čekat). Strašně mu to slušelo! Sedli jsme si v pizzerii a hned mi pochválil celkový vzhled! Jedli, pili a povídali jsme o všem možném, než nás v deset hodin vyhostili z důvodku zavírací doby.
Bylo to úžasné a na rozloučenou mi dal pusu!
Doufám, že až budeš číst tyto stránky, představíš si, co se mi dnes stalo.

								S pozdravem
									Kačka


Ptáš se, jak se mi teď daří?

Osnova: I. Úvod – Změny v mém životě

II. Stať a) Jak se mi daří

b) Má nová škola

c) Já a škola

d) Má nová třída

e) mám se dobře

III. Závěr – Zvu Tě

Ahoj Adame!

Možná se ptáš, proč Ti píšu, když jsme se nedávno, po dlouhé době, opět viděli. Ale tehdy jsme měli oba dost naspěch a já Ti zdaleka nestihl říct všechno, s čím bych se Ti přál svěřit. Velmi dlouho jsme se neviděli a od té doby se v mém životě odehrálo mnoho důležitých změn. Řekl bych, že ani Tvůj život nezůstal beze změn. Rozhodně mě to zajímá, tak mi prosím napiš, jak se máš, co děláš... Ale nejdříve Ti to povím já. Tak ale odkud začít?

Ptáš se, jak se mi teď daří? No, jak bych Ti to řekl... Možná víš, že jsem teď už na střední škole, konkrétně na {název gymnázia}<priv>. Promiň, nikdy jsem na tom s pamětí nebyl moc dobře, ale do jaké {školy}<in> vlastně teď chodíš Ty?

Musím Ti říct, že jsem velice rád, že jsem tam, kde jsem. Když jsem minulý rok, někdy touhle dobou, vyplňoval přihlašku na střední školu, nemohl jsem se rozhodnout. Nedokázal jsem si představit že se mám rozhodnout, co budu dělat po zbytek svého života. A tak jsem se rozhodl pro gymnázium, protože mé výsledky byly celkem dobré. K mému obrovskému štěstí se loni přijímací zkoušky nekonaly. Protože když jsem se později probíral minulými zkouškami, poznal jsem, že bych určitě pohořel.

Ale hurá, teď každé ráno sedám na autobus a odjíždím do školy výše jmenované. Studium je tam opravdu náročné. Nemám pomalu na nic jiného čas, než na školu. Vzpomínáš, jak jsem dřív měl co test – to jedničku? No, tak tyhle šťastné časy bohužel skončily. Moje průměrné známky jsou tak dvojky trojky, ale několik pětek bys určitě našel. Ani bys nemusel moc hledat. Ale mně to nevadí, nemůžu přece být nejlepší ve všem a navíc jsem na prestižní škole, kde trojky nejsou vůbec špatné známky...

Teď Ti povím ještě něco o své nové třídě. Je to rozhodně dobrá třída, nemůžu si stěžovat. Nejprve jsem se bál, že bude plná typických „šprtů“, ale naštěstí to tak není. Je tam spousta rozdílných povah, bude mi trvat ještě dlouho, než je všechny poznám. My kluci, je nás ve třídě deset, držíme pohromadě a jsme všichni kamarádi, rozumím si s nimi. Ale neříkám, že s holkama se nekamarádíme...

Řekl bych, že se mám dobře. Ve škole mám spolužáky, s kterými se nikdy nenudím. Chodíme často na různé akce, ať už oslavy narozenin, silvestra nebo jen návštěva nějakého klubu. Nevýhoda možná je, že se mi penízky z kapsy ztrácejí neúměrně rychle, ale já toho nelituji, protože myslím, že jsou to peníze věnované do zábavy, kultury a dobrých vztahů. Už skončily ty dny, kdy jsem byl ještě žáčkem základní školy, začal jsem trochu kulturně žít. Věřil bys, kdybych Ti řekl, že jsem začal chodit do divadla?

Tak snad jsem Ti řekl už to, co jsem měl na srdci. Musíme se někdy sejít a popovídat si, zavzpomínat na staré časy. Mám pro tebe ještě další novinky, které se mi do dopisu už nevešly, nebo jsem na ně zapomněl, znáš přece moji paměť...

Odpověz mi prosím co nejdříve, nebo ještě lépe, co kdybys někdy přijel na návštěvu?

Zdravím Tě a přeji Ti, aby se Ti dařilo dobře.

Ahoj, zdraví Adam.


Cesta do velkého světa

Letošní prázdniny jsem měla strávit měsíc s kamarádkou v Paříži. Už dlouho před odjezdem jsem v noci nemohla nervozitou ani usnout. Škole jsem také moc nedávala a místo zlepšování už tak katastrofálních známek jsem se ve své hlavě procházela po Champs-Elysées a Rue st. Honoré. Čas plynul neuvěřitelně pomalu ale nakonec jsem se přeci jen dočkala. Už před autobusem jsem si vsugerovala: Tak teď je ze mne nový člověk. Jedu do té velké a slavné Paříže. {K|k}onečně!

Měla jsem s sebou vše potřebné. Boty, šaty, trička, kalhoty, sukně, tílka... Prostě všechno, co osmnáctiletá holka potřebuje na prázdniny ve velkoměstě. Dobře, přiznávám, že obrovská krosna a 3 větší tašky přes rameno je na 1 měsíc není zrovna nejméně. Ale byla jsem naprosto přesvědčená, že vše, co s sebou vezu a co jsem si s takovou pečlivostí vybrala a zabalila budu jisto jistě potřebovat a bylo nad slunce jasné, že jsem nic z těchto nezbytných věcí nemohla nechat doma. Jediná slabá chvilka, kdy jsem zapochybovala nad svými možnostmi dopravit vše na místo pobytu byla v okamžiku, když jsem s velkými obtížemi a s pomocí 2 mých členů mé rodiny stěhovala všechna zavazadla na autobusové nadraží.

Všechny mé pochyby byly ale rázem ty tam při pohledu na autobus Euro-Lines. Už je to tady, Už je to tady. Spolu s kamarádkou jsme pomohly řidiči narvat naše tašky do úložného prostoru. Byla to docela dřina ale nakonec jsme to zvládly. Tím, co se tam nevešlo jsme si obložily sedačku v autobuse a naprosto vyčerpané jsme se v rámci možností uvelebily na svých místech a připravily se na spánek. Probudily jsme se, až po přejezdu 2 dvou hraničních přechodů, ve Francii. Nemohly jsme se dočkat. Ještě ten den jsme měly v plánu navštívit muzeum Louore. Věděly jsme, že na cestu z nádraží a následné zcivilizování se po cestě nemáme moc času, ale to nás v tu chvíli netrápilo. Větší náš problém byl, co si vzít první den v Paříži na sebe. Na autobusové nadraží jsme dojely včas. Daly jsme dohromady veškerý náš majetek a vydaly se na cestu. Jenže to nebylo tak jednoduche, jak jsme čekaly. Už jenom sejít z autobusového nádraží na stanici metra bylo neskutečně problematické. Tašek bylo mnoho a rukou zoufale málo. Jako by to všechno nestačilo má spolucestující z neznalosti místních poměrů vzala ještě velký karton vod. Ani nevím, jak jsme to dokázaly, ale konečně jsme seděly v metru. V tu chvíli jsme si ale vůbec nepřipadaly jako nové bytosti ve velkém světě. Byly jsme jak tetky z venkova. Špinavé, upocené, schvácené a ověšené jak vánoční stromek. Každý na nás koukal jak na marťany z jiného světa. Abych řekla pravdu, tak jsme si tak i připadaly. Během přestupů nám ujiždělo jedno metro za druhým. Nakonec jsme se dostaly na tolik očekávanou zastávku Seoran-Livry. Z neskutečně upocených zad jsme si odlepily tašky a nasávaly sladký pařížský vzduch. Touto aktivitou jsme strávily asi tak půl hodiny. Po načerpání nových sil jsme pozbíraly všechny své věci a vydaly jsme se znovu na cestu. Cesta parkem se zdála nekonečná a každým krokem tašky v našich rukou těškly a my jsme byly nuceny si po tak dlouhé cestě znovu odpočinout. Jenže když jsme se otočily, s hrůzou jsme zjistily, že naše představa o vzdálenosti je dost zk zkreslená. Ušly jsme jen pár metrů a byly jsme naprosto zmožené<.> Začínaly jsme propadat panice, protože všechno nasvědčovalo tomu, že se tímto tempem domu dostaneme až za tmy a navštěvu Louvru tedy odsunout na neurčito. Nejspíš jsme vypadaly hodně bídně, že nám zastavilo kolemjedoucí auto. Z auta vystoupil příjemný francouzský mladík a nabídl nám svezení. Tato v nabídka v nás vyvolala obrovské dilema. Nasednout do auta a nechat se odvést neznámým i kdyby to znamenalo riziko nebo zvolit bezpečnější variantu a potácet se vedrem několika dalších stovek metrů. Po válecne poradě jsme se schodly na druhé variantě. S odjíždějícím autem se vzdalovaly i naše naděje na dnešní návštěvu Louvru. Další cestou jsme strávily kolem 2 hodin a to jsme zdaleka nebyly ani v polovině. Sladká Paříž tím začínala dostávat hořkou příchuť. Proklínala jsem každý kus oblečení který jsem s sebou táhla a byla jsem přesvědčená, že by mi stačilo jedno tričko a jedny kalhoty. V tom k kde se vzal, tu se vzal, před námi stál ON! Krásně se lesknoucí, funkční a všemi opuštěný nákupní vozík. Nechápaly jsme, kde se tu vzal, protože se vokolí nevyskytuje za nebylo jediného supermarketu. Ujistily jsme se, že se v okolí nevyskytuje žádný bezdomovec, který by se mohl považovat za vlastníka tohoto malého zázraku. Nikde nikdo. S velmi širokým úsměvem na rtech jsme vozík naplnily těmi t nejhůře nu nositelnými zavazadly a během 10 minut jsme byly doma. Vše co jsme měly naplánované na ten den jsme stihly. Z celého měsíce stráveného v Paříži jsme si přivezly obrovské množství zážitků, ale tím nejsilnějším z tohoto velkého světa bylo setkání s úplně obyčejným nákupním vozíkem.

P.S. Druhý den se zahrady kam jsme ho zaparkovaly zmizel. Možná si pro něj přišel původní majitel!


17. 12. 08
Bibiana Dostalová
V3

1. slohová práce
Úvaha
Téma: Nikdy neztrácej smysl pro humor. Už bys ho taky nemusel najít
Osnova: 1) všichni ho máme
2) důležitost
3) důslek ztráty
4) život je lepší

Téměř všichni máme nějaký smysl pro humor, ale každý z nás ho má odlišný a v jiném měřítku, nicméně je nesmírně důležité brát vždy život s určitou lehkostí a smyslem pro humor a to i v těch těžších životních situacích, ačkoliv to je obvykle obtížné.

Proč je smysl pro humor tak důležitý?
Smysl pro humor je to, co nám v nudné, stresující, unavné chvíli vše zpříjemní. Anebo taky naopak a to díky té hrstce lidí vážných každým coulem. Bez smyslu pro humor se nedá žít, je to určitý života, to co nám vážné věci promění v zábavné. Bez něho by byl život šedý, nudný, strohý a nepochopený. Nicméně ho také musíme brát s mírou a vědět kdy se hodí a kdy ne.

Obklopujeme se lidmi, kteří jsou tomu našemu smyslu pro humor nejblíže, protože je to jedno z hlavních kritérií k tomu, aby si lidé rozumněli. Proto také, když je nám nejhůře, jsou tu naši nejbližší, kteří nás svým humorem osvobodí od zlých myšlenek nebo naopak když je nejhůře jim, osvobodíme je my. Nikdy, po jakémkoli zážitku se nesmíme uzavřít do sebe, protože pak by se mohlo stát, že smysl pro humor opravdu ztratíme a staneme se zapšklými lidmi bez radosti ze života. Proto jsou pozitivní lidé okolo nás tak důležití.

Berme život takový jaký je, se vším špatným i dobrým, ale je důležité mít na paměti, že se smyslem pro humor jde vše mnohem snáz. A nikdy ho neztrácejme, protože vážných situací ještě přijde hodně a v těch se smysl pro humor nevyplácí.


{Osnova:
1) Navštívení anděla
2) Narození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egypta
6)}<dt cp osn>

Jednoho dne Marii navštívil anděl Gabriel. Oznámil {jí}<ni>, že bude||mít syna jménem Ježíš. Marii také řekl že Jozef bude pouze jeho pozemským otcem. “Ježíš {bude}<ni> král všech národů a bude panovat na věky.„ {řekl}<ni> anděl.

Když měla mMarie porodit, vydali se sehnat do Betléma nějaký vhodný přístřešek. V Betlémě nic {nemohli}<ni> najít, až jeden hostinský řekl: „Jedno místo {bych}<ni> tu||měl, ale nebude||vám vadit, že je to chlév plný zvěře?,“ pPak se tedy usadilyi. Ježíš se narodil v {noci}<ni>.

Tři Pastýři, když páslyi dobytek, sestoupil k nim {anděl}<ni> a řekl jim: „Jděte do B{e}<in>tléma a tam ve chlévě {najdete}<ni> narozeného krále všech národů.,“

Tři králové spatřili jasnou hvězdu. Ta hvězda j dove Když se král Herodes dozvěděl o tom novorozeném krályi, poslal tři mágy, aby jim mu zjistili, kde je. aAle ti mágové byli dobří, a dali Ježíši tři dary: kadidlo, zlato a {myrhu}<ni>. Aby se tři mágové vyhnuli Herodovi, odešli domů oklikou.

Jozef z Marií se mezitím utekli do Egypta. Za nějakou dobyu se zjistili, že už se můžou vrátit zpátky. Co byli Jozef s mMarií pryč, Herodes nechal vyvraždit {všechny}<ni> děti do 2 let v celém okolí.


29. března 2007
Růžena Šenoldová, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě
(Umělecký popis)

Roku utekl jako voda a Štědrý večer byl opět tu a podle naší tradice jsme se chystali na podvečerní procházku. Z tepla našeho domu jsem mohla pozorovat třpitící se krystalky námrazy na okně, které mi prozradily, že venku bude pěkný mráz. Na hlavu jsem si nasadila kulicha, oblékla teplý kabát, nasadila mohutné rukavice a spolu se svou rodinou vyšla z domu. Po mém prvním kroku po čerstvě zasněžené cestě jsme uslyšela to příjemné zaprasknutí, které naznačovalo, že zima je tu. Šli jsme do lampami osvícené ulice a slyšeli pouze zvuk dopadajících sněhových vloček, které stihly za celý den jako když pocukrovat vše kolem nás – domy, cesty, stromy i auta. Nikde nikdo, ale stačilo pohlédnout do oken z některého domu a spatřili jsme velkolepé přípravy na dnešní večer. Šli jsme kousek dál, až jsme se dostali na okraj louky, kterou lemoval les. Tady už lampy nesvítily, ale měsíc a hvězdy byli tak vidět, že jejich svit nám stačil, abychom mohli pokračovat dál. Konečně jsme mohli pustit z vodítka i našeho psa. Pobíhal všude kolem nás, válel se ve sněhu a vypadal opravdu šťastně. Je černý, takže se nám ve sněhu nemohl nikde ztratit. Na chvíli jsme zastavili a pohlédli na oblohu. Byl to překrásný pohled. Hvězdy byly poseté na obloze jako korálky. Krásně se třpiticí korálky, které se rozsypaly nějaké dámě z náhrdelníku a bylo jich tolik, že je nemohla ani sesbírat. Jejich krásu ale dokázal předčit měsíc. Jsem si jista, že nebyl úplněk, ale jeho jas byl neobvyklý. Pomalu jsme došli až k maléku kopečku, na kterém si užívají zimní radovánky snad všechny děti z okolí. Kolik jich tu asi zítra bude jezdit na nových bobech či saních? Určitě mnoho. Mohli jsme zhlédnout i malé otisky jejich bot, které ztuhly, protože mráz byl už silnější než přes den. I já už jsem pocítila jeho štípání do svých tváří a navrhla, abychom se začali vracet domů. Ještě před tím se nám ale naskytl nádherný pohled. Z kopce na kterém jsme stáli, byly vidět celé Psáry. Dýchala z nich vánoční atmosféra, která mě začla naplňovat a já se už nemohla dočkat vánoční večeře a rozbalování dárků.


Giovani Boccacio – Dekameron

Kniha na mne zapúsobila velmi zajínavě zpracovanou rámcovou kompozicí, která dokázala spojit základní příběh knihy s příběhy v ní vyprávěné. Díky tomuto faktu dokázal autor přirozeně vkládat do počátečního příběhu příběhy vyprávěné. Jelikož toto dílo patří do starší literatury, autor zde používá dost archaické fráze někdy doplňované historismy, proto se tato kniha musí číst důsledněji, abychom plně porozuměli daným faktům.
Děj se skládá z jednoho základního příběhu, ve kterém je vyprávěno sto příběhů, z nichž každý nese nějaké poučení. Díky zmiňovaným faktům je tato kniha unikátní.


Vánoční příběh

{Osnova:
1) Návštěva anděla
2) Narození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egypta}<dt cp osn>

Jednou se Marii zjevil anděl a řekl jí, že se jí narodí syn. Měla ho pojmenovat Ježíš. Marie hned běžela ke svému manželu Josefovi a všechno mu vypověděla.

V době kdy se Marii měl Ježíšek narodit, musel jít Josef do Betléma zaplatit daně. Protože Marie chtěla, aby byl u toho, když se Ježíšek narodí, vzal ji s sebou. Marie se vezla na oslu a Josef šel pěšky. Když dorazili do Betléma, chtěli se ubytovat. Žádný pokoj už nebyl volný, a proto prosili hostinského, který jim řekl, že se mohou ubytovat ve chlévě. Když se Ježíšek narodil, položila ho Marie do jesliček.

Tu zprávu, že se narodí spasitel (Ježíšek) zaslechli i pastýři. Rozhodli se, že půjdou Ježíška navštívit. Nejmladší z nich však řekl, že mu musí přinést nějaký dárek. A tak vybrali jehňátko, které se před několika dny narodilo.

Tři králové poznali, že se narodí spasitel podle toho, že na nebi svítila nová hvězda a za tou šli. Vzali s sebou tři dárky: zlato, kadidlo a myrhu. Cestou potkali krále Herodesa a ten jim řekl, že až půjdou zpátky, že se u něho mají zastavit a říct mu, kde se Ježíšek narodil. Prý, že by se mu chtěl jít poklonit. Tu noc se však třem králům zdálo, že by zpět stejnou cestou jít neměli, protože král Herodes by Ježíška zabil a tak se domů vrátili jinou cestou.

Králi Herodovi však brzy došlo, že ho tři králové zradili. Nechal proto zabít všechny mladší chlapce, kterým bylo méně než dva roky. Tato zpráva se donesla i k Marii a Josefovi a proto se rozhodli utéct do Egypta.


Ulice byla prázdná. Šla v postranních uličkách, nechtěla nikoho potkat. Všechno kolem ní bylo nějak utlumené a strašně vzdálené. Jediné, co vnímala, bylo světlo lamp, které střídavě zobrazovalo její stín vepředu a vzadu, jak procházela rychle kolem. Hlava jí třeštila, spánky jako by měly každou chvíli prasknout, tělo se pohybovalo skoro samo, nohy jen automaticky přešlapovaly jedna přes druhou. Chtěla to ze sebe vykřičet, dostat to ven, ale prostě to nešlo. Všechno v ní se svíralo, v ústech měla podivně sucho, nemohla by vydat ani hlásku, kdyby chtěla. Žádné slzy, žádná slova, žádný vzdech, nic. Nevěděla vlastně, kam jde, co hledá, co bude dál...

Znali se už od malička. Chodili spolu do školy, seděli vedle sebe v lavici, navzájem od sebe opisovali, kryli si záda, když jako malí kradli cukrovinky v obchodě, jeden bez druhého nedal ani ránu. Nebylo nic, co by pro sebe neudělali. Byl to on, kdo jí pomohl, když měla problémy. Byl to on, kdo jí vzal k sobě, když neměla, kde bydlet. Byl to on, kdo ji utěšoval, když nevěděla kudy kam. Byl to on, kdo s ní vždycky zůstal, i když všichni okolo ji opustili. Milovala ho víc, než cokoli na světě. Viděla jeho krásnou tvář, jeho úsměv, jeho klidný, laskavý výraz, který si tak dobře pamatovala. Viděla ho, jak vedle ní leží, jak lehce a pravidelně oddechuje. Viděla ho, jak sedí u stolu, čte noviny a potahuje z nezbytné ranní cigarety. Cítila jeho ruku, jak ji hladí po vlasech. Vybavovala si sílu a jistotu, kterou z něj cítila pokaždé, když byl u ní...

Najednou se přestala ovládat. Zhroutila se na zem... Už nikdy. Už nikdy ho neuvidí, už nikdy s ním nepromluví, už nikdy ho neobejme, už nikdy neucítí jeho teplo, nikdy mu nebude moci říct, jak moc ho miluje.

Cítila uvnitř prázdnou, jen velkou skličující samotu. Všechny myšlenky se jí z hlavy vytratily a ona slyšela už jen tu jedinou strašnou větu... „Váš manžel zemřel.“


2. kontrolní stylistická kompozice
(Charakteristika)
V Praze dne 21. 3. 06
Karolína Hříbková, 2. B
Téma: Jak vidím sama sebe (charakteristika)
Osnova
1.)Úvod: Moje vizitka
2.) Stať: a) Jak trávím volný čas
b) Co mě ve škole baví a nebaví
c) Jak se jevím ostatním
d) Moje dobré a horší vlastnosti
3.) Závěr: Taková jsem

Pokusím se trochu v charakteristice popsat sama sebe, i když je to těžké, protože mě okolí vidí asi trochu jinak než já sebe.
Jmenuji se Karolína a je mi třináct let. Jsem docela vysoká. Měřím 171 centimetrů a pro svoji výšku jsem si v prvním ročníku vysloužila přezdívku „žirafa“, která se mě drží pořád. Ale mě tato přezdívka nevadí, naopak žirafy patří mezi má oblíbená zvířata. Postavu mám štíhlou a sportovní. V mém šatníku převládá spíš sportovní oblečení. Naopak tam nenajdete sukně a letní šaty. Nosím radši džíny a volná trika. Mám hnědé vlasy po ramena, oválný obličej, modré oči, nevýrazný nos a pusu, kterou mám prý pořád nešpulenou. Krk mi zdobí talisman, který pro mě hodně znamená. Kromě tělocviku ho nikdy nesundávám.
Ve svém volném čase se snažím sportovat. Před rokem jsem se ještě věnovala závodně stolnímu tenisu 5 let. Jinak mezi mé oblíbené sporty patří basketbal, florbal, vybíjená a tenis. V zimě lyžuji, v létě jezdím na kole a o prázdninách plavu.
Do školy chodím docela ráda, jen když nepíšeme nějaké písemky a testy. Mezi mé oblíbené předměty patří informatika, dějepis a angličtina. Angličtina mě opravdu baví, a proto bych se jí chtěla věnovat i v budoucnu, například jako překladatelka. Nemám ráda matematiku, fyziku a chemii.
Ve škole i doma často slýchávám, že se mračím a vypadám jakoby namyšleně, ale není to pravda. Naopak sebevědomí já nemám skoro žádné. Jsem spíše uzavřená a těžko se s někým novým seznamuji, ale když se mi to přeci jen povede a patřím do nějaké party, tak se dokážu dobře bavit a mám strašně ráda legraci a různé blbnutí.
Mám několik dobrých a méně dobrých vlastností jako asi každý z nás. Mezi mé výrazné vlastnosti patří pečlivost a smysl pro pořádek. Po příchodu ze školy se hned pustím do úkolů a jiných školních povinností, abych po zbytek dne už měla klid a mohla jít ven za kamarády, nebo se jinak bavit. Nechápu mého bratra, který školní povinnosti nechává na poslední chvíli a někdy dokonce zapomene. Musím mít také uklizeno ve svém pokojíku a všechno na svém místě, nepořádek mě znervózňuje.
Myslím si, že jsem také hodně citlivá. Nesnáším, když se někdo trápí, ať už se jedná o lidi nebo zvířata.
Mám i velký smysl pro povinnost. Například když se mi třeba někdy nechce učit, donutím se tu nechuť překonat.
Jelikož jsem typický kozoroh, patří mezi mé nezáviděníhodné vlastnosti urážlivost.
Vlastnost, kterou bych určitě nechtěla a bohužel mám, je nervozita. Každé mluvní cvičení, nebo jiné veřejné vystoupení je pro mě přímo noční můrou. Dále jsem také vztahovačná a netrpělivá.
Ať už jsem ale jakákoli, já to bohužel nezměním.


František Gellner – Přetékající pohár
Obsahový a formální rozbor

Tato lyrická báseň je psána velmi vznešeným spisovným jazykem. Jsou v ní typicky básnická slova (tíží ku zemi, na snivých květech). Rýmuje se převážně střídavě a je silně anaforická. (Já držím., Jenž čeká).
Dá se říct, že celá tato báseň je jedna velká metafora. Je hodně symbolická, František Gellner byl buřič a byl znechucen naší politikou. On byl ten přetékající pohár, chtěl změnit to, co se dělo.


27. listopadu 2008
Marie Pazderová
P1B

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Stalo se to jedné noci

Osnova: 1) Zradil mne, proč?
2) Prosincová noc, chladná a poslední
3) Chci to zažít znovu
4) to byl její konec

Ten grázl. Ten hnusný, zlý, prolhaný grázl. Věřila --- jako nikdy nikomu a on ji udělá tohle. Vyspí se s největší děvkou v okolí. Zesměšnil ji před všemi. Jde se opít. Nic z toho neměla dělat, nemělo se to stát, neměla mu věřit.
Vyšla ze dveří domu do chladné prosincové noci. Měla na sobě jen triko, obličej rudý a napuchlý od pláče. V ruce svírala láhev vodky a kráčela tmou po ulici. Oranžově svítící lampy vytvářely na sněhem poseté dlažbě malé ostrůvky světla. Po několika metrech zpomalila. Vrávoravým krokem došla k lavičce, položila na ni flašku a začala hledat cigarety. Zapálila ji. Střídavě pila vodku a potahovala jednu cigaretu za druhou. Neustále se jí z očí řinuly slzy. Obličej ji pálil od slaných slz a zimy, která tu noc panovala.
Na kostelní věži odbila půlnoc a Sára se odhodlala vykročit do tmy znovu.
Objevila se v ulici, kterou nikdy dřív neviděla. Byla úzká a temná. Zdálo se, že domy, které ulici svíraly, byly prázdné. „Je tu někdo?“ Zvolala do ticha. Cítila se nesvá, jakoby tušila, že ji tahle noc změní život navždy. Ze tmy se po několika váhavých krocích vynořila postava malé neuvěřitelně pohublé blonďaté dívky.
„Dáš si semnou, Sáro?“ řekla blondýnka lehce chraplavým hlasem, vůbec se nehodícím k její něžné tváři. Ano, něžnou tvář měla, přesto však v jejích jemných rysech bylo něco drsného.
„Co bych si s tebou měla dát? A odkud znáš mé jméno?“ Sára věděla, že jí tahle dívka nebude schopna ublížit, a tak přistoupila o krok blíž.
„Crack,“ to bylo jediné, co řekla. Klid v jejím hlase Sáře naháněl strach, neustoupila však ani o krok.
„Co tím chceš říct? Jak to myslíš, crack? A jak se jmenuješ?“ Dál vyzvídala.
„Dáš si semnou, Sáro?“ děvče nepřítomně hledělo do neznáma, skrz Sářinu hlavu.
„Ano, dám si,“ slova z ní vyletěla dřív, než její mozek začal o případném „ano“ uvažovat.
„Jsem Klára,“ poprvé od okamžiku jejich střetnutí se její oči zaostřily. Usmála se a podala Sáře něco jako cigaretu. Sára ji vložila do úst a zapálila. Pocit, který se dostavil, byl nepopsatelný. Nejprve pocítila slastné mravenčení v podbřišku, a potom se stalo něco, co lze přirovnat minimálně ke stonásobku orgasmu. Nádhera. Měla pocit, jakoby to trvalo celou věčnost, ve skutečnosti to bylo jen několik minut. Nával štěstí, slasti a neuvěřitelné sebedůvěry náhle zkončil a jako prudký náraz do jejího těla pronikla bezmoc. Ležela na zemi s tváří přitisklou ke zledovatělé zemi a čekala, kdy zemře. Byla uvězněná ve vlastním těle a nebyla sto se osvobodit. Jejími údy prostupovala bolest k ničemu nepřirovnatelná a tělo jí nechtělo poslouchat. Chtěla co nejrychleji zemřít. Přála si, aby ta šílená bolest zkončila. Bolest jí zamlžila mysl a poutala ji k zemi.
Chtěla se vrátit do sebevědomé, štěstím opojené Sáry, nechtěla ležet ve smrtelné agonii. Potřebovala další dávku. Udělala to, znovu a znovu. Crack, LSD, heroin. Vzestup a pád. Pořád dokola. Její život vstoupil jako miliony dalších do nekonečného koloběhu slasti, štěstí, bezmoci a bolesti. Konec všeho.
Černé obleky, pláč, matka klečící u dcery. Ptá se proč a neví, jak bude žít dál. Copak tohle mladé děvče mělo takhle zkončit? Bůh neexistuje, spravedlnost není. Pohublé a bílé tělo krásné Sáry, sepjaté ruce. Leží v rakvi, bez pocitu štěstí, slasti a neuvěřitelné sebedůvěry.


Lieberzeit, Gymnázium J. Seiferta

Bylo nás pět – výstavba

Tato kniha je psána čistě retrospektivně, jako by celá byla převyprávěna. Kniha nejlépe odpovídá této situaci: Starý dědeček se snaží svým vnoučatům vyprávět o době, kdy on byl dítě, o svých kamarádech a společných lumpárnách, které spolu prováděli.
Tomuto pocitu taky napomáhá styl psaní. Vše je psáno podivným hybridem hovorové a spisovné mluvy. Jako by člověk mluvil hovorově, ale přesto by chtěl být slušný. Tato smíšenina působí samaosobě humorně, což, vzhledem k žánru, je vítaná věc.

Pokud tedy vezmeme v potaz tato fakta a při tom bychom stále trvali na tom, že je to kniha, tak bychom ji neměli považovat za humoristický soupis příhod, ale spíše za sepsané paměti vypravěče.

Váš názor je pravděpodobně jiný, ale můj nezměníte.


Martin Hort
VIII. A
4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

Krakonoš

Krakonoš kráčí mezi nejvyššímy vrcholky našich hor. Na svých procházkách nosí vždy dlouhý zelený kabát, hnědý klobouk se sojčím pírkem a vysoké boty. Pod kloboukem skrývá své havranní vlasy, které lemují ustaraný obličej. Z brady mu rostou tmavé vousy, pod nimiž si často pobafává svou dýmku. Ze svého domu nikdy nevyjde bez své kouzelné hole. O svůj revír se stará s velkou péčí a chrání ho jako oko v hlavě. S tím mu ochotně pomáhá jeho upovídaná kamarádka sojka. Hodnému by nikdy neublížil a zlého vždy spravedlivě potrestá. Né příliš dobré vztahy má se svým sousedem Trautnberkem, který mu v revíru jen škodí. A jako každý správný pán hor se dokáže postarat o hojnost deště a sněhu. Už se těším na jeho sněhovou nadílku.


29. března 2007
Alžběta Riethofová, 2.C
2. písemná slohová práce
Město
(Umělecký popis)

Bloudím lesem, krásnou krajinou. Usadím se u čiročiré studánky a pozoruji východ slunce. První ranní paprsky pomalu zaplňují opuštěnou lesní mýtinu. A <řada teček až do konce řádku>
Crrrrrr! Budík. Rozespalá výjdu na balon, přesvědčen tím, že v krajině ze snu skutečně žiju. Z balkonů ve čtvrtém patře panelákového domu se mi však naskytne úplně jiný pohled. Domy stojí, továrny v přesném intervalu vypouštějí ze svých komínů obludné mračející se šedé obláčky, kterým všemohoucí lidé dali vznešené jméno – emise. Pod domem na sebe vzteklí pražští řidiči něco křičí a zběsile u toho mačkají střed volantu, čímž vzbudí půlku ulice. Okousek dál stojí před obchodem, již na první pohled, protivné prodavačky, které evidentně nemají co na práci, a tak pijou kafíčko a samozřejmě si nezapomněli zapálit cigaretku. Taková je realita. Místo krásné krajiny tu stojí monstrum způsobené antropogenní činností, kterému se říká město. Po rychlé snídani vybíhám z domu. Pospíchám. To je syndrom dnešní doby, všichni někam pospíchají. Slyším typické městské zvuky a co to? Nechybí tu náhodou něco? Hlasy, myslím jako lidské hlasy. Potkávám skupinky lidí, kteří místo aby si povídali, mají na uších sluchátka a rozpálené „empétrojky“ schovají do kapes u bundy. Sjíždím po eskalátoru a připadám si jako předmět, který musí být podzemní dopravou přepraven z bodu A do bodu B.    Vedle mě proudí opačným směrem tvář za tváří, které už evidentně přepraveni byli. Vůz přijíždí a všichni přítomní se společně vydáváme do cesty obřího krtka. Narozdíl od skutečného krtčího tunelu se za tuhle podzemní návštěvu musí platit. Kde se vzal, nevím, prostě se zhmotnil, najednou pár metrů ode mě stojím muž, který před sebou neustále mává odznakem, co mu spolu s jeho pracovní smlouvou věnoval jeho zaměstnavatel, MHD. Po revizní kontrole vyjíždím opět na čerstvý vzduch a doufám, že zemský shon alespoň trochu zklidní a frekvence lidských kroků, že se zmenší. Opak je však pravdou. Lidi jsou všude. Vražejí do sebe a stále zrychlují, jako molekuly vody, které jsou těsně před bodem varu. Chápu, že molekuly se omlouvat nemůžou, ale lidé by mohli. To se však moc často nestává. Zjistila jsem totiž, že omluvy a úsměvy se objevují až s pozdějšími hodinami. Momentálně vypadáme jako němé trosky, které by ze všeho nejradši opět ulehly zpět do postele. V tomto stavu je pro nás nepřítel každý, kdo ještě spí a nadáváme úplně na všechno. A zase do mě někdo vrazil a támhle někdo na někoho vylil své první ranní kafe. Zkrátka úplně normální všední ráno.


Na co mi ta škola vlastně je?

Končí to desátý rok jednadvacátého století, století vynálezů a zdokonalování v oboru elektroniky, a to zejména počítačů, a my furt pořád musíme sedět den co den ve škole. Je to vůbec k něčemu? Je pravda, že na počítač už existuje řada výukových programů, ale nahradí to pečlivost profesorů! Mnozí by řekli, že školy jsou k ničemu, že studovat už by se dalo třeba z pohodlí postele nebo domova, ale také je pravda, že profesoři jsou stále velmi důležítí. To, co všichni nesnášejí, domácí úkoly, testy a povinnou školní docházku, je zároveň to nejdůležitější. Však jenom vzdělaný člověk, jako například profesor, vám opravdu pomůže pochopit dannou latku, či chybu, kterou jste udělali. Počítač, ať se snaží sebevíc nedokáže vysvětlit funkci kvadratického člena nebo miotické dělení někomu, kdo ještě nebral polynomy a nepochopil eukaryotickou buňku jako takovou. Profesor vysvětlí nejdřív stavební kameny, a až poté probere a naučí vás težší látku. Počítač to neumí, {a}<in> nemůžete se ho mnohdá ani zeptat na něco. Sice již existují webové stránky pro hledání informací, ale počítač vám je může podat, tak, že to nepochopíte. Takže je ještě na něco škola? Odpověď není tak lehká, mnoho lídí by se se mnou přelo, ale opravdu si myslím, že je důležitá škola, učitelé a i ty trpkosti, které musíme těch pár let přežít, a ještě dlouho bude. Tím bych uzavřel svou úvahu nad tématem na co mi je škola a skusím vytvořit úvahu nad osmi a čtyřletým gymnáziem.

Před pěti lety jsem touhle dobou byl na desáté zš. Moc se mi tam líbílo, ale látku jsem zvládal na jedničku. Jít na gymnázium bylo moje rozhodnutí a rodiče mě v něm podporovali. Pamatuji si, jak jsem se každý den od začátku nového roku připravoval na příjimačky, jak jsem to nesnášel, ale zároveň si pamatuji na okamžik, kdy jsem v den přijímaček zjistil že jsem se sem dostal. Od primy mám pocit, že jsme si ve třídě všichni rovní, že máme podobné myšlení a že máme i společný cíl, protože přijímačky byly něco jako filtrace. To že na osmiletýé gymnázíum se dostala pětína XXX a na osmileté čtyřleté se dostala polovína je podle mě už tohle velká propast a zajeté koleje osmi letého gymnázía tu propast ještě zvětšuje.


1. listopadu 2005
Fouani Anna, 3.E
Písemná práce
„Lidé už si převážně nedovedou představit život bez televize, a to proto, že sami ani nechtějí žít, nýbrž chtějí se jen dívat na život jiných.“ (M. Machovec)
(úvaha)

V dnešní době už snad nenajdete člověka, který by neznal televizi, člověka, který by se ani jednou nekoukl na tu malou bedničku s pohyblivými obrázky. Kdysi dávno, když byla televize objevena, si nikdo jistě nemyslel, že ten to nový objev může změnit svět. Změnil! Kdo ví, jaký by byl svět dnes, kdyby nebyla televize nikdy objevena. Rozhodně by byl jiný. Ale lepší nebo horší? To je otázka na kterou nikdo z nás asi nedokáže odpovědět. Rozhodně ale můžeme říct, že nám televize přinesla mnoho dobra i zla. Už několik desetiletí nás baví svými pořady, ale dokáže v nás vyvolat i určitou dávku nenávisti či agresivity, stejně jako něžnosti a lásky. Díky televizi se proslavilo skutečně mnoho osob a staly se z nich velmi velmi slavní a vlivní lidé. Byly by dnes olympijské hry tak populární, kdyby je televize nevysílaly v přímém přenosu, nebo kdyby ani neodvysílaly jejich zkrácený sestřih? Já si myslím, že určitě ne. Co lidé v podstatě nevidí, to je nezajímá. Díky televizy se, aspoň virtuálně, dostaneme na místa, ze kterých bychom nejspíš viděli jen fotky v knize nebo v časopisu. Televize nás krmí nekonečně mnoho informacemi a fakty.
Ale v dnešní době nás televize nebaví jen naučnými dokumenty, a zábavnými pořady, ve kterých se vypráví vtipy. Společnost si vynutila změnu a tak se zrodil nový fenomén, a tím je realityshow.
Snad každý o této formě televizní zábavy asi něco slyšel. Realityshow má řadu svých odpůrců, ale i zastánců. Je to druh pořadu, který už ztratil všechny zábrany k tomu, aby pobavil svého diváka a hlavně aby vydělal co nejvíc peněz. Dnes se už může kouknout, jak se někdo nahý sprchuje, na porod v přímém přenosu, nebo se můžeme kouknout na něčí srdceryvný pláč. Ale opravdový pláč, ne hraný pláč. A to si myslím je základ celého programu. Říká se tomu realityshow proto, protože těmto lidem nikdo nenapsal do scénáře, aby v ten pravý okamžik začali brečet, nebo s někým vlézt do postele. Tady totiž žádné scénáře nejsou. Vše je postaveno na realitě, na opravdových lidech – nehercích. Tak to alespoň působí navenek. Ale myslím si, že hráči jsou vystaveni nereálných, nebo málo pravděpodobným situacím. Jsou v neskutečném tlaku. Je to opravdu realita Stane se vám ve skutečnosti, že k vám promlouvá z hůry něčí hlas a říká vám, abyste si zapli port, nebo vám zakazuje bavit se o určitých věcech? Já myslím, že ne. Ale lidi to tak chtějí. Jinak by to totiž byla nuda.
Vezměme si například aktuální realityshow. Big Brother, kterou vysílá komerční televize Nova, a realityshow Vyvolení, kterou vysílá komerční televize Prima. Lidé jsou zde pod dohledem téměř 24 hodin denně. Nemůžou si ani dojít na záchod, bez toho, aby je někdo nesledoval.
Někdo tomuto druhu zábavy říká špehování. Já si myslím, že o sledování nemůže být ani řeč. Oni vědí, že jsou všude kamery a že je sleduje půlka republiky (národa) a hlavně šli tam dobrovolně. Tudíž nejde o špehování.
Myslím, že za úspěch těchto dvou reality show tvůrci vděčí hlavně normálním pracujícím občanům. Protože lidé přijdou domů, jsou utahaní z práce a chtějí se jen dívat, ne o něčem zase přemýšlet. Jen se dívat a nechat se bavit. Podle mě chtějí vidět tu podobu mezi sebou a soutěžícími.
Soutěžící jsou také normální lidé, ale normální jen v uvozovkách. Úplně normální a vyrovnaný člověk by do takové soutěže nikdy nešel. Lidé chtějí jen vidět, že i ti hráči dělají stejné chyby a mají podobný způsob chování jako oni sami. Je ale i spousta lidí, kteří si myslí, že tato forma zábavy je stupidní a je pod jejich úroveň. Já osobně si to nemyslím. Sama si ráda odpoledne sednu k televizi a kouknu se co tam v tom domě zase prováděli. Po celém dni učení a přemýšlení takovýto relax mozku přijde vhod
Nevím, co bych měla říci na závěr. Snad jen, že televize je součástí dnešního života a je třeba si na to zvyknout. Televize hýbe světem a i když na ní nemusíme zírat 24 hodin denně je přeci jen dobré se na ni občas podívat. Každý si tam na 100% přijde na své.


23. 3. 2006
Filip Dvořák, 2.C
2. písemná práce
Na vrcholu
(Subjektivně zabarvený popis)

Když s vypětím všech sil udělal posledních pár krůčků do nepředstavitelně prudkého kopce, ocitl se náhle na místě, kam před ním moc lidských nohou nevkročilo. Absolutně vyčerpaný si klekl na kolena na panensky bílou, ničím nedotknutou planinku, ale nový pán ho svou holí srazil zase zpět, to on tu vládl a slabý, malý člověk tu byl pouze jeho hostem, někdy pouze jeho hračkou. Když se znovu pokusil kleknout si, vítr byl už milosrdnější a nechal ho, ale stále se proháněl kolem něj se strašlivou silou a rychlostí, jako by si chtěl dokazovat svoji sílu.
Nic méně podařilo se, horolezec si stoupl a to co viděl bylo téměř božské. Na chvilku z poza snehových mraků vylezlo životadárné slunce a najednou se nic nezdálo tak kruté a neúprosné. Halil ho pocit absolutního štěstí, možná už naposledy, protože už i on sám tak trochu tušil, že zpátky se asi nevrátí.
Rozprostírala se před ním krajina bohů, samotné nebe. Všechny starosti a strasti všedního života tam dole zakrýval hustý bílý plášť mlhy, jediná starost, která se z něj dokázala vymanit, byl pouze strach o svůj vlastní život, ale i ten se občas neubránil a ztratil se v nekonečných záhybech beránčí vlny tohoto nemilosrdného pláště. Ještě na pár věcí tento plášť nestačil. Mohutné --- horského masivu ho protínaly jako nic. Zdály se jako právě nabroušené hroty kuchyňských nožů, které bílou látkou proniknou bez jakýchkoli problémů. Ale přeci jenom nějaké stopy na nich beránčí plášť zanechal, vždyť --- zářily stejnou barvou jako on. Plášť na nich zanechal svého potomka, lehoučce vypadajícího, jasně se třpytícího a přece tak smrtícího. Jak smrt může mít někdy tak krásnou podobu, problesklo horolezci hlavou. Ano smrt, vždyť o záludnosti sněhu se přesvědčila celá jeho expedice.
Srdce mu při pohledu na celou tuto scenérii bušilo čím dám víc. Najednou všechny omrzly byly pryč, už ho nic nebolelo, byl na vrcholu světa a svého života taktéž, na vrcholu a nejspíš také na jeho konci.
Najednou si uvědomil, že místo, na kterém stojí, je tak malé, že by se sem více lidí stěží vešlo a pod ním na něj zívá nekonečně bezedná propast a tam někde na dně té propasti leží jeho domov, tisíce kilometrů vzdalený ale přece tak blízký.
Slunce nad ním zakryl další sněhový mrak a na něj začíná padat všudy přítomný sníh, zdá se, jakoby na něj padal celý okolní svět. Tuší, že sil už je málo, příliš málo na cestu zpět. A jak zachází slunce za mrak, zachází i jeho poslední naděje. Najednou ho mocný pán tohoto království opět sráží do mrazivých peřin. A on už nemůže vzdorovat. Srdce mu buší čím dál pomaleji. Sluneční svit už úplně zanikl v zeshora se valících masách sněhu a stejně tak zaniká i poslední pramínek jeho života. Umírá na vrcholu všeho.


Protivínský 2. G
15. 10. 2008

1. slohová kompozice
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Omsk podruhé prohrál>

Tento článek mě zaujal především díky velkému titulku, a protože jsem fandou sportu. Text je celkem stručný. A tak to bylo lehce čitelné i pro mě. Díky titulku bylo mé očekávání si přečíst něco o ruském hokejovém týmu. Z podtitulku bylo zřejmé, že se autor zmíní i o české hokejové hvězdě. O hvězdě jménem Jaromír Jágr. Na začátku textu jsem čekal lehkou charakteristiku týmu. Např.: jejich umístění, počet bodů. Bohužel jsem se nedočkal, začátek byl většinově o Jágrovi a jeho vychvalování příchodu kanadského trenéra. Na druhou stranu musím přiznat, že to pro mě nebylo tak špatné a navíc tam bylo něco málo o prohře. A tak jsem si řekl budiž. Zklamáním bylo, když jsem článek dočetl do půlky, avšak o Omsku stále nic určitého. Četl jsem dál, autor popisoval soupeře Omsku, ale o Omsku stále nic. Tedy z článku jsem se toho moc o ruském klubu nedozvěděl. Co jsem z toho vyvodil? Snad jen to, proč v titulku stojí to, o čem se v textu mnoho nedovídáme, ale rádi bychom se dověděli. Skončím tím, že se zamyslím nad tím, proč autor nevybral jiný titulek článku, např. „Jágrův výkon nestačil, Omsk znovu prohrál“.


Masopust

od 4.3 do 5.3.

Byl Masopust, nebylo tam moc lidí, ale stejně tam byla docela sranda. Byl jsem s průvodem asi jen do 5:00, pak jsem šel domu protože mě bolela hlava z děla. Celý Masopust se mi líbil.

KINO

10.3.

Jsem byl s mamkou v kině na filmu Méďa Béďa. Sice to bylo kreslený, ale líbilo se mi to. Byla to sranda. Kino jse mi líbila.

12.3.

Jsem byl s mamkou zase v kině na filmu Rango. Moc jse mi to líbilo, protože to byla sranda. Kino bylo úžasný<.> Hned po kině jsem byl u babičky<.> Byla tam malá sestřenice a hrály jsme si. Pak jsme jeli domů.

Celý Jarní prázdniny se povedli.


29. března 2007
Jakub Kára, 2.C
2. písemná slohová práce
Na cestě
(Umělecký popis)

Jako každá rok, tak i letos tu máme zimu. Někteří z nás se jistě nemůžou dočkat, až napadne první sníh. Krajinu pokryje velká sněhová peřina. Krásný bílý sníh se leskne jako hromádka diamantů. Slunce vychází a pomalu se zvedá po blankytně modré obloze. Paprsky se jemně dotýkaj sněhobílé peřiny. Jehličnaté stromy jsou jak pocukrované. Všude se rozléhá krásné ticho, protože se ptáci odstěhovali do teplých krajů. Střechy domů a větve stromů jsou lemovány bohatými rampouchy.
Už se nemohu dočkat zimních prázdnin. Každý rok jezdim s rodiči do Krkonoš. Přijíždíme kolem páté hodiny odpoledne, kdy je všude klid. Úplně slyším to ticho, když dorazíme na parkoviště, kde jen šumí řeka Jizerka, anebo proletí JAS 39 Gripen. Vezmu si batoh na záda, popadnu vak s lyžemi a jdu jeden kilometr do prudkého kopce. Je tma jak v pytli. Sníh mi křupe pod nohama. Boty se do sněhu propadají, a když se ohlédnu za sebe, vidim jak stopy tvoří úzkou × cestičku. Cítím, jak se mi zimou pomalu začínají červenat tváře. Stezku do roubené chalupy, ve které jsme ubytováni, lemují staré chaty a vysoké smrky. Cesta není pod vrstvou čerstvě napadaného prašanu téměř vidět. V polovině našeho stoupání si musím dát pauzu a vychutnat si sice studeného, ale čistého vzduchu. Z úst vydechuji --- páry jako Temelín z chladících věží. Ze vstyčenou hlavou vzhůru hledim ke hvězdám, nebe se mi zdá, že se *hvězdy lesknou, jak tabule rozbitého skla. *na něm    Po chvilce odpočinku, vyrážím do našeho cíle. Když spatřím světlo chalupy, jako kdybych nabral plnou hrst energie. Bohužel jsem mohl spatřit mnoho popadaných stromů, který tu zanechal nedávno silný vítr. Vipadalo to, jako kdyby se tu přehnalo tornádo. Poté, co dorazím, sednu si do předsíně a vychutnávám si ten sladký pocit odpočinku s teplím hrnkem čaje.
× dlouhou


Kontrolní slohová práce
Líčení
Jméno: Špikla Petr
Třída: VIII. B
15. prosince 2008
Mé oblíbené místo
Rozhodl jsem se líčit krásnou krajinu kde stromy připomínají zakleté obry v korunách se vám zdá že koukáte na nádherné malířské dílo a opadané listy jsou jako zlaté dukáty. Prsty stromů sahají skoro až do nebes.
Pobíhají tu srnci, zajíci, ale také i divoká prasata. Poletují zde ptáci bohužel i vosy.
O kousek dál co by člověk kamenem dohodil je krásný rybník který připomíná oko lesa.
Za soumraku je to tu moc pěkné když vidíte krásné hvězdy okolo zářivého měsíce, který se odráží v oku lesa.
Da se tady nadherně zapomenout na to co vás trápí, ale dá se tu i dobře přemýšlet.
Je moc hezké když slyšíte jak rybník šeptá do ucha je taky ještě hezké když slyšíte různou zvěř.
Ať přijdete jakkoliv naštvaní během krásné procházky vás to hned přejde.


Matěj Smrček
TŘÍDA: VII. B
DATUM: 19. 11. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady

Obraz Josefa Lady je z roku 1945 a jmenuje se Slouha. Na obraze vidíme sněhem zaváté chalupy, v popredí dvě postavy, muže a ženu. Muž hraje na trubku, je oblečen do teplého, vyšívaného kabátu, na hlavě má ušanku a na nohou válenky. Žena má na zádech nůši, oblečená je do tepleho zeleného kabátku, dlouhé cervené sukne a bílé zástěry. Na hlavě má žlutý šátek a druhý šátek drží jako uzel na ruce. U ženy stojí velký pes.
Žena a muž si vidělávají zpíváním a hraním koled. Chodí od chalupy k chalupě, muž hraje na trubku a žena nejspíš zpíva.
Chalupy na obrázku jsou dřevěné, v oknech se svítí. V okně jedné chalupy vidíme Vánoční stromeček. Dříve nebyla elektřina svítilo se svíčkami nebo petrolejovými lampama a hodně se světlem šetřilo.
U chalupy v předu obrazu jsou namalované zásoby dřeva a dřevěné vědro. Dříve se topilo jen dřevem v kamnech proto zásobi museli být co největší.
U zadní chalupy vidíme plot a strom bez listi
Obraz ukazuje Vanoční večer na vsi

Můj názor je, že Lada maloval obrazy, které nám ukazují drivější život na vesnici. I dnes jsou jeho obrazy populární


Kašel a ztráta
Jednou jsem vyhrála pobyt na chatě.
Jmenovala jse chata U Myšáka.
Moc jsem se tam těšila protože tam jela i moje kamarádka ze školy Majda.
Dva dny předtím jsem ale dostala kašel. Taťka kvůly tomu nechtěl jet. Samozdřejmě jsem ho přemluvila.
Vyjeli jsme a někde na konci České Lípy jsem dostala záchvat kašle. Snažila jsem se to maskovat ale nešlo to. Taťka už to chtěl obrátit ale všichni na něj volali "̋̋Vždyť už jsme přece vyjeli„. Tak jsme jeli dál.
Už jsme byli hodně blízko ale museli jsme se asi pětkrát vrátit, protože jsme chatu nemohli najít. Všichni jsme taťkovi radili ale také všichni špatně.
Pak to stejně taťka našel sám a už to bylo jenom fajn.


23. října
Karina

BYLO NEBYLO ZA SEDM HORAMA SEDMY ŘEKAMA SEDMY POTŮČKY. ŽILI MAMUTI A TI MAMUTI MĚLI pět mamuťata. A TI MAMUŤATA BYLI STRAŠNĚ MOC ZLÍ ĚKOHO VIDÍ HNE ÚTOČÍ A TO JE ŠPATNÉ. A JEDNOU ŠLI NA PROCHÁZKU A NĚCO LEŽELO NA ZEMI A TATÍNEK ŘÍKÁ CO JE NA ZEMI TO SE NEZBÍRÁ. A DĚTI ZLOBILY DÁL TAK SE PTÁM CO S NIMA. A NAKONE MAMINKA SCHÁLNĚ ONEMOCNILA PROTOŽE CHTĚLA VĚDĚ CO MALÍ BUDOU DĚLAT A BYLA TOUDA ŽE DĚTI SE SKLIDNILI. A BYL KLID KONEČNĚ ŽE ANO AEL PAK DĚLALA ŽE SE UZDRAVILA A UŽ SE NEPRALI DOPADLO TO DOBŘE A TO JE DOŘE PROTOŽE Z NICH ZASE BYLA NORMÁLNÍ RODINA A TO JE KONEC PROTO ŽE JE KONEC!


14. ledna 2009
Jan Lhoták
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Ani žába si nevypije rybník, ve kterém žije.

Osnova: 1) Vybavilo se mi.
2) Problematika.
3) Historie.
4) Zatěžujeme prostředí a hubíme živočichy.
5) Apel

Ani žába si nevypije rybník, ve kterém žije
Poprvé, když jsem spatřil název tohoto tématu, tak se mi nevybavila žádná myšlenka. Když jsem si název přečetl pozorně a vícekrát, začala se mi vybavovat paralea. Mezi naším životním prostředím a rybníkem žáby. Jak se mi k planetě Zemi vůbec chováme.
Problematikou globálního oteplování, znečišťováním a neblahým působením člověka na Zemi, se zabývá mnoho odborníků. Mím úkolem je poukázat na určitá fakta a zamyslet se nad nimi. Myslím si, že není dobré, aby měl člověk v této problematice konzervativní a zaryté názory. Musíme si vyslechnout fakta a nedeziluzovat sebe a okolí.
S znešistováním planety se začínáme více setkávat nárůstem a začátkem průmyslové výroby. Dále se prohlubuje s novými vynalezy. Vlaková doprava, motorová doprava, letecká doprava. Všechny tyto aspekty přispívají k znečištění a ke globálnímu oteplování.
Plýtváme nerostnými surovinami, jako ropou, uhlím, zemním plynem.
Tímto zatěžujeme Zemi a hubíme živočichy, kteří se nemohou bránit. Žába si nevypije rybník, ve kterém žije. My jí ho vypijeme.
Zkusme nerostným bohatstvím šetřit. Tyto suroviny nám zanechal někdo před námi. Slevme z blahobytu, jinak se zahubíme.


Ahoj moje starší já!

Já jsem tvá minulost a mám pár otázek. Co teď děláš a jak se máš? Máma říkala, abych nekouřil a nepil. doufám že jsi ji poslechl. Hraješ fotbal jak jsi v minulosti chtěl nebo děláš úplně něco jiného. Máš nějaké to zvířátko nebo vlastníš celou zoo nebo ještě studuješ? Stýkáš se ještě s kamarády ze základky nebo jsi na ně už vůbec nepamatuješ? Před deseti lety jsem hrál mnoho sportů. Doufám že s nimi ještě pokračuješ. Bydlíš u rodičů nebo máš svůj vlastní domov. V mé době jsme hodně s kamarády chodili do království. Napiš mi jestli tam ta houpačka vydržela nebo pod tebou rupla jak se houpeš ze stromu dolů. V létě to bylo hezké osvěžení v té rychlosti. Taky jsme věděli že tu krásu chce někdo vykácet a postavit tam domy. To nechci. Teď často vzpomínám jak jsem s Adamem a s Adamem objevili za polem lesík s houpačkou na stromě a protože se nám tam líbilo tak jsme se tam usídlili a později jsme tomu lesíku začali říkat království. Pořád máš kocoura Bertíka nebo ho už nějaký ten zlý kocour úplně zmordoval? Doufám že žije. Málem bych zapomněl máš už nějakou holku?

Z minulosti tě zdraví tvé mladší já Adam.


Slohová práce školní

Miloš Chromý
17. května 2005
1. C

Témata:
1. Tak tady žiji (volný stylový útvar)
 2. Divy současného světa (volný slohový útvar)
 3. Mé setkání s…. (vypravování)
 4. Pohled do zrcadla (zamyšlení)

Tak tady žiji

Osnova: I. Úvod
 II. Stať : a) instituce
 b) zábava
 III. Závěr

Bydlím v Hrdějovicích v rodinném řadovém domku. Je to krásná vesnice, která má na návsi a v okolí návsi mnoho krásných starých malebných statků a domů. V okolí Hrdějovic je mnoho lesů a luk na dlouhé procházky. Také se můžete jet na kole vykoupat do Jelma, které je vzdáleno 7 kilometrů od Hrdějovic a cesta vede lesem. Máme zde i školu a školku, do kterých jsem jako malý chodil. Je tu zemědělské družstvo a máme i vlastní fotbalový klub, do kterého jsem také chodil. Kdo není sportovně založen může se přihlásit do dobrovolného hasičského sboru, který každoročně pořádá pálení čarodějnic. Kdo by i zde nenašel zábavu, mohl by jet autobusem do Českých Budějovic, kde je mnoho zábavních center. O všem i zde jsou tři hospody. Nelíbí se snad někomu náš fotbal? Ať jde do hospůdky na hřišti, kde se vám jistě bude líbit. Pro milovníky kulečníku bych doporučil hospodu V bráně. Zahrajete si zde kulečník s přáteli a s obsluhou budete také spokojeni. Potřebujete nakoupit? Pro jídlo si zajděte do místního samoobslužného obchůdku Spar a pro baterie si zajděte do drogerie. O všem pro větší nákupy musíte jít buď do Terna nebo do Sparu autobusem nebo do Makra autem. Dojde-li vám benzin nezoufejte, u Makra je benzínka a tak si tam po nákupu natankujete.
Až budete mít nakoupeno a nebudete mít hlad můžete se vydat na prohlídku hrdějovické kapličky a trocínského kostela. pro ty, kteří mají rádi procházky kolem vody je tu možnost. Stačí jít z návsi přez Opkovice a u řeky jste za pár minut. Pak už je jen na vás kam se vydáte. Houbaři si také přijdou na své. V okolních lesích a na boreckém polesí se to houbama jen hemží. V Hrdějovicích si každý najde zábavu a nudit se budou pouze ti, kteří si to vyberou.


Tadeáš Michalik, 1. E
25. 2. 2004

2. pís. práce

TÉMA: FILMOVÁ POSTAVA
(charakteristika)

Osnova: Úvod, Hugův zevnějšek
Seznamení s kozou
Hugo je zbonicky grázl
Hugova slabost
Zastřelení

Krvavého Huga jsem poprvé spatřil na filmovém plátně. Hned od začátku mě upoutal jeho tak trochu prasečí vzhled. Obličej s malým nosem a úzkým jakoby zfetovanýma očima. Byl typicky oblečen do jakési pytlové pladavé a umaštěné košile a do stejně hnusných kalhot.
K Hugovým atributů neodmyslitelně patří jeho věrná koza (ale i jiné nářadí, které byste našli v každé tělocvičně), na níž se prohání po širých polích divokého východu.
Krvavá Hugo, to je od jeho narození synonymum grázla, padoucha a neuctivce. Proč se někdo ocitne na seznamu nejhledanějších mužů východu? Je to snad proto, že při svých dalekých a nebezpečných vyjížďkách oloupí kdejakou babičku? Nebo proto, že je to žhář? Ano, to jsou ty důvody, proč byla na Hugovo dopadení vypsána závratná suma 100,000 dolarů.
To však Hugo nevěděl. Noviny nečetl. Místo toho dál bez přestání uháněl vstříc svým pronásledovatelům.
Dál dostával své pověsti šíleného zbojníka. Vyhrával pouliční přestřelky, nic ho netížilo, žádné svědomí mu nebranilo dělat to, co vždycky dělal.
Žádný dům z hořlavého materiálu před ním nebyl bezpečný. Pro jeho průjezdu zůstávaly spálené vesnice, zničená pole a spousty oplodněných žen. Žádná pana před ním nebyla jistá. Ačkoliv by se to nemuselo zdát přece jen Hugo jednu slabost měl. A byly to právě ty ženy, které jedině za ním zůstávaly živé. Ale taká jednoduchá lécka na něj nastražena byla.
Krásná pradlena u potoka kudy měl Hugo projíždět byla pro něj jistě neodolatelná. A tak byl Hugo zastřelen, když měl kolty tak potupně nízko


Stalo se

Nedávno, když jsem se procházel venku u nás na sídlišti, tak jsem šel okolo školního hřistě, kde se scházejí děti a mladí lidé a hrají fotbal nebo jiné míčové hry. Nějaká skupinka dětí, asi dvanáctiletých, si kopala s míčem. Náhle jsem v dáli zahlédl skupinku našich tmavších spoluobčanů. Bylo jich asi deset a všem bylo tak přes patnáct let. Namířili si to na hřiště přímo k těm mladším dětem. Nejdřív se jich pltali, jestli si můžou zahrát, a když jim mladší odvětili, že ne, tak jim míč vzali a začali si kopat sami. Když jim začali odporovat, tak jednoho začali kopat. Nakonec toho nechali, míč zakopli daleko mimo hřiště a normálně odešli. Myslím si, že toto se nestavá jen u mě na sídlišti, ale na všech sídlištích, kde „problémové“ menšiny bydlí.

Když se zamyslíme, nad tím, proč je tomu tak, tak nejspíš zjistíme, že to je z mnoha důvodů. Za prvé je to určitě výchovou. Rodiče těchto dětí často většinou ani nepracují, ale stejně se dětem nevěnují. Klidně nechají třeba už sedmileté dítě chodit se staršími ven a tam se naučí kouřit, někdy i pít. Sám jsem viděl, jak dali 10-letému klukovi napít Redbullu s vodkou, prý na statečnost. Za druhé si jejich rodiče pořád stěžují, že nemají peníze, ale to se nemůžeme divit, když nepracují a žijí jen z přídavků na děti a k tomu navíc každý kouří a pije. Za třetí, sami rodiče nedávají dětem dobrý příklad a mluví sprostě, pijí, kouří a rvou se. Vždyť zastávají teorii, že čím víc dětí, tím větší přídavky! Sám znám jednoho cikána, který mi říkal, že jeho rodiče jsou hrdinové, protože nepracují a berou přídavky přes dvacet tisíc korun! Takže si žijí docela dobře! Podle mě by to bylo lepší, kdyby, když nějakou dobu nepracují šli do vězení. Vždyť oni čerpají peníze ze státní kasy a sami nic pro stát nedělají, až na to, že zvyšují porodnost. Narozdíl od jiných menšin, které k nám jezdí za prací a opravdu pracují (I když třeba načerno), tak oni se naučili, jak maximálně využívat dobrosrdečnost státu. Ne všichni jsou ale stejní. Sám jich znám pár, kteří pracují nebo třeba mluví slušněji než já.

Existuje jen několik mozných řešení. Buď se můžou třeba zrušit další přídavky po 3 dítěti. Nebo třeba zrušit přídavky, pokud člověk aspoň nějakou dobu nepracoval. Samozřejmě by to znamenalo mnoho změn v zákonech, alée také by rómska sdružení začala vytrubovat, že se zase rozmáhá diskriminace, a že je chceme nechat umřít hlady! Jenže také je tu problém z naší strany. I kdyby se nějaký cikán ucházel o práci tak ho většina z nás nepřijme. Do budoucna by se situace změnila k lepšímu! Romský vztah k práci vystihuje jeden vtip: Přijde cikán na úřad práce: „Máte nějakou práci?“, „Jasně, ředitel velkého podniku, hezká sektretářka, luxusní služební auto...“. „Si děláte legraci, ne?“, „No vy jste si začal!“


Tento vtipný a usměvavý chlapík není moc vysoký, nemá moc tlustou postavu a není vzpřímený. Má dlouhé, dost neučesané vlasy, výrazné obočí a tmavé oči. Na hlavě září krásný úsměv. Pod jeho ústy není moc výrazná brada. Má čisté zuby a to se mi líbí.
Jeho tělo není moc tlusté.
Na sobě má sako, košili a pěkné Kalhoty. Na nohou má boty. Je to člověk vtipný a tak se mi líbí.


28. listopadu 2008
K. Hůže
V2

1. písemná práce slohová
Charakteristika, popis
Téma: Planeta Země II.

Osnova: Úvod: okamžik, který se probudil
stať: boj, který svádím
závěr: žiji

Okamžik jež nás provází jen jednou za život. Ta --- okamžiku, která nás rozděluje... ...naschle, které jsem nikdy nevyslovil...
Záblesk, vteřina... hledajíc vše, co jsem kdy měl. Pršijíc na mé vzpomínky, které jsem zažil. Pocit, který neschledává nic jiného než údiv sebe samého. Rozhlížím se po okolí, hledám bod, na kterém bych oko nechal. Pohled se dále odálil mně samému a svírá mě jak probodávajíc pohled neviného dítěte. „Chci nalézti, prosím!“
Krok, jež pokládám do nejistého žlutozeleného bláta, mě dále znejisťuje. Krok rozetřáslí, zorničky zběsile běhajíc po svém poly. Bořím se, utápím se, ale stále pokračuji za svým cílem, nalézti hledané. Náplň, jež mě vytáhne ze spárů svého žlutobílého prokletí. Obklopujíc mě jen dvě části, jež mi připomínají celí život, co jsem prožil. Pohledem dolů a mé tělo je obklopeno. Nekonečné pole ničeho, či všeho, co mě táhne za poslední vlásky touhy dosáhnouti nahoru. Když tvář cítí nádech jemného a ovlažujícího se vzduchu, pohledí vzhůru do zamodralé plochy, se záblesky, světly jež provází okamžiky a plynou dále...
Já jen dále pohlcován... myšlenky vztekají a cítí jen trochu mála, které zbývá v hlavě. Kde jsem? Co mě provází? Tyto okamžiky provázejí a jakoby schrnují vše, co jest jsem, kdy udělal. Ponořen do nekonečného pole, s hlavou vzhůru a jen doufajíc na záblesk. „Toto je planeta, jež jen taková, jaký jsem,“ si říkám. Chová se tak, jak myšlenky letí časem... Nikdy nevzhlíží na plochu písku, jež na hloubku nebe. To jsem já.
Tělo žloutne, vteřinou od vteřiny, jakoby bylo opalováno ohněm z nebes. Mé ruce žlutočervené, jak indiáni za temné noci zařijíc. Vlasy ztmavly. Černé, jak uhel se trousí na zlato podemnou. Oči jediné bdělé okamžiku. Oblečení roztálo pouhým pohledem zářícího se tělesa. Jež mysl ledová jak měsíční kámen, nejde zbarvit. Pouze vzepřít všemu a poručit kráčej. Tělo se vzpíná, jak strom vlající ve větru. Kráčel, sekundy naprostého vypětí, nekontrolovatelné zlosti přepjatou do energie vzteku mého já.
Planeta šílí, třes pohybuje s místem určení této planety. Deformace se blíží, červeň tryská. Z plochy mého světa, ze mne.
Svět ozařujíc vše, deformace se prolnula s dalším světem. Záře ohromila vše ve mne. Vymrštila mě takovou silou, že i výbuch červeně byl pouhým špetkou v této obrovské naději světla.
Oči prozrazujíc vše své mysli, pouhý nádech reality se prvně zrodil. Barvy jest mé zahltili. Spojitost tohoto, vše napravuje.
Já žiji.


V sobotu jsem jela s taťkou a Evou do {obec}<priv>, kde se konali závody přípravek, ročníky 2000, 2001 a 2002. Já jsem tedy nezávodila. Docela jsem se tam nudila. V koridoru bylo hodně lidí a tak jsem většinu času trávila v tělocvičně. Tyto závody byly přebor jihočeského kraje v atletice. Eva vyhrála skok do výšky, skočila 106 cm. Na 600 m byla čtvrtá. Moje sestřička udělala výborné výkony.

V neděli jsem jeli do {město}<priv> k tetě, strejdovi, bratrancovi a dvěma sestřenicím oslavovat narozeniny a svátky. Přijeli jsme okolo poledne, takže jsme se nejprve naobědvali. Potom už se přálo. Všichni, kdo měli narozeniny a svátek dostali plno dárků. Potom jsme šli nahoru, kde jsme si hráli. Odpoledne sfoukla Eva a sestřenice Eva svíčky na dortu. Teta upekla dort ve tvaru Mickey mouse. Byl nádherný a dobrý.

<img dárky>

V pondělí jsme slavili Evy narozeniny s dědou a babičkou ze {obec}<priv> a tetou Evou se sestřenicí Evou. Eva sfoukla svíčky na dortu a poté jsme jí popřáli. Ode mne dostala samolepky a polodrahokam Ametyst. Oslava byla super jako včera.

Ve středu k nám přijela teta Eva s Evou a Adamem. Hráli jsme si s domečkem a na půdě jsme si postavili bungr a hráli na schovávanou. Potom už museli odjet.

Ve čtvrtek k nám přijeli na návštěvu teta, Eva, Adam, Eva a Eva. Hráli jsme Česko-otázky a odpovědi s holkama hru: svatební šaty, na půdě ping pong a stolní fotbal. Nakonec jsme hráli i s mamkou na mrkanou. Návštěva byla seper.

V sobotu jsme jeli do {město}<priv> za babičkou a dědou, protože měla přijet teta Eva a strejda Adam z {město}. Teta Eva, protože byla vrchní sestrou v nemocnici ve {město}<priv> nám změřila tlak a vysvětlila jak se měří. Také jsem si stetoskopem poslechla srdce. Odpoledne jsme jeli do ZOO. Na vstupenku jsme si museli vyčkat frontu, dnes tam bylo opravdu hodně lidí. Líbil se mi nově otevřený pavilon tropický prales, kde jsme mohli vidět anakondu žlutou, piuani, malé vousaté opičky a zajímavé želvy. Nově tam byly surikaty, lamy a osel. Také byli dobré vydry a nejv{i|í}ce se mi snad líbilo u klokanů. Byli tam vidět jenom dvě klokanice, které měly ve vaku mláďata. Byla to opravdu zajímavá podívaná! V zoo bylo super a celé prázdniny taky.

<img vlepená vstupenka do zoo>

<img klokan>


Moje školní taška
Každý den nosím do školy svojí školní tašku.
Jeto moje nepostradatelná taška Má červenou barvu a stejnou barvau jsou i zipy, které je zdobí. Po straně má dvě kapsy na pití. Když ji otevřu a v ní najdu desky s učením a v druhé kapse jsou bačkory s penály. V poslední části je umístěna peněženka v které je průkazka na obědy. A také tam jsou praktické kapsičky.
Také tam jsou dva červené popruhy. Na přední straně jsou nápisy. Každou kapsu zdobí dva červené jezdce.
S touto taškou jsem moc spokojená a neviměnila bych jich ji za jinou na světě. Slauží mi už od 4 třídy. Jsem s ní moc a moc spokojena.


Slohová práce školní

Jiří Blažek
17. května 2005
1. C

Témata:
1) Tak tady žiji
 2) Divy současného světa
 3) Mé setkání s
 4) Pohled do zrcadla

Vždy o letních prázdninách jezdíme k babičce do malebné krajiny Českého ráje. Bydlíme v malém městečku u Drápských světniček – krásných skal, majestátně se vypínajících nad městem. Fakt je, že její byt nevzbuzuje zrovna okouzlující dojem, zvláště, když leží na okraji náměstí, ve 3. patře činžovního domu, ho vzbuzovat ani nemůže. Ale protože babička umí navodit uvolněnou atmosféru a město působí zvláštním přátelským dojmem, je tu pobyt docela příjemný a člověk si zde odpočine. Ten hlavní důvod proč sem tak rád jezdím je však hodně jiný. Babička i děda měli odjakživa mlýn, poté co přestali pracovat zde začali pěstovat králíky a slepice jeden čas třeba i ovce nebo kozy. Taková péče však vyžaduje pravidelné dojíždění a tak jezdím s nimi. Odpoledne po obědě nasednu do rozvrzaného skřípajícího trabantu. Přestože člověk může být rád že se nerozpadne na první zatáčce, jízda v něm je požitek pro labužníky, ať už to zní jakkoliv podivně. Samotný mlýn leží uprostřed rokle, kterou protéká malá, ale o to zvučnější řeka. Když vystoupím z „auta“ dýchne na mě naprosto okouzlující atmosféra – šumění stromů, tekoucí voda… Možná, že to zní jako pohádka, ale je to realita. Jakmile přejedu přes malý dřevěný most uvidím velkou bílou budovu. Na její kráse ani nezvyklosti nemůže nic změnit ani století stáří. Člověk romantického založení by řekl, že to je úplná idila, realita je však vždy o něco ---: je zde nebezpečné hnízdo vos, do 1. či 2. patra musí člověk jít s patřičnou odvahou neboť hrozí, že se propadne a konečně práce je zde také dost. Pokud si však chci opravdu odpočinout na tyhle nedostatky rychle zapomenu. Pokud chci zažít pohodu, klid nebo ucítit čerstvé smrkové dřevo, je to zde nejlepší místoJ

Osnova: I úvod – babička
 II Stať a) roklina
 b) mlýn
 III Závěr - klid


Hladík, 1. C
23. 2

2. slohová práce
Charakteristika

osnova: 1) úvod
2) hl. stať – popis – vnější, vnitřní
3) závěr

Soused
Znám ho od té chvíle, co jsem začal vnímat okolní svět, tedy asi od čtyř let. S rostoucím věkem se zároveň měnil můj názor na něj a ani teď nemohu stoprocentně říct, že ho dokonale znám. Dříve mi svou vysokou postavou naháněl strach, jakmile jsem uslyšel jeho hlas začal jsem se urychleně vzdalovat od místa, odkud vycházel.
Svými dlouhými vousy mi připomínal „Krakonoše“, kterého jsem rád sledoval v televizi a byl mým vzorem. To se však o našem „milém“ sousedovi říct nedalo a asi i sám „Krakonoš“ by mě za to přirovnání pokáral. Jeho chování bylo hrozné, ba otřesné. Nevím, jestli neustále někoho provokoval a otravoval proto, že ho to bavilo nebo že by se jinak doma ukousal nudou. Byl už dost starý, takže jsem ho vídával s húlkou, o kterou se celou svou vahou opíral. Musel jsem tu hůlku obdivovat, protože to byl výkon unést takové monstrum. Nosil neustále stejný černý oblek a budil zdání, že každý den se účastní nějakého pohřbu. Nedávno se však stalo něco, co neočekával už téměř nikdo a náš milovaný soused se zcela změnil a jeho osoba se mi začala jevit úplně jinak. Srší z něj radost ze života a tím dává vyniknout svému úsměvu protáhlému od ucha k uchu. Úsměv na jeho tváři byl pro mě větší bomba, než když Zlín porazil Spartu. Asi se nechal inspirovat Seanem Conerrym a své krakonošské vousy zkrátil. Je srdečný a chová se jako pravý gentleman. Babičkám nosí nákupy a těžké tašky nosí v té ruce, kde se dříve vyskytovala jeho hrozná hůl. Své medvědí ruce už nepoužívá na fackování zlobivých“harantů“, ale používá je k práci na společných záhoncích, o které dříve jeho pyšný a hrdý ani nezavadil. Jednou mě pozval k sobě na návštěvu. I přes počáteční ostych a nedůvěru, můžu říct že oprávněnou, jsem nakonec přišel a nestačil jsem se divit. Jeho byt byl zařízený velmi moderně a vkusně a především velice světle a vesele, což se z jeho nedávnou černou duší nedalo srovnat. Svými kostnatými prsty obracel stránku po stránce a čítával mi klasické autory, kterých měl plnou knihovnu. Zde jsem objevil jeho pravý charakter a povahu. Působil laskavým a příjemným dojmem. Okouzlili mě jeho smaragdové oči, do kterých jsem se dříve z bázně ani nepodíval. Byl chápavý a uměl se vžít do mé osoby. Jeho vysoká, obtloustlá figura mě už nestrašila, ale připadala mi spíše roztomilá. Roztomilost umocňoval ještě pohled na odstáté uši, díky kterým jsme se nejednou pobavili.
Jsem rád, že jsem na tohoto člověka změnil názor.


Já, můj přítel a tchyně

V životě každého zamilovaného páru přijde okamžik, kdy se chtě nechtě musí jeden z partnerů setkat se svou potenciální tchyní či tchánem. Pro některé může být toto setkání příjemným zážitkem, pro některé noční můrou, které se děsí týdny předem.

Moje nejlepší kamarádka Kačenka patří bohužel k těm, kteří se děsí onoho setkání od chvíle, co před ní její milovaný protějšek Petr vyslovil poprvé slovo rodiče. Kačenka totiž mylně nabyla dojmu, že Petrovi rodiče hledaji synovi seriózní, vychovanou a kulturně založenou dívku, pro kterou bude naklizený domov, perfektně připravená večeře a manželova kariéra tím hlavním. A proto se Kačenka, milovnice rocku a nových trendů v tetovacím umění, málem zhroutila, když jí Petr v pátek večer známil, že si na nedělní oběd dovolil pozvat své rodiče. Rozhodla se proto sestavit „bitevní plán“ a na nedělní návštěvu vše dokonale připravit.

Prvním krokem bylo zvelebení garsonky, která do té doby připomínala spíše skladiště prapodivných sošek a suvenýrů dovezených z milovaných rockových festivalů. Rozhodla se proto zbavit všech předmětů, které by mohly vzbuzovat sebemenší pohoršení. Výsledkem její snahy byl tak téměř prázdný byt. Další opatření, jak předejít téměř jistému zděšení ze strany Petrových rodičů, bylo odstranění zelených zplstnatělých dredů a vytvoření „seriózního“ hnědého mikáda. Skutečná katastrofa však přišla v podobě nedělního menu. Katčino kuchařské umění se omezuje pouze na těstoviny s kečupem, těstoviny se sýrem a míchaná vajíčka. Její nedávný pokus o pečenou krůtu na fenyklu skončil týdenním úklidem kuchyně a definitivním zjištěním, že z Kačenky žádný šéfkuchař nikdy nebude. Co se jídla týče, řešení je jediné. Objednat si prvotřídní cateringovou službu. Pokrm musí být samozřejmě vybrán tak, aby vypadal jako vlastnoručně vyrobený. „Ravioly z královského kraba v cappuccinu z langustýnek a červené bazalky“ nepůsobí příliš věrohodně.

V den „D“ čekala Kačenka, navlečená do mých černých šatů, které nosím výhradně na pohřby a plesy, na chvíli, kdy se rozezní zvonek. Na okamžik, kdy stane tváří v tvář svému protějšku a jeho obávaným rodičům.

Všechna preventivní opatření se ukázala jako naprosto zbytečná. Kačenka málem padla do mdlob, když spatřila Petrovu „máti“ oděnou do džínových minikraťásků a kožené bundy z éry sedmdesátých let. Její ohnivěrudé vlasy a bezstarostný výraz ve tváři naznačovaly, že se s datem svého narození rozhodně smířit nehodlá. A Petrův otec? Kdo mohl tušit, že i po šedesátce patří k vyznavačům kultury hippies a vášnivým sběratelům africké dřevořezby s motivy kámasútry. V tu chvíli nenáviděný Petr při pohledu na Kačenku vzlykal smíchy a vzhled svých rodičů bral jako naprostou samozřejmost. Vydařený večer korunovala „máti“ slovy: „Tvůj pepřový steak je naprosto vynikající, Kačenko! To já sama zvládnu tak akorát těstoviny s kečupem. A proto nepočítej, že náš Péťa něco zdědí, protože všechny prachy prožereme po restauracích.“ Kačenky by se v té chvíli krve nedořezal.

Od té doby ví, že se první setkání se svou „skorotchýní“ nesmí brát příliš vážně. Konec konců i ona je jen člověk!