Zvědavost

Osnova:

I. Rodina Van Tassellových

II. 1. Nespavost

2. Světlo z obývacího pokoje

3. Špatná zpráva

4. Místo činu

5. Otisky prstů

6. Hrůzostrašné zjištění

7. Kabát

III. Vrah usvědčen

Příběh se odehrává na počátku 20. století ve vesnici Stars Hallow, nedaleko Londýna, kde jednou z nejbohatších rodin té doby byla rodina Van Tassellových, rodina velkotovárníka Josefa Edgara Van Tassella.

Odbila desátá hodina a Emmě se stále ještě nepodařilo usnout. Poslouchala svou oblíbenou hudbu a náhle ji z bdění vytrhlo ostré světlo, které ozářilo celý její pokoj. Vstala a zvědavě přistoupila k oknu. Viděla zadní světla a obrysy rychle odjíždějícího auta. Přepadlo ji zlé tušení, že není vše tak, jak má být, ale dál se tím nezabývala.

Dostala chuť na sklenici mléka a doufala, že se jí konečně podaří usnout. Otevřela dveře a vstoupila do chladné a temné chodby vedoucí přímo do kuchyně. Všimla si světla vycházejícího z obývacího pokoje. Zvolala: „Je tu někdo?“... Hrobové ticho. Rozhodla se přemoci svůj strach, její zvědavost byla silnější. Nahl{é|í}dla dovnitř. V krbu dohasínající žhavé uhlíky, televize zapnuta a na stole nedokouřený doutník. Upřela svůj zrak ke křeslu a spatřila svého otce. Zeptala se: „Tatínku, Vy ještě nespíte?“

Odpovědi se však již nedočkala. Přistoupila blíž. Zatajil se jí dech. Nemohla se strachy ani pohnout, Nevydala ze sebe ani hlásku. Nakonec sebrala všechnu svou sílu a křičela: „Pomoc, pomoc, kde jste kdo?“ Probudila tím celou rodinu Van Tassellových. Jako první přiběhla matka a rukama zakryla Emmě oči. Zavolala na hospodyni: „Vilmo, co tu tak stojíš? Okamžitě zavolej sanitku!“

Po několika minutách hysterie a pláče rozrazila dveře záchranná služba a policie. Lékař už mohl pouze konstatovat smrt pana Van Tassella. Konečně se dostavil i komisař geller a jeho kolega Smith, vyšetřovatelé z nedalekého Londýna.

Přišel za nimi jeden z policistů a sdělil jim: „Byl nalezen majitel domu s bodnou ranou v hrudníku, což způsobilo jeho smrt. Vražedná zbraň byla nalezena v bezprostřední blízkosti oběti a byla poslána do laboratoře spolu s několika dalšími důkazy. Nejedná se o násilné vniknutí, nic nebylo odcizeno. Obět pravděpodobně svého vraha znáala. Svědci ještě nebyli vyslechnuti.“ Smith šel znovu ohledat místo činu a komisař Geller postupně vyslechl každého člena domácnosti. Nezjistil žádný motiv vraždy a jeho jedinou otázkou bylo, kdo mohl mít zájem na smrti pána domu. Druhý den časně ráno přišly výsledky z laboratoře. Otisky prstů na vražedné zbrani patří hospodyni Vilmě Gerberové. Vlákna nalezená za nehty oběti vypovídají o beznadějném boji o život. Komisař Geller se vrátil zpět do rezidence rodiny Van Tassellových, kde ho jako první přivítala třináctiletá Emma. Vyhrkla ze sebe: „Pane komisaři, já jsem Vám zapomněla říct, že jsem tu noc viděla odjíždět od našeho domu nějaké cizí auto.“ Komisař Geller jí poděkoval a odvedl ji k rodině shromážděné v jídelně. Zde oznámil, že otisky nalezené na vražedné zbrani se shodují s otisky prstů hospodyně Vilmy Gerberové. Všichni byli šokováni. Nezmohli se na jediné slovo. Vilma, hospodyně afrického původu, pracovala u rodiny Van Tassellových už více než 20 let a nikdy s ní nebyly potíže. Zdálo se, že rodinu má ráda jako svou vlastní. Vilma plakala a přísahala, že by nikdy nic takového neudělala. Nebyla schopna zabít ani mouchu natož člověka. Pána domu si oblíbila a vážila si ho, pomohl ji z ulice. Nikdy by mu ani křivým slovem neublížila. Komisaře Gellera však neobměkčila, nechal ji předvést k výslechu.

Stmívalo se a do domu Van Tassellových přijel milovaný strýček Martin, kterého malá Emma tak zbožňovala. Vždy byl tak hodný a pozorný. Strýc Martin přijel za Elizabeth Van Tassellovou, ženou zemřelého, aby ji projevil upřímnou soustrast. Zůstal na večeři. Emma se brzy omluvila, že je příliš unavená a odešla do svého pokoje. Chudinka Emma musela být tak rozrušena! Vběhla do svého pokoje a utíkala k oknu, nepřítomně pozorovala příjezdovou cestu k domu, doufala, že uvidí svého otce, jak se unavený vrací domů z práce. Přála si probudit se z té hrozné noční můry. Rozplakala se a vzpomínala na tatínka. Maminka s Martinem ještě chvilku klábosili u šálku horkého čaje. Pochvíli se Martin omluvil, že musí jet domů za ženou a synem, bylo už příliš pozdě. Emma se stále dívala ze svého okna, zamávala strýci na rozloučenou a uvědomila si něco strašného. „Je to úplně stejné auto, jaké jsem viděla, když zemřel tatínek.“, myslela si.

Druhý den, když znovu přišel komisař Geler, aby si ještě ujasnil nějaké souvislosti, Emma mu řekla, co viděla. Po nějaké chvíli si komisař Geller pozval strýce Martina na stanici. Vyslechl ho, neměl žádné alibi. Geller se nepřítomně rozhlédl po místnosti a jeho oči upoutal vysoký věšák s šedivým baloňákem strýce<in> Martina. Napadla ho geniální myšlenka. Bez jakéhokoliv slova strhl kabát z věšáku a běžel do laboratoře. Vrátil se k podezřelému se slovy: „Vím, že jste to byl Vy. Zavraždil jste Svého bratra.“ Martin sklonil hlavu a přiznal se: „Před třinácti lety jsem měl poměr se svou švagrovou, která se záhy provdala za mého bratra. Ukradli mi mou dceru. Po několika letech jsem už nedokázal mlčet, dokonce ani z lásky k Elizabeth. Chtěl jsem svou dceru zpět. Můj bezcitný bratr mi vyhrožoval, že pokud se o tom dozví Emma, nechá zabít mou ženu a mého syna.“ Komisař Geller ani nedutal, byl tak překvapený a zároveň vyděšený. Nakonec celý případ vyřešila třináctiletá Emma.

Komisař Geller natahoval ruce, aby Martina zatkl. Ten se mu ale vysmál do obličeje. Řekl: „Jaká škoda, že jste si mou výpověď, mé doznání, nenahrál, bylo to to poslední, co jste mohl z mých úst slyšet. Od této chvíle můžete hovořit pouze s mým právním zástupcem.“ Zapálil si cigaretu a s úsměvem na rtech opustil místnost.


Kontrolní slohová práce
(Líčení)
Jakub Javůrek
VIII. B
15. prosince 08

Zimní Vláda
Zima se ujala vlády v celé krajině. Pomalu pokrývá svým třpytivým sněhem zem a vše okolo.
Zimní slunce po zamrzlé zemi posílá stíny stromů, zabalených do zářivě bílé peřiny.
Okolní keře se krčí pod sněhovou přikrývkou.
V této chvíly, kdy svítí jasné zimní slunce, je obloha tyrkysově modrá, ovšem jen do té doby než ostrý zimní vítr přifouká těžká sněhová oblaka.
To se potom na zem snese další příděl třpitivého sněhu. Ta zima vykouzlí na stromech a na zemi, ještě krásnější divy a potom převezme vládu jara všechen sníh roztaje, zvířátka se probudí a celá krajina znovu ožije.


Slohová práce školní
Petra Jakubcová
12. června 2007
3. C

Znamení doby
Zamysleme se nad tím, jak by dnešní mládež a lidé středního věku obstáli v době před padesáti lety. Pokusím se srovnat tyto dva zcela odlišné životy, i když ne z mých zkušeností, pouze z vyprávění starší generace, mých prarodičů. Nebyl život jednodušší? Bezstarostnější? Podle mého názoru do určité míry ano, i když problémy lidé měli, mají a mít budou. Tento fakt se asi nikdy nezmění.
V dnešní době, kdy se televizní stanice předhánějí, která má čerstvější a pikantnější informace, jsou lidi možná až moc informovaní a navíc se nedozví úplnou pravdu. V době našich prarodičů se sice všechny události předávaly ústní formou, a tudíž šla pravda také stranou, ale nedeprimovaly je teroristické útoky za „velkou louží“, které naši republiku dnes ovlivní úplně minimálně. Naše generace má akorát strach o své životy a neužívá si života, jak by měla. Je to určitě škoda. Média nás zcela pohlcují. Když chce jít člověk od televize, rádia a internetu tak jde například do přírody. Je to krásný pocit. Ovšem jen do té doby, než mu nad hlavou proletí letadlo s transparentem a reklamou. Není to příliš? Mně osobně toto vadí. Možná bych si přála až moc veliké soukromí, ale je velice důležité.
Některé nové vynálezy dnešní doby nám život usnadňují, jiné nám ho ale spíše „otravují“ a mohou škodit i zdraví. Vždy je něco pro a proti. Například automobily jsou zcela nepostradatelnou součástí každodenního života. Pomáhají nám. Poslední dobou se ale v souvislosti s životním prostředím hovoří o škodlivých emisích a špinavém ovzduší. Naši předci dávali přírodě mnohem méně záminek, aby se na ně hněvala. Nám nezbývá, než se dívat na to, jak se mění ozonová vrstva, působí ničivá vlna tsunami v rozvojových zemích a globálně se otepluje. Podle mého názoru a názoru vědců je to důsledkem nových vynálezů a chování lidí. Kvůli průmyslu padla značná část amazonského pralesa. Lidé berou domov nemluvným zvířatům. Takhle by se měl člověk chovat? Je to velice smutné. Můžeme se pozastavit i nad výstavbou nových měst. Ta se rozšiřují a upadá opět okolní příroda. V dřívější době bydleli ve městech pouze majetnější lidé, na vesnicích „obyčejní“. Ty pečovali o svá obydlí, pole a lesy. Přírodu udržovali, vážili si jí. Takhle by to mělo vypadat. Proč se člověk nedokáže ponaučit ze zaběhlých věcí a dodržovat je dál? Nechtěla bych nikoho ponaučovat, jak by měl žít a co dělat. Každý by ale měl brát ohledy na své okolí.
Ten, kdo pozoruje poslední dobou mladé lidi, si jistě všiml toho, že dospívají dříve a mají mnohem více možností. Děti si ke starší generaci dovolí mnohem více a úcta je tatam. Chování ale nezměnili pouze mladí lidé, ale i ostatní. Člověk se stal „karieristou“ a veškerý ostych šel stranou. Srovnám například rodinu jako celek. Dříve bylo zcela normální, že se posadili ke společnému stolu a povídali si. Teď se lidé vymlouvají na „uspěchanou dobu“ a na základní věci nemají čas. Lidé si nedokáží porozumět a všichni se diví, že stoupá procento rozvodů. Pramení to v této věci.
Kdybych si mohla vybrat, v které době bych si přála žít, nedokázala bych to. Všude se dají hledat plusy a mínusy. Každý by měl být rád za to, co má. Měli bychom se snažit ukázat naši dobu v lepším světle, abychom se za ni nemuseli stydět. V současné době je to spíše naopak.

Osnova: I. Úvod
 II. Stať a) média
 b) vynálezy
 c) chování lidí
 III. Závěr


Úvaha – Na o co mi ta škola je?

Škola má pro mě spoust{u|a} pozitivních, i negativních vlastností. A to především Pozitivními vlastnostmi jsou třeba rozšiřování mých schopností a vědomostí a. Mezi tyto patří rozvoj logického myšlení, schopnosti vyjadrovat se, učit se a obecně používat procvičovat mozek. Také je důležitýé kolekti to, že jsem pořád v kontaktu s lidmi a kamarády, které bych bez skoly asi neznal. K těm negativním patří zejména to, že se nemůžu rozvíjet přesně tím směrem, kterým chci, což je ale na druhou stranu dobře, protože většinou přesně nevíme kterým směrem se chceme rozvíjet a potřebujeme k tomu minimálně základní schopnosti od ze všech předmětů. Poté to, že zabíra mnoho času, ale to je vlastně také na druhou stramu dobře. Školu i jak vyplývá z předchozího textu je pro mě důležitou a většinou sem rád chodím. Obzvláště se pak těším na matematiku, která rozvíjí mé logické myšelení a je pro mě velice přínosná, ikdyž v poslední době z ní nemám dobré známky, ale ty vyplývají většinou z nepozornosti a zbytečných chyb. Obecně mám radši přírodní vědy a asi se po zakončení této školy přihlásím na školu takto zaměřenou, ale nejspíše ne na chemicky založenou, protože jí nemám vůbec rád, díky mé neshodě s paní profesorkou. I společenské vědy mě baví, ale nemám dostatečné komunikativní vlastnosti a neumím moc pracovat s lidmi. Jsem velice rád, že jsem se přihlásil na tuto školu, ale nebylo to jen mé rozhodnutí. Na tentonápad S tímto návrhem přišlo má matka, protože zde také studovala a můj bratr také a já jsem s tínto návrhem naštěstí souhlasil. Tuto školu pro mě moc znamená a každopádně je pro mě lepší než skoro všechy základní a stre střední školy. Osmileté gymnasium je každopádně pre m lepší než čtyřleté. ale a je lepší zkusit přijímaci zkoušky a neuspět, než čekat až d na zkoušky na čtyřleté studium. Každopádně Určitě ale pro mě je výhodou být na osmiletém, než na čtyřletém gymnaziu. Rozdíl mezi námi je především v tom, že jsme zvyklí na tento „těžší” styl učení a máme víc rozvinuté schopnosti a vědomosti.


Co jste hasiči

I. Obyčejný prázdninový den

II. 1. Co dnes?

2. V hostinci

3. Co dál?

4. Na stohu

5. Marná snaha

III. Z pekla štěstí

Byl to přesně ten letní den, kdy je sice bezchybné počasí, ale ve vzduchu visí něco, jako kdyby se každou chvíli mělo zatáhnou a spustit pořádný liják. Ve vyhřátém pokoji, tak akorát v poledne, se probudil chlapec. Jmenoval se Dymitrij. Mlčky posnídal a poté jedním slovem „čau“ se rozloučil s matkou. Šel rovnou ke staré autobusové zastávce nad jejich vesnicí Závitník. Vždy se tam scházel se svými kamarády.

A také, že tam již Štefan, Evička, Vojta a Ilja řešili nějaký svůj problém. Na Dymitrijovo hlasité: "Nazdárek" se ozvalo téměř jednohlasně: "Tě pic." Ani se nesnažil zapojovat do jejich slovního zápolení jen tak do větru pronesl: "Pojďme se koupat.“ Což se všem zdálo jako náramný nápad, jen Eva byla proti, musí domů na oběd a už se jí to nevyplatí. U rybníku byli sami, to bylo dobře, jinak by na ně někdo určitě křičel, ať přestanou dělat „ty blbosti“ a podobně. Užívali si jak mohli.

V hospodě seděla parta starých známých. Povětšinou muži, kteří už mají nějakou část života za sebou. Je sobota, zítra nemusejí do práce a tak zhurta hulákají: „Hej hospodo, další škopky!“ Obsluhuje je starší paní, dnešní služba je pro ni vždy složitá, ale někdy jí baví se zapojit do hospodského klábosení. „Jedno pívo panímámo!!“ ozvalo se ode dveří kterými vchází vesnický sedlák Mareš. "Musím zas letět zpátky na pole.“ vysvětluje hospodské svůj spěch. Poté se obrátí ke stolu nejblíže výčepu.: „Hele, Kozino neříkals, že se ten tvůj vejrostek furt učí?“ „Cože?“ odvětí Kozina. „No jen, že jsem teď toho tvýho Vojtěcha viděl u rybníka.“ Ostatní se zasmáli. „Ále, mě je to fuk.“ Dopije Mareš pivo a odejde.

K rybníku přišel Kozina a začal pouštět hrůzu na svého syna. "Vojtěchu, co tady zas provádíš, kdybys ses raději doma učil na reparát. Mazej!“ Vojta sklopil hlavu a odešel domů se vzdělávat, aby postoupil do dalšího ročníku. Tento výstup zkazil ostatním náladu dál se koupat. A tak hledali jinou zábavu. Z ničeho nic si Olda vybavil, jak minulý rok s bratranci dováděli ve stohu slámy. Bylo rozhodnuto. Cestou se ještě zastavili pro Evičku, jestli už nemá chuť s nimi jít. Měla a byli zas čtyři. Vyšplhali na stoh a chvíli se jen tak kochali pohledem na baráky tam dole, vydatně ohřívané slunečními paprsky.

V dálce, na obzoru, někde od západu, se začaly objevovat mraky. Dymitrij vždy mrakům tam nahoře záviděl, kolik toho uvidí, dívá se jak plují a ani si nevšímá ostatních, kteří dělají díru uprostřed stohu. Vytrhne ho až křik, když už všichni řičí radostí při saltech do měkké slámy. To si nemohl nechat ujít. Po vyzkoušení všeho možného i nemožného jsou všichni už tak vyčerpaní, že se posadili nahoře a užívali si prazdninového nicnedělání. Štefan vyndal ze svých kapesních pokladů lupu se slovy: "Neuděláme si ohníček?" „Jasně!“ bleskově mu nahrál Dymitrij, nevšímajíc si Evčinných připomínek o nebezpečí. Netrvalo dlouho a slunko se začlo dotýkat kopců na obzoru. Děti zjistily, že je nejvyšší čas jít domů. Ohníček, který po celou dobu udržovali jen v mírném plápolání počurali. „Co budu mít dnes dobrého k večeři?“ byla jediná otázka která je teď zajímala. Rozběhli se směrem k vesnici.

Za půl hodiny se vracel z vrchů nad vesnicí hajný Raktůvka. Šel pomalu, neb jeho žena dnes točí místním pivo a on si musí sám udělat večeři a tak nebylo kam spěchat. „No nazdar!“ vyhrkl najednou. Ze stohu slámy šlehaly plameny. „Co budu dělat?“ pomyslel si. „Hasiči jsou v hospodě!“ napadlo ho a už pelášil dolů z kopce. Udýchaný vrazil do lokálu a sotva popadal dech: „Hoří, stoh hoří!“ „Požárníci“ jak si z recese říkali sami mezi sebou, se horko těžko pozvedali a vypotáceli z hospody. Byli jen čtyři, ostatní trávili dovolenou někde se svými rodinami. Pořvávající na sebe, jak je jejich nohy ani trošku neposlouchají, byli rádi když udělali tři čtyři kroky plynule za sebou.

A z ničeho nic, ve chvíli, kdy hajný postavil na nohy velkou část sousedů ze Závitníku. V okamžiku, kdy chlapi zjistili, že se nedostanou do zbrojnice, protože ti zpráskaní hasiči vůbec neví, kde jsou klíče, začlo pršet. Nespustil se jen tak ledajaký déšť, ale pořádný letni výplach a v dáli hřměla bouře. V Závitníku to nikomu nevadilo, naopak byla to záchrana a jen diky tomuto štěstí stoh neshořel. Děti za to musely v hospodářství sedláku Marešovi čtrnáct dní pomáhat, což je stejně bavilo. A dospělí měli čas na vyprávění příhody v restauračních zařízeních po celém širém okolí.


Vanoční příběh

{ostnova:
1) Návštěva anděla
2) Narození Krista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egypta}<dt cp osn>

Jednou, když šla Marie na procházku zjevil se jí anděl Gabrie. Řekl jí, že se jí narodí syn Ješžíšek. Nebude Josefa ale Boha.

Když šel Josef {odvádět}<ni> daně Marie šla sním. Chtěly se ubytovat, ale tam už nebylo místo. Hostinský se podival na Mariiny smutné oči a zželilo se mu ji. Tak je úbytoval ve chlévě mezi zvířaty. A tam se také narodil ježíšek.

Pastyřům se zjevil anděl a řek že se narodil spásite Ježiš ať tam dou. Pastýři vzali ovečku a šli. Ve chlévě uviděli děťátko ležicí v jeslích,

Když tři králové uviděli betlémskou hvězdu, věděli že se narodil spasitel. Vzali nejlepší dárky a vidali se na cestu do betléma. Když došli {do}<ni> betléma předali své dárky a odešli<.>

V noci se Josefovi zdál sen. Ve snu ho anděl varoval, že Ježíškovi hrozí nebezpečí, aby utekli do Egypta. Josef vzbudil Marii a řekl jí co se mu zdálo. A vydali se na cestu. Po letech se jim anděl zjevil a řekl že se {můžou}<ni> vrátit.


Osnova:

I. – Jsou situace, které opravdu nemám ráda

II.- 1. Musím získat čas

2. Odkud ji znám?

3. Představ si to!

4. První indicie je na světě

5. Začalo mi svítat

6. Už bych si na to ani nevzpomněla

7. Byla jsem tehdy společensky unavená

III. – Alkohol je zaručeným původcem trapasů

Nikdy se vám nestalo, že vás oslovil jakýsi známý – neznámý? Že se s vámi bavil jak po několika společně strávených letech a vy jste si zatím za nic na světě nemohli vzpomenout ani na jeho jméno? Podobné situace ze srdce nenávidím! Jenže – nevím proč – stávají se mi čím dál častěji. Třeba zrovna minulý týden:

„No konečně!“, nastoupím rychle do tramvaje a zaberu první volné místo. Vyndavám si knížku, abych si zkrátila těch notoricky známých dvacet minut jízdy, když se na mě otočí naprosto nepovědomá tvář a rozjásaně vykřikne: „Ahój! Odkud jedeš?“ a přesedne si do mé blízkosti. Se špatně hranou samozřejmostí jí pozdrav vrátím a snažím se otázkami typu „Jak se máš?“ získat čas na rozluštění záhady o totožnosti dívky sedící přede mnou.

Napadá mě nejdříve, zda si mě s někým nespletla. – Ne, to ne. Jisto jistě mě zná a já bych si ji měla pamatovat. Ale odkud? Kde jsme se s touhle dlouhovlasou hnědovláskou s kulatým obličejem a lehce vystouplým nosíkem pod srostlým obočím potkaly? Nic kloudného mě nenapadá a vděčná konverzační témata také pomalu, ale jistě docházejí. Naštěstí se přísedící dala do živého vyprávění. Že by mi svitla naděje před totálním ztrapněním? Snad. Musím doufat, že mi sebe sama následující historkou trochu přiblíží.

„Zažila jsem ti děsnej trapas! No představ si to: Sedim si takhle minulý pondělí po škole v Banánu, popíjim druhý pivo, klábosim s Mílou – víš, s tim barmanem – když tu si ke mně přisedne fakt pěknej kluk, dá mi ruku kolem ramen a zeptá se úžasně sexy hlasem, jestli by mě nemohl pozvat na panáka. Já – okouzlenáa, že o mně někdo takovej projevil zájem – samozřejmě hned přisvědčím“

Sláva, první indicie je na světě! Banán přece znám a Mílu taky! Teď hlavně na sobě nedat znát, že víc jak na úžasnou story se soustředím na postavy a okolnosti, které mě s vypravěčkou spojují. Protože jestli si rychle nevzpomenu, při příštím líčení dlouhovlasé brunetky „děsnýho trapasu týdne“ budu hlavní postavou já.

Dověděla jsem se tedy, že dotyčná pila a pila, až se opila, a úplně zapomněla, že původně čekala na přítele, který měl vě škole o dvě hodiny víc. Když prý pak chudáček dorazil, nestačil se divit – líbala se s klukem svých snů! Ani tak mne nedojala trapnost navozené situace, jako spíš jméno jejího (vlastně už bývalého) přítele. Jmenoval se Filip a mně pomalu začínalo svítat.

Býval to i můj přítel. Už je to dlouho, co jsme se rozešli, ale od kamarádů jsem věděla, že teď má někoho mladšího, nějakou Kristýnu. Vlastně mi teď začínala připadat povědomá. Ano, jednou mi ji Filip v Banánu představil, ale normálně bych si na to ani nevzpomněla. Byla jsem tenkrát už trochu společensky unavená

„Trapasů z opilosti, těch není nikdy dosti!“ Nikdy by mě nenapadlo, že se jí zaryju do paměti. Možná v tom má prsty Filip – kdo ví, co jí o mně navykládal. Ale to mi teď může být úplně volné. Hlavně když vím, že další Kristýnin „děsnej trapas“ se nebude týkat mé nechápavosti!


Víkend na horách

Osnova:

I. Nabídka

II. a) Na cestě

b) Překvapení

c) Závod

d) Proč Melissa?

e) Pomsta

f) Dvě a dvě

III. Výstřel

Konečně se blíží konec roku a já se chystám na oslavy. Giles Smith konečně opustí své místo ředitele a předá ho mně, svému dlouholetému, věrnému zástupci. Konečně se dočkám toho, po čem jsem tolik toužil. Do kanceláře přichází Giles a jako obvykle se ptá: „Ahoj Patriku, jak se dnes vede? Je vše v pořádku?“ „Jistě Gilesi. Víš, že na mě se můžeš vždy spolehnout.“ „Nechtěli byste ty a Melissa strávit s námi víkend na chatě v horách? Hlásili hodně sněhu a plánujeme si to pořádně užít. Rád bych, abyste jeli s námi. Ve více lidech je vždy větší zábava.“ S úsměvem přijímám.

Vrtulník se čtyřčlennou posádkou a pilotem poletuje nad zasněženými pláněmi a lesy. Poslední místa civilizace jsme minuli asi před dvaceti minutami a blíží se náš sestup k chatě. Spolu se mnou, mojí milovanou Melissou a Gilesem, s námi jede i jeho o dvacet let mladší žena Helen. Vypadají spolu opravdu šťastně. Neboj Gilesi, brzy budeš mít na svou milou spoustu času. „Kde budeme přistávat Gilesi?“ Snažím se překřičet hluk. „Za chatou je přistávací plocha,“ odpovídá, „kde za tři minuty přistaneme.“

Když jsme sedli na zem a vynosili věci z vrtulníku, já a Giles jsme se šli poohlédnout po okolí a sledovali jsme v stroj v oblacích až do úplně malé tečky na obloze. Holky připravují vevnitř svačinu. „To je krásně,“ konstatoval jsem. „Ano, to jistě. Tady je vždy krásně. Pojď sem za mnou. Co tomu říkáš? Líbí se ti?“ řekl mi a chlubil se svými skútry uloženými v garáži. „Ano, jsou pěkné. Mohli bychom na nich uspořádat závod, co říkáš?“ „To jistě. Hned zítra po ránu si vyjedeme, ale teď už pojďme dovnitř na svačinu.“ Večer se konala večeře při světle krbu. Chata byla opravdu krásná. Moderní, patrová, a s velkými pozemky bez otravných sousedů. Melissa s Helen připravily nádhernou večeři, ale já ani nevěděl, co jím. Jen jsem čekal na okamžik, kterého jsem se už dlouho nemohl dočkat. Pak Giles konečně povstal a v ruce držel sklenici: „Moji milí. Rád bych vám řekl, že i po patnácti letech manželství svou ženu stále nesmírně miluji a denně za ní děkuji Bohu.“ Políbil ji ruku a pokračoval: „I když jsem uvažoval o odstoupení z funkce ředitele, rozhodl jsem se, že můj odchod ještě o rok, možná o dva odložím. Doufám, že jsem tě Patriku mím rozhodnutím príliš nezarmoutil a že mi dál zůstaneš věrný a ještě vydržíš.“ „Jistě. Určitě máte ke svému rozhodnutí důvody a já je respektuji. Gratuluji vám k vašemu štěstí.“ Na oba jsem se usmál a s omluvou, že mi není dobře, jsem se vytratil z místnosti. Místo nahoru do pokoje jsem zamířil k hlavním dveřím. Neumíte si představit, jak jsem se cítil. Všechno co jsem pro něj celé roky dělal. Vše to úsilí nanic. A on mi klidně řekne, ať si ještě rok dva počkám. Ale se mnou si nikdo nebude zahrávat. Venku je chladno. Klika od dveří garáže až přimrzá k ruce. Pohrávám si s řízením černého skútru a potom si jdu lehnout. Vše bude jen nehoda.

Probuzení do druhého dne je jako probuzení do pohádky. Vše je pokryto novou vrstvou sněhu. Před chatu vyjde také Gilse. „Ahoj Patriku. Co tu děláš tak brzy po ránu?“ „To víš, nemůžu se dočkat toho dnešního závodu,“ odpovídám s úsměvem. „Ty si<in> snad myslíš, že mě můžeš porazit? Na to zapomeň,“ škádlí mě. Nechal jsem to bez odpovědi. „Pojď, nanosíme dovnitř dříví,“ pobídne mě a tak jdeme. Po snídani, skútry vyvežené před garáží a Giles mi povídá: „Tak o co se chceš vsadit, že vyhraju? Můžeš si vybrat skútr...,“ se smíchem. ze dveří chaty vychází Melissa a za ní Helen. Obě oblečeny do kombinéz. „Kam jdete zlato?“ Ptám se trochu s obavami Melissi. „Přeci budem závodit proti vám. Snad si nemyslítěe, že všechnu legraci si užijete jen vy.“ Zatrnulo mi. „My holky proti vám klukům. Troufáte si?“ Škádlivě na nás pohlíží Helen. „Jistě, jaký skútr je libo dámy? Odvětí Giles. „Ten černý,“ na to Melissa. „Tak nasedáme a jedem,“ zavelel Giles a tak jsme jeli. Nemohl jsem nic dělat. Přišlo to nečekaně. „Tak honem! To nedokážete jet rychlejc? Takhle to projedete!“ Hecovaly. Pak se stalo, čeho jsem se obával. Stroj řídila Helen. Stal se neovladatelným. Křik. Náraz. Tlukot mého srdce.

Melissa po nárazu skútru do stromu odlétla dva metry daleko a z výšky sebou praštila o ledovou plochu. Asi krvácení do mozku. Zemřela. Můj život se navždy změnil. Helen v bezvědomí, ale zatím živá. Obě jsme odvezli na chatu. Narozdíl od Helen Melissa už teplo nepotřebovala, a tak jsme jí nechali venku. Nemohl jsem se zbavit pocitu viny a navíc jsem se musel sám sebe ptát proč Melissa.

Nefunguje telefon a Giles se rozhodne na neporušeném skútru zajet pro pomoc. Nejbližší je sto mil daleko. V náhradní nádrži má vodu. Hned potom, co odjel, šel jsem se podívat na Helen. Probrala se. „Ahoj Patriku. Co se stalo? Co Melissa?“ Viděla můj pohled a dokonce slzy, které mi stékaly po tváři. „Oh, Patriku. Je mi to tak líto,“ utěšovala mě. Nenáviděl jsem ji. Proč ne ty ale Melissa?

Odešel jsem od ní. Zprovoznil jsem vysílačku. Předtím jsem spojení odpojil. Našel jsem zbraň, ale náboje v ní nebyli. Začal jsem je hledat. Když ne Melissa, tak ty Helen taky ne. Nesnesl bych pomyšlení na to, jak si ty a Giles spokojeně žijete zatímco já... Škoda. Melissa si ale taky smrt nezasloužila. Jako poslední místnost, kde j se po nábojích podívám, jsem si vybral pokoj, kde spí Helen. Vcházím do pokoje a vypadá to, že spí. Prohlízím skríně a konečně v horní poličce vidím jejich obal. „Co tam hledáš Patriku? Mohu ti nějak pomoct?“ Přerušila mě. „Ah, jak ti je? Už lépe? Hledal jsem jen nějakou deku. Sedím dole a je tam chladno. Udělám ti čaj, ano?“ „Počkej,“ zarazila mě, „Kde je Giles?“ „Nefunguje vysílačka. Jel do vesnice. Neboj, zvládne to,“ ubezpečil jsem ji. Naštvala mě. Když jsem se vrátil se speciálním čajem, nebyla tam. „Helen, drahoušku, kdepak jsi?“ Hned mě napadlo, že mě musela vidět u vysílačky. Začal jsem ji hledat.

Potom, co Giles urazil většinu cesty a chtěl si doplnit palivo, v nádrži našel jen vodu. Dal si dvě a dvě dohromady. S sebou měl běžky. Vydal se na nich do již blízké vesnice. Policie se vydala k chatě a Giles spolu s nimi.

Chtěl jsem ji zabít. Jelikož náboje se vypařili, musel jsem vymyslet něco jiného. Navíc zastřelit ji, by bylo příliš nápadné. V lékárně jsem našel injekci. Natáhl jsem do ní vysoce koncentrovanou uspávací látku. Vpich se jen těžko hledá. Teď je ji ještě najít. Procházel jsem po domě a mluvil k ní: „No tak Helen, kdepak jsi? Stydne ti čajíček, kam ses sakra poděla?“ Pak jsem viděl jak se chvěje závěs. Odrhnul jsem ho, ale v tu chvíli mě překvapila ze zadu a vyrazila mi stříkačku z ruky. V ruce měla zbraň. „Tak tady jsi. To bys přeci neudělala. Pojď a dej mi tu pistoli. Předpokládám, že náboje se našly.“ Snazil jsem se jí přesvědčit. Klepala se. Využil jsem chvilku nepozornosti a začli jsme se prát. Pistole jí vylítla z ruky, ale sebrala jí a vyběhla ven. Viděl jsem, jak se zavírají dveře garáže. Snažil jsem se k ní dostat. „Helen, miláčku, otevři mi.“ V tom jsem uslyšel varovné houkání sirén přijíždějící policie, Helen na mě zavolala: „Patriku, chytej!“ Pistoli jsem chytil do pravé ruky. „Ruce vzhůru a odhoďte zbraň!“ Zněl pokyn policisty. Ze dvou aut vystoupilo šest policistů. Všichni na mě mířili. Dal jsem ruce vzhůru. „Odhoďte zbraň!“ Rád bych, ale porazil mě mráz. Pistole mi přimrzla k ruce. Než jsem se stačil vzpamatovat a vysvětlit problém padl výstřel.


„Zlo, bezpráví a násilí přežívají jen s naším souhlasem, neexistují samy o sobě.“ (M. Ghándí)

Představme si, že by se náš svět ze dne na den změnil v pravý ráj. Neexistovala by žádná zločinnost, všichni lidé by na sebe byli hodní a všude by vládla úžasná harmonie. Že je to nemožné? Ale proč? Odpověď se nabízí sama. Světu totiž vládnou lidé.

Veškeré zlo pochází od lidí, oni ho objevili a dali mu mnohokrát šanci zvítězit nad dobrem. To lidé neodolali svodům zla a podlehli iluzi síly, kterou jim zlo poskytovalo. Když pak člověk zjistil, že špatné skutky nemusí být vždy spravedlivě potrestány a že jsou často blahosklonně přehlíženy, povzbudilo ho to natolik, že ve svém arogantním chování pokračoval bez nejmenší obavy z trestu.

Lidé se v minulosti dopouštěli neskutečných zvěrstev, protože věděli, že společnost k tomu přistupuje dosti laxně. O přítomnosti ani nemluvě. A co se týká budoucnosti, raději na to vůbec nepomýšlet. Už jen pouhá představa násilné společnosti, která má v rukou ty nejmocnější a nejničivější zbraně, je strašná. Kam až je člověk ochoten zajít ve své krvelačné touze po moci, penězích, slávě?

Jistě, můžete mi namítnout: „Všichni lidé na Zemi nejsou přeci zlí, chamtiví, agresivní. Jsou mezi námi i dobří, poctiví a obětaví jedinci.“ A já vaše tvrzení nemohu popřít. Bohužel však mohu zničit vaši ideální představu a vzít vám iluze o perfektních osobách. Protože ať už si to přiznáme, nebo ne, ať se tomu bráníme, nebo ne, každý máme v sobě temnou, skrytou a zlou stránku osobnosti. Nikdo tohoto prokletí není ušetřen. Rozdíl je jen v tom, jak ji kdo dokáže potlačit. A smutné je na tom právě to, že těch, kteří svému vnitřnímu zlu podléhají, je čím dál víc. A ti mravně silnější proti nim nemají téměř žádnou šanci. Když tak o tom uvažuji, musím si položit vtíravou otázku: „Chceme my vůbec absolutně harmonický. svět bez lží, podvodů, násilí, krutosti a zloby?“ A upřímně si musím odpovědět, že ne. Pak už by totiž nebylo co řešit. Všichni bychom se chovali podle předem daného, pevně zakořeněného smyslu pro čest a povinnost, nemysleli bychom na žádné zákeřnosti a vůbec bychom si vzájemně neubližovali.

Stalo by se z nás takové malé sladké naivní stádečko zvířátek. Nevím, jak ostatním, ale mně se tato představa velice příčí. V žádném případě nesouhlasím se zlem a bezprávím, ale pravdou je, že je i špatné stránky jsou součástí naší lidské duše, tudíž není možné, aby zlo úplně zmizelo. Domnívám se, že nemá smysl snažit se oprostit naši osobu od veškerého zla. Pouze si myslím, že je potřeba potlačit naše vnitřní zlo na takovou míru, abychom neubližovali druhým a neničili sami sebe. Není nutné být za každé situace tím spravedlivým poctivcem, který nikdy nikomu nelže a vždy se zachová podle mravních pravidel naší společnosti. Naopak považuji za nesmírně důležité, abychom ze světa vymýtili nesmyslné a hloupé války, kruté zacházení s bezbrannými zvířaty, nelidské a otřesné poměry chudých lidí a veškeré arogantní diktátorské režimy. Toť můj názor a mé bezprostřední myšlenky po přečtení Ghándího moudrého citátu.


Vánoční příběh

{Osnova:
1) Navštívení anděla
2) Narození kKrista
3) Pastýři
4) Tři králové
5) Útěk do Egypta}<dt cp osn>

V Jeruzalémně žila mladá Marie. Moc se těšila {na}<ni> svadbu s Jozefem, i když byl o moc starší. Jednoho krásného dne se Marii zjevil anděl a řekl jí, že se jí {narodí}<ni> Boží syn Ježíš.

O pár měsíců musel jít Jozef zaplatit daně do Betléma. Marii se už brzy měl narodit Ježíšek. Řekla, že půjde s Jozefem. Marie si naseda na oslíka a vyrazili. {Cesta}<ni> byla únavná a tak když dorazili do Betléma, {hledali}<ni> ubytování. Všude už bylo plno. Jednomu hodpodského se jich zželelo a tak je nechal ve chlévě. Tu noc se {Marii}<ni> narodil krásný syn a nad chleven se objevila krásná {betlémská}<ni> hvězda.

Pastýři hned jak tu hvězdu spatřili, tak pospíchali Betlému. Přinesli spoustu darů pro Ježíška Aa zazpívali hodně krásných písní.

Tři králové, kteří studovali hvězdy, také {kometu}<ni> spatřili a vydali se za ní. cCestou nakoupili vzácné dary kadidlo, truhlu se zlatem a mirhu. Po cestě je na svůj dvůr přivítal tehdejší král Herodes<in> a chtěl se {dozvědět}<ni> kam putují. Tři králové mu řekli, že je mocný vládce a že až půjdou od něj zpátky, tak že mu to řeknou kde<.>

Když tři králové dorazili {do Betléma}<in>, tak se jim zdálo, že se jim zjevil anděl. Řekl jim, že nesmějí {králi}<ni> prozradit, kde je Ježíšek, protože by ho zabil. {Josefovi}<ni> se zdálo také, že se mu zjevil anděl a že mu řekl že zabijí všechny chlapečky do dvou let. Ráno tři králové odešli jino cestou a Marie, Josef a {Ježíšek}<ni> utekli do Egypta. Sny se vsem vyplnili. a Král si domyslel, že tři<in> králové šli jinou cestou. Poslal {vojsko}<ni> do Betléma, aby zabili všechny chlapce.


Americká próza 1. poloviny 20. století
(literárně-slohová kontrolní práce)

Témata:
Americká próza 1. pol. 20. století (odborný výklad)
Vybraný typ hrdiny: a) odborný popis, b) umělecká charakteristika.
Interpretace vybrané ukázky z čítanka po stránce tematické, jazykové i kompoziční
Vybraní američtí autoři (odborný výklad na základě srovnávací metody)
Analýza vybrané ukázky z čítanky po stránce jazykové
Vybraný americký autor (odborný výklad s úvahovými prvky)
Americký způsob života a jeho odraz v prózách jednotlivých autorů (odborný výklad, nebo úvaha)
Interpretace přečtené knihy

Americký způsob života a jeho odraz v prózách autorů

Hnacím motorem američanů v ½ 20 století (hlavně do 1924) byla touha mít se lépe, získat lepší společenské postavení. Základem byl tzv. Americký Sen: víra, že se lze bez ohledu na původ dostat tvrdou prací na vrchol. Tato honba za penězi byla mnohými kritizována, a dokonce odsuzována. Obecně se nejvíce kritiky snášelo na střední třídu, její neupřímnost, snahu napodobovat ty nejbohatší, ochotu udělat cokoliv pro postup na společenské žebříčku. S kritikou měšťanské malosti vystoupil S. Lewis: ve svém románu Babbit odhaluje směšnost jejich počínání (předhánění se v tom kdo má lepší auto, větší dům). To F. S. Fitzgerald je kritičtější, opovrhuje pokrytectvím a přetvářkou. Velmi kritický je také W. Faulkner, ten kritizuje poměry na jihu USA, neschopnost vypořádat se s otroctvím. --- --- ukazuje nelidskou práci kterou musí vykonávat ti nejchudší aby přežili. Kritický realismus byl jedním z hlavních proudů americké prózy ½ 20 století a vzbuzoval ve své době velký ohlas a negativní reakce.


HORY
 5.3.
V sobotu jsme jeli na Hory na Špičák. Dorazili jsme během 14:00 h a tak jsme si vybalovali. Druhý demn jsme vstavali v 7:30 h a šli na sjezdovku v 8:30h. Odpoledne jsem šla na snowboard, trochu si to oživit a abych pravdu řekla, docela mi to šlo. Večer jsme se dívali na televizi a potom šli spát. Další den jsme měli stejný budíček. Dopoledne jsem jezdila na snowboardu a odpoledne zase na lyžích. Čtvrtý den jsem byla dopoledne na chatce, protože celou noc pršelo. Odpoledne jsem jela na velkém kopci na snowboardu. Předposlední den jsme pořád jenom lyžovali. Když už byl poslední den tak jsme si balili a hráli Hry. Jak třeba Pat a Mat, scrable a aktivity. A je to, jedeme domů.

„Tak AHÓÓÓJ Špičáku a zase za rok.“
 <img lyže, hůlky>
 SÓLA!
 13.3.
 V neděli jsem vstávala v 24:45 h, protože jsem jela do OSTRAVI na soutěž. Ve 02:00 jsme měli sraz na Marianském náměstí a poté jsme měli odjíždět. Jenomže pani Eva která nás měla vézst, zaspala. Když jsme konečně vyrazili, čekalo nás 5 h cesty.

Když jsem dorazili do Ostravi, bloudili jsme ješte 2 a půl hodiny. “Hýyp Hýyp HURÁÁÁ.” nNašli jsem to.

S kamarádkou jsme měli jenom půl hodiny na přípravu. Museli jsme se převléct, učesat, nalepit řasy, namalovat atd. Když jsme to vše udělaliy, tak jsme šli rychle na plac. 1. Kolo jsem odtancovala a šla se kouknout, zda jsem postoupila. Chvíli jsem čekala, ale pak to tam dali. „HURÁÁÁ!“ Postoupila jsem. Potom jsem se napila a šla tančit 2. Kolo. a je to zase jsem postoupila. Byla jsem hrozně ráda, protože jsem měla čím dál tím větší šanci na výhru. Z 83 jich mělo postoupit 48, pak 24, pak 12 a potom 6.

3. Kolo jsem odtančila a šla se Kouknout. „Jóóó.“ Postoupila jsem. 4. Kolo jsem odtančila a zase – postoupila jsem do finále. Ve finále jsme tančili na parketě úplně sami. Když zatančili všichni finalisté. Dávali se známky – měla jsem: 5, 5, 5, 3, 3, 4. Nakonec jsem skončila pátá, Celou soutěž jsem si užila. Potom nás zase čekalo 5 h cesty. Domů jsme dorazili v 24:30 h vnoci. Vše se moc povedlo! <img usměvavý obličej>


Ezop – bajky

Ezopova sbírka bajek je složena z desítek těchto zámých kratičkých povídek o zvířatech, které svými konflikty mezi sebou nápadně připomínají lidi. To je také účelem knihy, poukázat na špatné lidské vlastnosti prostřednictvím zvířat.
Jednotlivé bajky spolu sice nesouvisí, ale mají často podobnou pointu. Ezop se v nich zaměřuje hlavně na rozdíl mezi dobrem a zlem, čímž upoutá nejen dospělé, ale i dětské čtenáře.
Celá kniha je psána spisovným a jednoduchým jazykem a tudíž se čte velice lehce. Časem se sice může stát, že vám kniha začne připadat poněkud jednotvárná, protože autor sklouzává ke stejnému tématu, ale každopádně tuto knihu považuji za velmi chytlavou a v mnoha případech i poučnou.


Eliška Čejpová I. C
23. února 2004

2. slohová práce

MŮJ OBLÍBENÝ ROMÁNOVÝ HRDINA
(Charakteristika)

Osnova: 1. Úvod – Autor a vznik mého hrdiny
2. Vlastní stať – a) změna života
b) chování
c) bojování za své právo
3. Závěr – hrdina

Není to zase až tak dávno, co jedna opuštěná, společností odstrčená žena seděla se svou dcerou v kavárně a přepočítávala pár posledních mincí, co jí zbylo. Byla rozvedená, bez peněz a žila v obytném přívěsu. Již jako malá si získávala přátele pouze smýšlením vlastních příběhů, na které měla opravdový talent. A právě na této židly začala z bídy psát román o jednom vyjímečném chlapci aniž tušila, že se jí díky němu převratně změní život a bude ji znát celý svět. Příběhy tohoto chlapce se dostaly mezi první tři nejprodávanější knihy světa vůbec. Díky Joanne Kathleen Rowlingové se Harry Potter stal světoznámou legendou.
Již jako malý zkusil, když se jeho nejbližší stali obětmi teroru, kterému on sám unikl jen o vlásek. Poznamenám výchovou své tety a strýce se z něho stal odvážný a svéhlavý hoch paradoxně utiskován svým nejbližším okolím. Až v den jeho 11. narozenin přijde vysvobození v podobě jeho nových přátel a z malého, podviživeného obětního beránka se nestane veliký, tlustý zápasník, ale řádný student kouzelnické školy. Harry možná není nejlepší student, ale je velice bystrý a nezkrotný. Aniž by to předtím věděl, ve světě kouzel je již odmalička známý. A to i tady u nás v realitě.
U nás už ho čtenáři dobře znají a někteří si všimli, že i takový hrdina jako je Harry Potter má své slabiny. Není perfektní v učení, má výbušnou povahu a díky své neobyčejné jizvě na čele, sytě zeleným očím a černým uhlovým a neučesaným vlasům je nepřehlédnutelný, čehož občas využívá. Harry zdědil talent pro famfrpál po otci, na což je velmi pyšný. Jeho literární soupeři ho ovšem napadají kvůli jeho aroganci. On sám si toho všimne až po několika letech, kdy mu hormony burcují po celém těle a dostává se do puberty. Zdá se mi, jakoby spoléhal na svou originalitu a slávu a využíval ji k porušování školního řádu. Ovšem jakožto vyjímečný mládenec začíná být na některé věci více citlivý a bázlivý. Z jeho zkušeností se zlem by se dala sepsat napínavá, akcí nabytá černá kronika.
J. K. Rowlingová si dokázala perfektně pohrát s jeho výbojností a smyslem pro nebezpečí. I na této postavě je vidět, že teenageři si myslí, že jim nikdo nerozumí a všichni jim ubližují bez práva. Samozřejmě Harry, jakožto hlavní hrdina, vše vyřeší. Občas diplomaticky a většinou porušením všech možných zákonů.
I přes všechny chyby, kterými je Harry Potter obdařen, je až udivující, jak mistrně si dokáže najít přátele, nepřátele srovnat do latě a pomoci druhým v nouzi. I když je to pouze můj hrdina, mám pocit, že charisma, sršící z této byť jen smyšlené postavy, okouzlilo natolik lidí, že nepochybuji o tom, že za hrdinu ho považují tisíce dětí i dospělých.


Cesta do hloubi lidského nitra

Jako letní vánek pohrávající si s lístky rozkvetlých jabloní. Jako voda hladící kamínek křemene v potůčku. Jako kapičky deště dopadající na hebkou tvář mladé slečny. Jako sněhová vločka kupící se s ostatními do jemné saténové přikrývky matičky země. I takový byl její dotek, tak něžný, tak hebký..

Zatím co se příroda probouzela, slunko začínalo hřát a sněhobílá jinovatka se začínala ztrácet tatam, vypravoval jsem se na svoji cestu. Na cestu do neznáma, směrem do budoucnosti a daleko od minulosti. Na svoji cestu do světa. Nebylo toho potřeba mnoho, ba skoro nic. Osedlán pevnou vůlí a vidinou lepších zítřků jsem spolu s ranním nádechem teplého dne vyrazil do světa.

I ta nejdelší cesta začíná prvním krokem a já vykročil hezky zpříma. Když moje bota dopadla do zvlhlé trávy, tak jsem věděl, že jsem udělal správně. A pak přišel krok další a další. Čím více jsem se vzdaloval prokleté minulosti, tím více mě táhla představa lahodné budoucnosti a moje tempo se neustále zrychlovalo, až i nejvyšší cíp střechy mého skromného příbytku zmizel v bílé kašovité mlze, která pokrývala celé údolí. „Cesta je prach, štěrk a udusaná hlína,“ zní mi v hlavě slova jedné písně a začínám si uvědomovat až naturalistickou přesnost tohoto rčení. Moje nové boty jsou celé ušpiněné od zvířeného prachu. Jsou to ty moje boty, které mě nesou pořád dál a dál, hezky krok po kroku. Jsou to ty moje boty, kterým říkám naděje.

Zatím, co tak přemýšlím, les se začíná měnit v louku, až není v dosahu mého zraku jediný strom, tedy až na jeden, ke kterému se neúprosně přibližuji. Je to starý dub, který stojí uprostřed louky. Jak starý asi může být? Co všechno už si prožil? A přesto stojí čestně a vzpřímeně, že už z dálky vítá svým chvějícím se listím příchozí poutníky, jako vítá právě mě. Jak se pomalu přibližuji a moje myšlenky se ocitají v daleké minulosti a letmo se dotýkají zážitků starého dubu, tak si všimnu, že se cesta dělí na dvě menší. Na větvi visí cedule s šipkami. Na jedné je napsáno jistota, ale nápis na té druhé je rozmazaný. Co dál? Jistota mi přijde moc nudná, ale kdo ví, co se může stát, když půjdu druhou cestou. Zatímco moje mysl přemílala výhody a nevýhody mého budoucího rozhodnutí, moje oči spočinuly na kmeni stromu, kde zatím pochodovali mravenci jeden za druhým. Stál jsem tam snad celou věčnost a koukal na ty malé tvorečky, jak naplňují svoje životní poslání, jímž je práce a práce. Při myšlenkách na práci se začaly vynořovat temné myšlenky na minulost, které jsem rázně potlačil dlouhým krokem k rozmazané ceduli. Radši budu žít pět minut jako lev než celý život jako mravenec, a tak i moje další kroky pokračovaly dál cestou ve směru rozmazané cedule, cestou do neznáma, do nejistoty.

Po pár minutách cesty se pěšinka začala pomalu zužovat a klesat do tajemně vypadající rokliny. Se zmenšující se výškou, ve které jsem se nacházel, začala znovu přibývat mlha, až nebylo vidět téměř na krok. Po nějaké chvíli už jsem byl tak dezorientován, že jsem po čtyřech tápal, a snažil se rozhrnout neproniknutelný opar mlhy nejistoty. Prázdných míst, kde moje ruka nespočinula na pevné zemi, neustále přibývalo a já myslel, že jsem ztracen. To by ale bylo, aby moje cesta novým životem skončila tak záhy. Neustále jsem si říkal, že já přece nemůžu tak skončit, až mě najednou někdo chytl za rameno. Neviděl jsem na něj, ba jsem skoro neviděl ani na jeho ruku, ale pociťoval jsem k němu nezměrnou důvěru. Pomalu jsme kráčeli mlhou a ta se po několika krocích začala rozplývat, až jsem zase viděl zcela jasně na cestu před sebou, začal jsem rozeznávat předměty ve svém okolí. V tu chvíli mě ovládl pocit vděku, ale ten, kdo mě vyvedl z mého tápání a kdo mi podal pomocnou ruku, se rozplynul stejně, jako ustoupila mlha a nebylo po něm ani vidu ani slechu. Jsem si jist, že nebýt něj, tak bych byl dočista ztracen. A tak moje cesta pokračovala dál.

Ve chvíli, když už se setmělo tak, že nebylo vidět na cestu, jsem se uložil ke spánku. Byla mi zima, strašlivá zima, asi taková, jak mi ještě nikdy nebyla. Několikrát už jsem měl skoro pocit, že se vrátím, ale cestování po neznámé stezce nikdy není lehké, a tak jsem vytrval a pomalu a mrazivě usínal.

Když se první ranní paprsky dotknuly mého zkřehlého těla, bylo to jako požehnání. Bral jsem to jako impuls osudu, který mě hnal neustále dopředu, a tak jsem se hned vydal na cestu. Zatímco jsem si sbíral svých pár švestek, co jsem měl s sebou, tak jsem si všiml, že cesta, kterou jsem včera přišel, zmizela. Už nebylo cesty zpět. Dalo se jen pokračovat dál, a tak jsem tak činil a vydal se na cestu. Šel jsem až do té chvíle, než mi do cesty vstoupila obrovská skála. Byla tak ohromná, že nebylo vidět vrcholku. Jiné cesty ale nebylo. V mé duši probíhal zápas mezi odhodláním a leností. Mohl jsem svoji cestu zakončit zde, jako to již určitě udělala spousta poutníků přede mnou, ale neudělal jsem to. Odhodlání zvítězilo a já jsem pomalu začal šplhat po skále nahoru. Z počátku byla cesta lehká, ale jak jsem lezl výš a výš, tak se skála pod tlakem mých nohou začínala lámat, v úchopu mých dlaní se začala drolit a cesta dál začala být velmi obtížná. Lezl jsem dál a dál. Skála neměla konce. Se stoupající obtížností dalšího postupu klesalo moje odhodlání a v baňce mé duše se pomalinku začínala rozlévat beznaděj. Cesta mi připadala nekonečná, byl jsem se silami u konce a moje duše byla na hranici zhroucení, když najednou zazněl hlas z dáli. Hlas, který mě postrčil kupředu. Neustále jsem si říkal ještě kousek, ještě kousek, až se najednou moje ruka dotkla hrany skály.

Z počátku jsem tomu nevěřil, myslel jsem si, že jsem přišel o rozum, ale za několik vteřin už jsem tam stál. Byl jsem tam. Bylo to úžasné. Všechno vypadalo jako v nebi. Už zde nebylo cest ani mraků. Jenom velké zlaté schody, které vedly směrem do nebe, a u nich stála ženská postava v bílých šatech. Když jsem k ní přišel, tak nevydala ani hlásku. Byl jsem naprosto strnulý. Nevěděl jsem, co mám očekávat a brána do nebe se pořád neotevírala. V tom zvedla ruku a hebce mě pohladila po tváři. Její dotek byl tak něžný, tak hebký. Byl jako letní vánek pohrávající si s lístky rozkvetlých jabloní. Byl jako..

V té chvíli se brána pomalu pootevřela a zbývalo do ní jen vstoupit. Stačilo jen pár kroků. Ta vidina nebe mě neskutečně přitahovala, ale moje mysl zápasila. Čím to, že tu jsem? Komu za to vděčím? Vděčím za to postavě, která mi podala v mlze pomocnou ruku. Vděčím za to hlasu, který mě na skále hnal pořád kupředu. A co jsem kdy já udělal pro koho dobrého? Nic. A tak ze mě vypadlo pouze jediné slovo. „Nemůžu“. Ženská postava nevypadala překvapeně, ba právě naopak. V její tváři se vyloudil letmý úsměv, jako kdyby jí přesně o toto šlo. O to abych si uvědomil hrůznou pravdu o světě. Hrůznou pravdu o tom, že kdyby nebylo lidí, kteří na světě pomáhají druhým, tak bych tu dnes ani já sám nebyl. Najednou se pohnula. Položila mi ruku na rameno. Ten dotek byl tak známý. Aby ne. To ona mi pomohla v mlze. Ani nemusela promluvit a já už si byl skoro jist, že promluví hlasem, který mě pomohl na skále. Když otevřela ústa a vydala první hlásku, měl jsem jistotu. Její slova mě nijak nepřekvapila. Vlastně už jsem věděl, co řekne, protože právě v tu chvíli jsem začal chápat celý svět. Na tomto místě už nebylo nenávisti, nepřátelství ani ničeho podobného a já pochopil, že toto je můj nový úkol života. Svádět lidi na správnou cestu. Pomáhat jim, aby se dostali až sem a pochopilyi to jako já. A i oni aby mohli začít pomáhat druhým.

Nedělám si žádné iluze, že jednou na světě nebude podlých hadů a zákeřných Jidášů, ale vím, že čím více si lidé budou navzájem pomáhat, tak tím lépe bude na světě. A proto jsem nešel dál zlatou branou, ale vrátil se zpět na svět a pomáhal lidem. A moje snažení přineslo své ovoce.

I ten, kdo teď píše tu povídku, už pochopil, porozuměl a šíří dál tuto myšlenku mezi lidi. A proto každý, kdo to čtete, tak se zamyslete nad svým úkolem na světě, nad tím, jak někdo pomohl vám, abyste v zápětí mohli někomu pomoct vy. Čím více lidí pochopí, tím lépe bude na světě.

Konec


Slohová práce školní
23. května 2006
Iva Chodurová II. C

Lístky z deníku (Volný slohový útvar)

Je krásný slunný den a já se připravuji na odjezd k mojí babičce. Balim si věci, ale u toho musim přemýšlet, co tam budu dělat. Babička bydlí na samotě u lesa a jediný přátelé s kým bych si mohla povídat jsou lesní a domácí zvířata. Bohužel jim ale nerozumím.
„Terezko pospěš si, už musíme jet“ volala na mě maminka. Uchopila jsem velkou cestovní tašku a utíkala po schodišti dolů. „Máš všechno? Nezapomněla jsi na něco?“ strachoval se tatínek. „Ne, mám všechno, neboj se. Kontrolovala jsem si to asi stokrát a i kdybych něco zapomněla, můžu si to přeci dojet koupit do města“ ujišťovala jsem ho. Nastoupili jsme všichni do auta a čekala nás dlouhá únavná cesta.
Konečně jsme dorazili k babičce, která nás vítala se slzami v očích. Mě to bylo také velmi líto, že jsme jí už tak dlouho nepoctili naši návštěvou a proto se mi oči zaplnily slzami, tak jako babičce. Uvařila nám výborný oběd, napekla samé dobroty a vyprávěla nám dlouhé příhody o tom, co se zde událo. Nadešel čas a moji rodiče nás museli opustit. „Nezlob tady, Terezko! Poslouchej a pomáhej babičce, ať si potom nestěžuje, že jsme tě špatně vychovali!“ upozorňovali mě rodiče. Rozloučili se s námi, políbili a rozjeli se pryč. Chvilku jsme na ně koukaly, ale nakonec se nám z dohledu ztratili v tmavém lese. Babička mě vzala za ramena a pravila: „Pojď, Terezko, domů, už je pozdě.“ Poslechla jsem jí, pomohla jí uklidit kuchyň a utíkala se umýt. Malá koupelna ve mě vyvolávala takový divný pocit strachu, že jsem to stihla během patnácti minut.
Babička už mi nachystala postel v malém podkrovním pokoji, který před lety patřil mojí mamince. Po chvilce celá hájenka ztmavla a ztichla, jen nějaké lesní zvuky byly slyšet z lesa.
Ráno mě probudilo úžasné sluníčko. Zvedla jsem se a utíkala se podívat na tu červenožlutou svítící kouli. Začala jsem hledat fotoaparát, abych si to mohla „vyfotit“ a ukázat rodičům. Slyšela jsem, jak babička už krmí zvířata, proto jsem se rychle oblékla a utíkala jí pomoct. Když mě uviděla s jakým nadšením jí jdu pomoci měla velkou radost. „Terezko, ty seš tak hodná holka“ pochvalovala mě.
Skoro každý den to takhle chodilo. Ráno krmení zvířat, dopoledne vaření oběda, odpoledne odpočinek a další práce a večer jsme obě uléhaly unavené.
„Kap, kap, bum!!“ ozvalo se jednoho rána. „Dneska nemusíš vstávat, Terezko“ volala na mě babička. Ale já přeci vstala a utíkala se podívat z okna ven. „Au“ zakřičela jsem „Co se stalo?“ volala ustaraně babička. „Nic, babičko, jenom jsem upadla“ křičela jsem na ní s bolestí. Zvedla jsem se ze země a začala jsem hledat to, co mi způsobilo můj pád na zem. Dlouho dobu jsem nic nemohla najít, ale po dlouhém pátráním jsem uviděla, jak červený koberec, kousek od okna je nadzvednutý a něco se tam skrývá. Odtáhla jsem ho a na podlaze uviděla zvláštní cihlu, která se dala vyndat. Nevěřila jsem vlastním očím a začala to zase „fotit“. Připadala jsem si jako detektiv. „To není možné, co tam asi pod tím může být?“ kousala mě tato myšlenka. Odhodlala jsem se a snažila se cihlu vyndat. Povedlo se! Byla tam malá díra plná pavučin a pod nimi větší zaprášená kniha. Vytáhla jsem ji, oprášila a pomalu otevřela. Vypadla z ní malá fotka. Poznala jsem, že tam jsou moji rodiče. S nadšením jsem začala číst. „Je 1. června a já mám své patnácté narozeniny…“ V tu chvíli mi došlo, že je to maminčin deník. Byla jsem tam nadšená, že jsem nevnímala okolní svět a byla začtená do toho úžasného nálezu. „Dneska byl můj nejkrásnější den, udělala jsem maturitu a poznala toho nejkrásnějšího vojáka na světě a dokonce mě i oslovil a pozval do cukrárny.“ Psala tam úplně všechno. Nezapomněla ani na jeden den. Obsahoval její narozeniny, kdy, kde, co a jak se stalo, kdy zažila svojí první pusu, no prostě dozvěděla jsem se o ní úplně všechno. Četla jsem až do noci a asi deset stránek ke konci se to stalo. Začala jsem brečet a křičet: „Proč mi to udělali. Nemohli mi to říct. Cítím se podvedená a zrazená. Nebudu jim už věřit. Proč!! Babička sděšením vyběhla schody a ptala se mě co se stalo. Sedla si ke mě, v domění, že se mi něco zlého zdálo, objala mě a utěšovala. Uvařila nám bylinkový čaj, přikryla vyšívanou starou dekou a poslouchala. Začala jsem jí vyprávět, jak jsem upadla, našla deník a začala ho číst. Babička se zděsila a řekla mi: „Tak teď už asi všechno víš.“ Sebrala mi deník z ruky a začala sama číst. „Moje dvojče je mrtvé. Zahynula při velké dopravní autonehodě. A co malá Terezka, ta úžasná dceruška, která nám všem do života přináší jenom radost, kde je? V autě ji nenašli. Zavolala jsem proto jejímu příteli (vojákovi), kterého jsem tak dlouhou dobu milovala, a kterého mi ona přebrala na oslavě narozenin. Dokonce sním i otěhotněla“. Slyšela jsem, jak babičce buší srdce a jak je rozrušená. Přitiskla jsem se k ní a řekla: „Babičko, jestli ti nejni dobře, nebudeme to číst.“ „Ne! Terezko, musíš se dozvědět pravdu.“ odpověděla mi utrápeně a smutně. Pokračovaly jsme ve čtení. „Neodvážila jsem se vyťukat na telefonu Michalovo číslo. Stála jsem tam jako zkamenělá asi 2 hodiny a nic. Najednou zazvonil telefon. Nemohla jsem vůbec mluvit, když jsem uslyšela Michalovo hlas. „Dančo, tady Michal, už o tom asi víš, myslím o Renatě, můžeme se sejít?!“ ozývalo se z telefonu. Oblékla jsem se a vyrazila na kole za nim. Nebylo to daleko. Šel mi naproti. Z dálky jsem ho poznala, a když jsem spatřila kočárek, spadl mi kámen ze srdce. Seskočila jsem z kola a utíkala ho obejmout. Oba jsme začali brečet a hodně dlouho jsme si povídali. Asi po roce jsme se vzali a Terezku jsem si adoptovala. Nechci jí zatím nic říkat, nechci, aby se to dozvěděla, když je takhle mladá a nerozumná.“ Tak skončil maminčin, vlastně nevlastní mámi deník.
Nejdřív jsem se strašně zlobila a byla naštvaná, proč mi to tak dlouho tajili, ale potom jsem si o všem povídala s babičkou a pochopila tátovo, Danielino a Renatino tajemství a jejich potom už jen tátovo a Danielin příběh. Celý večer, a asi týden potom jsem se cítila hrozně. Chodila jsem, jak tělo bez duše. Zamyšlená, smutná a plná zloby. Na telefonáty, ani sms zprávy jsem nedokázala mámě napsat.
Uplynulo čtrnáct dní a přijeli naši. Z dálky jsem viděla mámu, jak je v obličeji celá bílá a uplakaná. Přišla jsem k ní a chvilku na ní koukala. Břečeli jsme úplně všichni. Maminka mě vzala za ruku a odvedla na její tajné místo v nedalekém lese. Všechno mi řekla. A chtěla, abych ji opustila. Nejprve jsem nevěděla co dělat, ale potom jsem jí odpustila.
Když jsme všichni přijeli zpátky do Českých Budějovic, poprosila jsem rodiče, aby mě dovedli na mámin hrob. Udělali to a já jsem se konečně cítila zase šťastná. Nezavrhla jsem rodiče, jak to někteří děti udělají, ale spíše sem si jich víc vážila. Překvapilo mě, že maminka dokázala odpustit jak Michalovi, tak i vlastní sestře a neopustila to malé nemluvně, mě, a postarala se a vychovala s tou největší mateřskou láskou jako pravá biologická maminka.

Osnova: I. Úvod - Balení
 II. Stať - a) Babička
 b) Ráno
 c) Každý všední den
 d) Osudné ráno
 e) Zloba
 f) Příjezd rodičů.
 III. Závěr – Rozřešení


Závěrečná slohová práce
Stavba modelu větroně Fíí

Tato stavebnice je určena pro mírně pokročilé modeláře, kteří mají alespoň základní zkušenosti se stavbou větroňů. Jako první budeme stavět trup
TRUP: Z balzových desek tloušťky 2 mm vyřízneme podle plánu bočnice B1 a B2.
Také je potřeba vyříznout dno trupu D1 a vrchní část D2.
	Slepením částí B1, B2, D1 a D2 nám vznikne krychlovitý trup, do kterého vyvrtáme dvě dírky vrtákem č. 2. Tímto jsme dokončili stavbu trupu a můžeme přistoupit k další části kterou je křídlo.

	KŘÍDLO: Křídlo se skládá ze dvaceti žeber W1 – W2, náběžné a odtahové hrany, které je nutno vybrousit z balzových hranolů 3x3 mm a 2x10 mm, a z hlavního nosníku N1, který je z balzy 2x4 mm.

	VOP a SOP vyřízneme z plné balzy tl. 1,5 mm a přilepíme je kolmo na sebe.

	Nyní celý model potáhneme, nalakujeme, a můžeme ho skompletovat. Pokud jsme stavěli pečlivě, můžete ho jít vyzkoušet na nejbližší svah. Veselé létání vám přeje…


27. listopadu 2008
Pavel Drbohlav P1b

1. slohová písemná práce
vypravování
Téma: Byl to jen sen.

Osnova: 1) probuzení
2) a) obchodníci
b) můj portrét
c) večerní
3) u mě doma

Probuzení do středověku.
Bylo jednoho zimního studeného večera, kdy jsem přišel domů utahaný, zeslábly. Navečeřel jsem se a hned jsem šel spát. Ale když jsem se ráno probudil můj pokoj vypadal jako ležení pro koně, okna byla deravá, postel byla ošklivá z polštářů lezly kousky slámy a z peřiny totéž a ještě ke všemu to v pokoji silně zapáchalo jakousi plízní. Šel jsem otevřít okno, ale nevěřil jsem vlastním očím, místo naší asfaltové cesty byly dláždené kostky na kterých jezdily kočáry tažené konmi. Sem tam byl nejaký žebrák, který se zimou úplně klepal. Bleskově jsem probehl barák, vyběhnu ven a dívám se všude okolo.
Běžím ulicí pořád rovně, míjím kupodivu obchodníky, kteří prodávají všelijaké zvírata, dálší zas prodává meče a stíty, přibehl jsem k nemu a povídám mu „ Prosím vás, kde to jsem?“ Obchodník se na mě podíval svím křivím nosem a šeptá „Hochu, my jsme přece v roce 1382 v Praze.“ „Díky.“ Nevědel jsem co mám dělat tak jsem šel zpatky domů se podívat jak vypadá zbytek bytu.
Ale v tom jsem si všiml takové velké cedule, kde byli různé obličeje s nápisem „hledají se.“ Prohlížím si pozorně další a další, když v tom se dívám na sebe nevěřím tomu a ztrhl jsem rychle usmudlaný papír se svím obličejem a narval jsem si ho do kapsy. Šel jsem pořád dál a najednou ke mě přišel voják, měl na sobě brnění v ruce zbraň a nějaký papír a řiká mi „to jste vy, ten lupič co před týdnem ukradl 1000 zlatých „Ne to nemůžu být já.“ Strčil jsem do něj a utíkal pryč, i když sem


Beroušková Monika
1. 10. 2008

1. slohová práce
(diskusní příspěvek)

<novinový článek – Travoltův tanec je prý nejvíce přitažlivý>

Byl průzkum objektivní?
S tímto článkem nemohu jakožto 16letá studenka zcela souhlasit. V dnešní době existuje velké množství nejrůznějších tanečních stylů pro všechny věkové kategorie. Myslím si, že tento článek nezohledňuje názory mladých lidí a teenagerů, protože pro mnohé z nich taneční prvky, se kterými například John Travolta vystupuje ve zmiňovaném discofilmu Horečka sobotní noci nepříjdou přitažlivé.
Rozhodně si myslím, že mladou populaci zaujme více jeden z moderních tanců jako je například Hip-Hop nebo R´n´b, než tanec z jmenovaného filmu. Nadruhou stranu musím souhlasit s nepřitažlivostí mužů, kteří se na tanečním parketu pohybují nejistě a nesebevědomě. Zajisté si pohledy žen a dívek získá člověk, který předvádí suverénní a pěkný tanec. Často záleží také na originalitě tanečníka. Pokud tančí stále stejně bez žádných náznaků změn, je jeho výkon úplný propadák.
To samozřejmě neplatí o tanečním výkonu Johna Travolta, který byl profesionální. Za nejatraktivnějšího muže ho mohou považovat ženy ve středním věku, nikoli však mladší generace. Proto se domnívám, že tento článek nebyl zcela objektivní a průzkum nebyl prováděn mezi všemi věkovými kategoriemi.


Křeček, Jakub, kvarta, Gymnázium J. Seiferta

Závěrečná písemná slohová práce
PUBLICISTICKÝ STYL

1. Vypracujte krátkou úvahu na jedno z uvedených témat:
a) Jaký bych já byl učitel/Jaká bych já byla učitelka

Jaký bych já byl učitel...?

Byl bych dobrým učitelem? Chtěl bych být učitelem? Je v dnešní době výhodné být učitelem? Jsou učitelé zapotřebí?
To by to zase dopadlo, kdyby jsem se já stal učitelem. Vůbec mě učení nezajímá. Myslím si, že jsou i lepší věci na práci. Neměl bych se žáky žádnou, tolik potřebnou trpělivost. Ani si nemyslím, že v dnešní době by bylo učitelství výhodné. Nechci vás tímto od učitelství odradit, vždyť učitele potřebujeme jako sůl. Bez učitelů by se každý musel učit sám. Když se učíte sami, tak vám to zabere mnohem více času. A když něco nepochopíte, jste stejně odkázáni na sebe sama.
Zamysleme se tedy, zda je lepší se učit s pomocí učitele, nebo sami. Já bych dobrým učitelem určitě nebyl. Učitelství by mě nervově zničilo. Proto bych učitelem být ani nechtěl. Práce to zas tak výhodná není. Snad to bude lepší. A učitele rozhodně potřebujeme.


17. prosince 2008
František Polák
V3

1. písemná slohová práce
Úvaha
Téma: Realita je nudná. Dejte mi jiný svět.

Osnova: 1) úvod a) Co je realita?
2) stať a) Proč toužíme po jiném světě?
b) Problematika fantazie
c) Realita nemá bez fantazie smysl.
3) závěr a) Nechtějme jiny smyšlený svět.

Realita je nuda. Zdá se vám to jako pravdivé tvrzení? Co je vlastně realita? Je to určitý prostor, svět, ve kterém všichni žijeme. Platí zde stejné zákony ať už chemické, fyzikální, či bůhví jaké jiné. Všechno je objektivní a racionální. Podíváme-li se na tento svět očima jakéhokoliv člověka, či zvířete, bude se každý subjektivní pohled v něčem lišit. Dá se říci, že každý z nás žije ve své vlastní realitě.
Pokud tedy každý tráví čas ve své realitě, tedy ve svém unikátním světě, proč potřebujeme uniknout do ještě zcela jiného světa? Opravdu to potřebujeme? Chceme? Výrazný faktor, který nás ovlivňuje je určitě stereotyp, že kterého se zkoušíme vymanit. Toužíme pobývat ve světě, kde platí naše pravidla a tamější zákony jsou ohebné podle naší fantazie. Chceme prostě změnu. Věřte, že i ten nejradikálnější realista má určitou, byť dílčí fantazii.
Fantazie je hnacím motorem lidského odhodlání do života. Bez ní by byl člověk ztracen. Kdyby se mu ale představy jiného světa bez úsilí realizovaly, zdegeneroval by. Fantazie nám má sloužit jako zdroj nápadů, na jejichž realizaci prostě musíme vynaložit určité úsilí a právě tím tvoříme lepší svět. Nemůžeme ho sice změnit zcela, neb existují ta pravidla, ale do nějaké míry ano. Každý z nás je zodpovědný za současný stav našeho místa pro život.
Má realita smysl? Ve své podstatě smysl má, ale zkuste si představit, jaký by měla smysl bez fantazie. Žádný. Fantazie vstupuje do reality poměrně často a zásadně. Realita se pod jejím vlivem proměňuje. Přestože fantazie vychází z reálných skutečností a jejich kombinování (zkuste si představit něco zcela nového bez jakékoliv souvislosti s realitou – to nejde), přináší mnoho nového. Fantazie je to od toho, aby se snoubila s realitou a spolupracovala s ní. Jsou neoddělitelné. Separujeme-li tyto dvě složky, stáváme se schyzofrenními blázny a jsme odepsáni okolním světem.
Nechceme žít v jiném světě. Každý si totiž žije tak trochu v tom svém originálním. Zůstávejme nohama na zemi, ale nechme fantazii zasahovat do našeho životního putování v realitě. Neuchylujme se k virtuálním realitám, ale zlepšeme novými nápady reálný svět. Já osobně házím větu: „Realita je nudná, dejte mi jiný svět“ do koše. A vy?


Milý Adame

Musím ti říct že oslava 80 výročí byla super. Nacvičování bylo super. Ale to ty víš. V sobotu to bylo super, já Adam a Eva jsme byli v 3 třídě, a ukazovali jsme lidem jak bude vypadat školka která se začne stavět v roce 2013. Na vystoupení bylo hodně švandy. A toto vystoupení proběhlo 7. 11. 2009. Škoda žes tam nebyl. <img škola>


Závěrečná slohová práce

Můj nejšťastnější den jsem zažil kdysi o prázdninách. Byl to nejkrásnější večer, jaký si jen dokážu představit. Seděl jsem před chalupou, u táboráku, na stoličce z březového kmenu, v temné letní noci, kdy je svěží vzduch naplněný vzdáleným houkáním sovy, která je přesto slyšet tak blízko a jasně, šuměním lesů, skrývajících kouzelné tajemství ve svých hlubokých houštinách a zahalujících svůj noční život, který musí být nádherný, pláštěm utkaným ze smrkových větví s hedvábnými jehličkami. Hřejivé praskání smoly planých haluzí doprovázelo pálivý oheň, který byl jedinou známkou pohybu v širé, spící krajině.


Moje školní taška
Každý školní den s sebou nosím do školy svojí tašku s pomůckami. Mojí tašku musím nosit vždy do školy, abych si přinesl své sešity a ucebnice.
Moje taška je velmi úložná a prostorná, mám ji od začátku školního roku šesté třídy. Taška má šest kapes, a dvě postrané kapsy.
V postraný kapse nosím lahev s pitím. V největší kapse nosím srovnané učebnice podle školních hodin. V prostřední kapse nosím sešity a svačinu.
Taška je velmi prostorná a nikdy bych jí neviměnil, sem sní spokojen.


Slohová práce školní
Šárka Dlouhá
12. června 2007
3.C

Jak bych změnila život v našem městě
Mnoho malých měst má problémy s vlastní politikou. Takhle je na tom i Velešín. Neuvědomuje si, že duchem je pořád malá vesnice, ale hraje si na velkoměsto a tak se i snaží řešit problémy. V mém městě se všichni dobře znají, tak si myslím, že by bylo nejlepší o problémech mluvit (!) osobně. Jenže většina našeho zastupitelstva se zavírá do svých vil a s nikým nekomunikuje. Jak dlouho např. trvalo, než jsem potkala našeho starostu – pana Klímu. Tato situace nastala, když se šel podívat na charitativní akci, kterou pořádali moji známí. Konala se pod záštitou města, ale na úřadě nebyli ochotni opět s ničím pomoct. Nicméně se přesto nechal vyfotit do novin, jak předává šek s obnosem asi 18000 korun pro zrakově postižené.
Naši představitelé města se také bojí střetnutí generací. Zkrátka si hledí svého. Další katastrofa, která Velešín postihla je tajemník. Zdálo by se, že spoustu věcí řeší a rozhoduje on. Ovšem neoprávněně. S nesnesitelným klidem nechává v rozhlase pouštět zprávu o ztrátě andulky. Když ale chcete vyhlásit nějakou kulturní událost, nejen že za to musíte zaplatit, ale někdy to dokonce nejde vůbec. Město zkrátka proti kultuře bojuje.
Ve Velešíně máme okolo dvanácti restauračních zařízení, z nich jediný klub koná kulturní akce, jako např. divadelní představení, koncerty, ale i vernisáže dětských obrázků. Tento klub se nachází v kostele, který je třeba rekonstruovat. Nikdo se proti této renovaci samozřejmě nestaví. Jenže vedení města chce klub z naprosto irelevantních důvodů zrušit a místo toho zde poté vystavit kavárnu, kde se nebude „ cinkat skleničkama“. Možnost takového posezení ve Velešíně již dávno existuje.
Nedávno pan starosta předložil téměř neuvěřitelný návrh pro postavení aquaparku. Tato zábavná atrakce by totiž nebyla (podle návrhů) natolik skvělá, aby si na sebe dokázala sama vydělat. Zadlužil by Velešín asi na 80 let a muselo by se sem chodit koupat okolo tří set lidí denně. Je téměř jasné, že takovéhle návrhy se uskutečňují kvůli vlastním zájmům vedení, tudíž problémy vznikají kvůli lidem. Hlavně kvůli těm, kteří zneužívají svou pozici, anebo ji využít neumí.
Objevil se zde další problém, a to městská policie. Náš hlavní pan drsný policista se stará nejvíce o to, kdo mu poplival jeho „Audinu“, na kterou jistě šetřil celý život ze svého policejního platu. Získává informace nepříliš „ fairovým“ způsobem a poštvává lidi proti sobě.
Dále by nebylo špatné začít opět vysazovat ve Velešíně stromy, protože se mi zdá, že se v poslední době pouze káceli.
Také vystavění dětského hřiště by nemuselo být špatné. U sídliště už ale jedno stojí, jenže je oplocené, pro klíče si musíte dojít na radnici a působí celkově dost chudě. Ne nadarmo se mu říká „koncentráček“. Divím se, že nemá alarm.
Je spousta důvodů, proč Velešínu říkat „Kocourkov“, protože mi opravdu někdy přijde, že tam vše funguje vzhůru nohama.

Osnova: I. Úvod: Malá města
 II. Stať a) vnitřní politika
 b) tajemník
 c) boj proti kultuře
 d) bazén
 e) policie
 f) hřiště
Závěr: Kocourkov


12. ledna 2006
Ondřej Šlejtr, 1. B
1. stylistická kompozice – srovnávací
Popis
Můj nejlepší kamarád
Osnova:
1) Úvod – Představení kamaráda
2) a) Postava
b) Obličej
c) Vlasy
d) Oči
e) Nos
f) Ústa
g) Charakter a povaha
h) Mluva
ch) Oblečení
3) Závěr – Můj vztah ke kamarádovi

Jedním z mých nejlepších kamarádů je Jan Brejník, kterému je 12 let.
Jeho postava se dá zařadit jako vyšší, ikdyž se poslední dobou schyluje k vysoké, samozřejmě na žáka šesté třídy. Postava celkově hubená a sportovní.
Honza má oválný obličej s malou, nevýraznou bradou Na hlavě mu rostou hnědé vlasy, nakrátko ostříhané. Na svět se dívá velkýma, milýma a zelenýma očima, pod kterými leží malý, špičatý nos. Nad bradou má úzké rty s malými ústy.
Honza má spíše plašší povahu, jinak hodnou a milou, podle které se dá poznat na první pohled. Mluví zřetelně, i když docela potichu, ale zase spisovně.
Honza velice rád a velice často nosí teplou, šedou mikinu. Na nohou pak černé džíny.
Můj vztah k Honzovi je dobrý a přátelský a doufám, že je tomu stejně i z jeho strany.


Pašková, B., kvinta, Gymnázium J. Seiferta

Mojžíš

Když se Mojžíš narodil, jeho matka se bála, že ho Egypťané zabijí, a tak ho položila do proutěného košíku a poslala ho po proudu řeky Nilu. Faraónova sestra se šla vykoupat a spatřila košík s dítětem. Odnesla si malého Mojžíše domů a vychovávala ho jako by byl Egypťan.
Židů bylo v té době v Egyptě více, než samotných Egypťanů, proto s nimi zacházeli velmi špatně, báli se totiž, aby proti nim Židé nepovstali.
Když byl Mojžíš dospělý, začal k němu promlouvat Bůh. Židé byli vyvoleným národem Boha, a ten je chtěl s pomocí Mojžíše navrátit zpět do Izraele.
Bůh poručil Mojžísovi, aby s pomocí své pastýřské hole přinutil faraóna k propuštění Židů z Egypta.
Mojžíš nejprve proměnil svou hůl v hada, ale to faraónovi nestačilo, tak jí udeřil do řeky Nilu a všechny egyptské vody se zbarvily krví, faraón zase odmítl.
Mojžíš se ho i nadále snažil donutit k propuštění Židů. Posílal na Egypťany jednu pohromu za druhou: žáby, hejna much, komáry, kobylky, mor a nic nepomohlo.
Mojžíš proto poručil Židům, aby natřeli vrch svých dveří a obě veřeje beránčí krví. Tuto noc vše prvorozené v Egyptě zemřelo i faraónův syn.
Faraón nakonec Židy propustil a ti odešli na dlouhou cestu do rodné země.


7. března 2006
Helena Veverková, 3.E
2. písemná práce
OH v zimě 2006
(fejeton)

A je to za námi, skončily 20. zimní Olympijské hry 2006. Byla tato Olympiáda v Turíně nejúspěšnější, které se čeští sportovci zúčastnili? Probereme si to pěkně popořádku.
Česká výprava si už několik dní po skončení Olympiády v Salt Lake City dělala zálusk na několik zlatých medailí z následující olympiády. Prý za 4 roky obhájí Aleš Valenta vítězství v akrobatických skocích, hokejisté napraví to, co se jim v Salt Lake City nepodařilo, mladá lyžařka Nikola Sudová bude více trénovat a medaili získá také. Kateřině Neumannové ještě pár let vydrží forma a svoji sbírku olympijských medailí ještě doplní. „A rostou nám další sportovní naděje“, říkali čeští zástupci olympijského výboru a čeští trenéři. To byla pravda. Několik měsíců před Olympijskými hrami v Turíně ukázal svoji vynikající formu skokan Jakub Janda i běžec na lyžích Lukáš Bauer. Ti vyhráli několik závodů světového poháru a hned se počítalo s dalšími medailemi. Necelý měsíc před zahájením Olympiády 2006 překonala juniorský světový rekord teprve osmnáctiletá rychlobruslařka Martina Sáblíková. „Ano, ta bude mít také na medaili!“.
„Hurá, přichází vrchol zimních sportů! Začínají 20. zimní Olympijské hry v Turíně! Letos do Itálie odjede neobvykle silná výprava českých sportovců! Jedeme si minimálně pro 5 zlatých olympijských medailí“. Takové věty se objevovaly den co den v novinách a různých časopisech. Ještě se nezačalo závodit a už bylo předem jasné, kdo pojede domů jako vítěz.
A boje o nejcennější kovy začaly. Hned druhý den nastoupila na trať první česká naděje Nikola Sudová. Silná konkurence ji ale odsunula až na 6. místo. „Škoda, stačilo málo a byla by to medaile, rozhodčí mi dali méně bodů, než jsem si zasloužila“ Ten den získala Kateřina Neumannová stříbrnou medaili. Byl to veliký úspěch, ale český národ čekal od této sportovkyně více. Lidé si totiž otáčí známé přísloví „není důležité vyhrát, ale zúčastnit se“ na „není důležité zúčastnit se, ale vyhrát“. A pak začalo „neštěstí“. Českým závodníkům nepřálo štěstí ani forma. To by tak nevadilo, kdyby každý z nich přiznal, že to jednoduše nevyšlo. Každý se před televizními kamerami snažil vykroutit. Hokejista Martin Ručinský po zápase se Švýcarskem, ve kterém přispěl k vlastnímu gólu prohlásil: „Nejel mi puk, tak jsem to musel nahrát tomu Švýcarovi, ten nám to dal do brány“. Tomášovi Vernerovi se sestava v krasobruslení také nevyvedla podle jeho představ, téměř při všech skocích si šáhl na led. To by tak nevadilo, kdyby paní komentující tuto soutěž neobhajovala Vernera způsobem, že Tomáš je rozený talent na skoky a že skáče výborně. Jak toto může říct do televize, když neskočil ani jeden čistý skok?! Nejvíce jsem se ale zasmála, když se určitý komentátor ptal Tomáše Vokouna, co je špatně, že zápas prohráli. Nebyla to sice dobře položená otázka, ale Vokoun se nezmohl na nic lepšího než na větu: „Netrefujou se do mě puky, proto prohráváme“. Vrchol celých her bylo přepsání se trenéra mužské štafety. Napsal tam úplně jiného závodníka, než který měl běžet se slovy “to se stane, překoukl jsem se o řádek“. Ještě že na mužskou štafetu nenapsal některého saňkaře nebo třeba hokejistu.
Z pohledu diváka bych tyto Olympijské hry v Turíně nehodnotila zas tak záporně. Několik českých sportovců se umístilo v první desítce, a to si myslím, že v takovém množství přihlášených závodníků, je docela úspěch. A nesmím zde zapomenout na Kateřinu Neumannovou, která v jednom ze svých posledních závodů vybojovala konečně zlatou medaili.
Lidé čekali od svých reprezentantů možná trochu více, ale jak se říká: „Kdyby čeští sportovci vybojovali očekávaných 5 zlatých medailí, chléb by levnější nebyl“.


Kristýna Marková, 1. C
23. 2. 2004

2. slohová práce
Můj oblíbený románový hrdina
(charakteristika)

Osnova: 1) Úvod: Proč Van Gogh?
2) Stať: Popis spolu s prvky jeho života
3) Závěr: I přesto měl dobré přátele. Malování měl rád nadevše.

Setkala jsem se s ním v jednom článku, který byl právě podnětem k tomu, abych si přečetla o tomto, podle mě velmi zajímavém člověku celý román s názvem Žízeň po životě. Ano, mluvím o slavném malíři 18. století, o Vincentu Van Goghovi. Jeho rozdílné, až schizofrenní chování mě zaujalo již na prvních stránkách. Proto jsem chtěla tuto osobu poznat blíže, soucítit s ní, zkrátka ji celou "prostudovat".
Mám-li mluvit o jeho vzhledu, představme si muže okolo 35 let, drobnější, přesto velmi silné postavy, kde vás zprvu zajisté zaujme obličej, jehož výraz je úzce spojen s momentálním postojem v životě. Jednou zahlédnete oči, v kterých plápolá oheň, což dokonce hraničí s šílenstvím, jindy najdete oči plné melancholie, jindy tak prázdné. Podíváte-li se o něco výše, narazíte na typické Van Goghovské vystouplé čelo, které zakrývají do zrzava zbarvené vlasy. Pod stejně zrzavými vousy vystupují plné rudé rty. Většinou byste ho potkali v otrhaných šatech se stojanem na zádech, jak spěchá zhotovit své další umělecké dílo. Občas bych chtěla vidět svět jeho očima. Například já bych šla okolo nějaké zahrady, viděla bych stromy, květiny, řekla bych si, že je to hezké a šla bych dál. Van Gogh by ale viděl něco víc, neviděl by jen strom, neviděl by jen, že okolo stromu je místo poseté květinami, on by viděl duši toho stromu, jak je příroda dokonale propojená. Právě tyto věci se na svých obrazech pokoušel malovat. To samé, když maloval portréty, vždy se snažil zachytit charakter toho člověka, ne pouze to jak vypadal.
Jak už jsem zmínila, jeho chování bylo velmi proměnlivé, to také souviselo se způsobem žití jeho života. Van Gogh nežil průměrný, klidný život, on zkrátka přecházel z extrémů do extrémů. Na jednu stranu to byl klidný, přátelský, slušně vychovaný člověk. Na tu druhou se z něho stával až psychicky labilní člověk, který by mohl až velmi ublížit. A to jak sobě, tak okolí. Bylo to tím, jaký žil nestabilní život? Nebo to bylo množstvím absintu a laciného tabáku, který se mu často stával snídaní, obědem i večeří? Těžko říct, nejspíše od každého trochu. Většinu času to však zůstával člověk tichý, v chování k dívkám nemotorný. Často byl uzavřený do sebe, přesto měl řadu přátel, kteří se dokázali s jeho nezkrotnou povahou vyrovnat. Největším jeho přítelem v celém jeho životě zůstávalo vždy malování.


Rozhodl jsem se podniknout první jarní vycházku do blízkého lesíka. Silnice, po které jdu. od našeho domu, se leskne, protože v noci pršešelo. Také tající zbytky špinavého sněhu zanecháávají mokré na silnici mokré stopy. Po chvilce vstupujiji do lesa lesa. Pod nohama mi křupe zledovatělý sníh, místy již čvachtá bahno. Rostou tu hlavně jehličnamyny, jejižch jehličí neopadalo. Pod jejich korunami je chladněji chladněji. Náhle jsem spatřil veverku. Bylo tak mrštná, že se zase schovala. Až jaro pokročí, ptáčci se vrátí a vyvedou mladé. Také zajíčci výlezou ze svých nor. Nakonec jsem se vrátil domů a řekl jsem mamince: „už bude jaro maminko“.


Iva Vodvářková, 1. C
4. 11. 2003

1. písemná práce
TÉMA
Jak jsem překonala sama sebe

Osnova:
1) Úvod do problému
2)
3) zápletka
4) vrchol zápletky – uvědomění
5) závěr

Jaké je to ponižující být ovládán jinými lidmi. Někdo si může myslet, že je to chyba dotyčného člověka. To je sice pravda, ale pro slabší jedince není z této situace úniku. Je „hrdinský“ čin říci dost! I mně se to stalo.
Měla jsem kamarádku, teda upřímě řečeno, myslela jsem si to. Byla to jediná osoba, která se se mnou bavila. Začala jsem na ní být závislá, měla jí tak „ráda“, že bych pro ni dokázala udělat téměř cokoliv. A ona byla pěkná mrcha, dokázala toho moc dobře využít. Jednoho dne mě chtěla seznámit se svou partou a já jsem byla bezsebe štěstím, že mě alespoň někdo vezme mezi sebe, abych pořád nebyla tak sama.
Jak jsem předpokládala, do party jsem zezačátku moc nezapadla. Hospody, bary, cigarety a alkohol, to opravdu není moje kafe, ale když šli ONI, šla jsem i JÁ. Našli jsme nějakou hospodu a zalezli tam. Objednalo se víno, druhé, třetí. Bylo mi nějak zle, šla jsem na záchod, když jsem se vrátila – nikde nikoho, jen na stole účet, který čekal na zaplacení. Měla jsem u sebe sotva 200 Korun, tak jsem musela zavolat tátu. Ten rozzlobeně přijel, zaplatil za mě a odvezl mě domů. Doma mě čekalo pár facek od mámy a týden domácího vězení. Řekla jsem to partě. Ti mě přemluvili, že jsem suchar, když poslouchám rodiče, tloukli mi do hlavy, že si vůbec nic neužívám. Začala jsem tomu slepě věřit. Protože jsem chtěla být v pohodě jako oni, porušila jsem zákaz rodičů a šla jsem. Zrovna jsme ten den šli krást krabičku cigaret. Všichni to zvládli, jen já ne. Chytli mě! Zavolali rodiče a policii. Protože mi ještě nebylo 14, poslali mě domů. Rodiče naložili do auta a jelo se. Máma celou cestu brečela. Já jsem brečela až doma. Uvědomila jsem si, že mě vůbec netěší dělat to, co dělám. Večer jsem vyčerpáním usnula. Zdál se mi sen, už nevím, co to bylo, ale díky němu jsem zjistila, že je lepší být bez přátel, než mít takové, co mě jenom využívají a vysmívají se mé slabosti. Řekla jsem si, že s tím jednou a provždy skončím. Rodičům jsem se omluvila, svým „falešným“ kamarádům jsem řekla navždy sbohem, a postupem času jsem si našla nové a mnohem lepší.
Jsem ráda, že jsem to dokázala, udělala jsem moc správně.
PŘÍBĚH JE VYMYŠLEN!!! <připsáno na konci stránky>


Elzeár Bufié

Elzeár Bufié byl velice cílevědomý muž, který ve svém volném čase rád sázel duby. Byl velize praktický a pečlivý, například při zašívání oděvů. Žil v písečné pustině s ovcemi a se svým psem, takže s nikým nemluvil a byl uzavřený. Bylo mu 50 let a na svůj věk byl velmi vytrvalý. Každý den vysázel sto dubů, které každý večer pečlivě vybíral.

Když ho jednou navštívil poutník, nepromluvil s ním téměř ani slovo. Když poutník odešel stále vytrvale chodil s kovovou tyčí s kterou hloubil díry pro sazenice a pylně sázel dalších 30 let duby.


Krádež Kachnanovy sochy

Osnova:

I. město

II. 1. ranní čaj

2. socha ukradena

3. povolání detektiva Pácala

III. objasnění záhady

Děj:

Ve městě, kde se v ulicích prohánějí tmavě zeleno{u}<in> barvou a různými symboly označení pštrosi, aby každá osoba dobře věděla, komu onen zeleně pomalovaný pštros patří a kde se usíná každý večer v deset hodin, kdy místní tzv. nočník ohlásí noc fouknutím do fujary a kde probouzí věčně nachlazený Pepa – místní kohout, který je zároveň i vedoucím drůbežího sdružení, žijí bezmála čtyři rodiny. Nedaleko za městem bydlí ještě jedna osoba Je to nikdy nespící detektiv Pácal, který nosí slušivý kabát, rádiovku, a který si každé tři hodiny pěchuje tabák do své zamilované pěnovky Magdy.

Jako každé ráno Pepa svým sípavým hlasem ohlásí osmou hodinu ranní. Sluneční paprsky už pomalu klepou na záclony a dávají tak signál k probuzení. Celé město se v půl deváté nasnídá a vyrazí s hrníčkem na náměstí Stephana Matůše, které zdobí socha známého bojovníka za svobodu drůbeže Vlada Kachnana. Jen hluchý kovář Kladívko, který má okna na západ, jde jako vždy na poslední chvilku. Všichni se ale zarazí, když na náměstí dorazí. Náměstí už nezdobí symbol svobody drůbeže (anglicky "symbol of chicken liberty), ale pouze prach na místě kde stála.

Ve městě nastane obrovský zmatek a chaos. Pštrosi pobíhají hekticky sem a tam, tam a sem, až zakopávají o obrubníky, které nejsou tak vysoké, že by o ně někdo mohl zakopnout, ale v tom chaosu se najednou každý stává vratkochodcem. zmatený Pepa už dokonce nevydá ani hlásku. Matůšovo náměstí zahalí čerň a pokryje ho smuteční halena

Náhle však přijde Helena Kabrhelová s nápadem, že se hned musí zavolat očko Pácal. Zaběhnou vyčerpáni k telefonní budce, která stává vedle sochy. Vejde se do ní pouze hubený vechtr Pája Nevěřil. Nevěřil vytočil telečíslo a na druhé straně se ozvalo hlubokým hlasem "Hola??? tam Voltr Pácal." Posléze, co Nevěřil vytočil, vysvětli a zavěsil, vyčkal s celým davem čtyř rodin na Pácala, který přicválal během deseti minut na svém bujném oři Spálisovi. Všichni si sedli kolem místa kde stávala socha a bádali o tom, co se s ní asi mohlo přihodit. "Musel to bét někerej z našich", řekl starosta Josef Alkatel, "páč žádnej panáček zde nebejvá v okolí sta kiláků", dodal. "Je to bystrý postřeh kolego starosto", řekl Pácal, jemuž z nozder stoupal dým ve tvaru lachtaní samice. "Vlastně ne Chybí zde sochař Ludva Pigaso", prohlásil Nevěřil.

Pácalovi zasvítily oči. "Co jste dělali včera večer?", optal se. "Jako vždy Víno, ženy a trochu sme si zabékali", odpověděl Alkatel. "Aha zde začínám lecos chápat Vzpomeňˇte si přeci. V pondělí upadla soše ruka, na které se pohupovalo nespočetně holubů tuším že tři" zamyslel se Pácal. Všem už zablesklo, že jí má Pigaso ve své dílně a že ji nespíš právě teď opravuje.

"Já si myslel, že zde někdo chybí", přidal se Nevěřil. "Jste opravdu nejlepší detektiv v okolí sta kilometrů", pochválil Pácala Nevěřil, který nemohl uvěřit tomu, že na to mohl zapomenout. Pácal obdržel dva zlaťáky na seno pro Spálise a odjel zpět se západem slunce směrem na východ. Druhý den se socha vrátila na své místo s cedulkou "Zákaz vysedávání holubů!!!" a celé město opět osvítil klid, láska a mír


Barbora Získová 2. G
13. října 2008

1. slohová kompozice
(Diskusní příspěvek)

<novinový článek – Volit v šestnácti? Raději ne!>

Proč nejít k volbám už v sedmnácti?
S Vaším názorem „nevolit pře 18. narozeninami“ nesouhlasím. Myslíte si, že dovršení plnoletosti, tedy osmnácti let, musí automaticky znamenat psychické vyspění? Myslíte si, že osmnáctiletí toho o životě vědí více, než sedmnáctiletí? Já tedy ne. Hranice 17 let je optimální. A jsem si jistá, že většina českých mladistvých o volby stojí. Tak proč jim tu příležitost neposkytnout? A co se týče toho, že by mladí dávali přednost komunistické straně, to je podle mě absurdní. Po 2. světové válce sice spousta mladistvých volila KSČ, ale to nikdo nevěděl, jaké to bude mít důsledky. Teď už jsou naopak poučení, a proto si myslím, že by se tato situace neměla opakovat. Naopak s Vámi souhlasím se snížením hranice pro legální sex na 14 let. To, že by se hranice snížila o pouhý rok, by stačilo. Vždyť zakázané ovoce nejvíc chutná. Proto mladí začínají se sexuálním životem už ve 14. (A někdy i dříve.) Cítí se dospěle. „Haha. Porušil jsem zákon,“ pomyslí si teenager. A je to právě ta chyba. Kdyby zákon dovoloval sexuálně žít už od 14 let, ubyla by touha „porušovat“ tento zákon. Mladí by neměli potřebu si něco dokazovat a počkali by klidně i do těch 15 let. Ale to většina českých politiků nechápe, a proto se změny tohoto „primitivního“ zákona jen tak nedočkáme.


Slohová práce školní
Vendula Konvičková
16. ledna 2007

Problém, který mě zaujal
Ráda bych vás seznámila s několika „vážnými“ problémy, které řeší dnešní školáci a školačky. Nestačila jsem se divit, jaké potíže v životě takové devítileté slečny či desetiletého mladíka mohou nastat…
Asi před týdnem jsem cestou ze školy vyslechla zajímavý rozhovor. Nemyslete si, že snad poslouchám cizí hovory, to ne, ale tyhle dvě malé štěbětalky nemohl nikdo přeslechnout. Stála jsem v autobuse a dívala se z okna, když jsem zaslechla dětský hlásek, jak se vážně ptá: „Heleď,nmám si nechat ty vlasy obarvit? Chtěla bych blond s červenýma proužkama, víš ne? Jako ta modelka v tom časopise.“ Otočila jsem se a uviděla malou slečnu (asi ve 4. třídě) jak napjatě čeká na názor své kamarádky. Kamarádka dlouho neotálela a začala jí líčit moderní světové trendy – oblékání, kosmetika, chování…Nakonec se dostalo i na odpověď na „těžkou“ otázku. Barva byla schválena. Vyskytl se však další problém…co si k novému účesu pořídit? Jaké barvy triček ..? Opravdu jsem netušila, co ta děvčata všechno neví!? Zjistila jsem, že paní, která stála vedle mě, zcela zaspala dobu. Oblečení, které měla na sobě je prý dávno „pasé“. Módu příliš nesleduji, a tak nevím, jestli černé kozačky s deseticentimetrovou špičkou jsou „in“ či „out“…
Ale nejen děvčata mají problémy. Náš soused, kterému bude brzy 10 let se mě nedávno ptal, jestli neznám nějakou „fakt“ dobrou hru. Když jsem mu řekla o skvělé stolní hře, vypadalo to, že jsem ho překvapila. Výraz překvapení se však brzy změnil ve výraz údivu, který přešel v nekontrolovatelný záchvat smíchu. Slovy: „To už dnes nikdo nehraje!“ a přednáškou o „pořádných“ hrách – tedy počítačových hrách – technických vymoženostech a nových počítačových programech mě šokoval. S otevřenou pusou a vyvalenýma očima jsem stála na chodbě ještě pár minut poté, co odešel. Ano, byla jsem šokována tím, kolik věcí o počítačích, technice a podobných věcech takový člověk ví.
K přemýšlení mě donutila i skupinka dětí v knihovně. Zatímco jiní si půjčovali pohádky na dobrou noc, tato skupinka děvčat a chlapců hledala knížky o světových válkách a globálním oteplování, přičemž řešila čtvrteční olympiádu z přírodopisu. To co věděli o válečných strategiích a jak hluboce řešili problematiku životního prostředí, přírody atd. mě donutilo, abych se nad sebou zamyslela…vážně zamyslela nad tím, co bych o těchto problémech mohla říct já…
Vnímáte někdy jaké starosti mají dnešní školáci? Vzpomínáte si na své starosti, které jste měli v jejich věku vy? Myslím, že bychom se nad jejich problémy měli zamyslet, vždyť oni jsou naše budoucnost, odraz doby… to, co trápilo dříve dospělé dnes „trápí“ naší mládež.
Když o tom tak přemýšlím, docházím ke zjištění, že dnešní omladina dospívá mnohem dříve a ptám se: Je to tak správně?

Osnova:
Úvod
2) Stať: a) děvčata a jejich problémy
 b) o co se zajímají „chlapci“
 c) o čem přemýšlí dnešní mládež
3) Závěr


Tomáš Procházka
Třída: VIII. A
Datum: 4. 11. 2009
1. slohová práce – charakteristika literárního hrdiny

„Odyseus“
Rozumný a velice mylí král Ithaky si v každé situaci poradí se vším. Když se vracel z Trojské války kterou vyhrál tak ještě dlouho se svými muži bloudil na moři. Přelstil zlého Kyklopa Polyfémese když se svými zbylými muži mu vypálily jeho oko aby se dostali z jeho jeskyně kterou zahradil kamenem. Také musel odlák své muže od sladkého ovoce jinak by se už nikdy nevrátily. I když byl vlýdný ke všem tak právě bohové ho poslali na tuto cestu na které bloudil 50 let a stratil všechni muže. Když se po té dlouhé cestě konečně vrátil domů jeho žena ho vítala s otevřenou náručí že není mrtví a konečně se vrátil. Vždy jednal pouze až poté co promislel všechny okolnosti jako v kyklopově jeskyni kdy se svími muži přivázal ke ovcím aby se dostali ven poté co mu vypíchly oko. Zalepil námořníkům uši voskem aby neslišeli spěv nymf a sám se nechal přivázat ke stěžni aby jim z lodi neutekl za těmi nymfami. Nikdy se na nikoho nezlobil, jednal vlídně.


27. listopadu 2008
Kučerová Iveta
P1b

1. písemná slohová práce
Vypravování
Téma: Byl to jen sen

Osnova: 1. Temná ulička
2. Opuštěný dům
3. Kočka v koutě
4. Pokračování v průzkumu
5. Nález v patře
6. Útěk před temnou postavou
7. Probuzení

Jednou večer jsem šla po ulici, která se táhne mezi domy v naší vesnici. Vždycky jsem z ní měla divný pocit, ale dnes to bylo ještě horší, všude takové podivné ticho, jen občas fouknul vítr do zrezlých vrat paní Novákové, která se s hlasitým skřípěním otvírala a zavírala. Byl to opravdu divný večer, takový chladný a tajemný.
Najednou se ozvalo zatřepání křídel. V jednom opuštěném domě se v okně shromažďovali ptáci, nejspíš holubi. Nechápala jsem, co tam tolik ptáků může hledat, protože jsem byla zvědavá, tak jsem i přes hrozný strach překročila pomyslný práh zahrady u domu. Všichni ptáci zpozorněli a opustili své stanoviště na okně. Rozhodla jsem se, že se půjdu podívat dovnitř. Otevřela jem dveře a zavolala. „Je tu někdo?“ Nikdo se neozval, tak jsem tedy pokračovala dál.
Něco v koutě se pohlo. K smrti vyděšená jsem couvala do protilehlého rohu místnosti a pozorovala, co se bude dít dál. Pohlo se to znovu, ale tentokrát jsem se nevyděsila, protože jsem ve světle pouliční lampy zjistila, že to byla jen černá kočka, kterou sem tam vídám pobíhat kolem.
Moje nervozita trochu klesla, pokračovala jsem tedy dál v průzkumu. Většina dveří, tedy spíš to, co z nich zbylo, byla zarostlá pavučinami, které domu dodávaly ještě hrůzostrašnější podobu. Opět jsem uslyšela šumění ptačích křídel. Vydala jsem se tedy po schodech nahoru do patra. Zchátralé schody skřípaly pod mojí vahou a pavučiny se mi lepily na obličej.
Nahoře v patře bylo o něco lepší světlo, ale všude byl cítit takový divný štiplavý zápach. Pod oknem leželo cosi velkého, něco ve velikosti lidského těla. Hrklo ve mě, vše jsem pochopila, holubi tu byli kvůli tomu tělu, hodovali na něm! V tu chvíli jsem se nemohla vůbec nadechnout, bylo mi hrozné horko a špatně od žaludku.
Když jsem byla na pokraji zhroucení, chtěla jsem křičet, volat o pomoc, ale nešlo to, ať dělám co dělám, nevydám ze sebe jediný zvuk. Temná postava se začala pomalu zvedat, neváhala jsem ani chvíli a utíkala pryč, dolů po zchátralých schodech.
Když tu náhle se pode mnou jeden schod probořil a já zůstala uvězněna nohou v něm. Když se mi po chvíli podařilo vydolovat nohu z díry, utíkala jsem dál, ven na zahradu, za sebou jsem slyšela kroky té postavy, pronásleduje mě. Cesta pod nohama vůbec neubíhala. Věděla jem, že mě chce zabít, protože jsem se odvážila vejít do toho domu a to ještě v tak temné noci. Neotáčela jsem se a utíkala, co mi nohy stačily. Něco se přede mnou mihlo, začala jsem panikařit, v hlavě se mi honilo tisíce myšlenek. „Co když je jich víc? Co když se na mě domluvili?...“
Obavy ze dvou nebo více tmavých postav mě opustili, až když jsem se probudila doma v posteli v mém útulném teplém pokoji. Srdce mi stále rozrušeně bilo, ale pořád a stále si opakuji: „Byl to jen sen.“ Doufám, že se mi takováto noční můra už zdát nikdy nebude.


Osnova:

1) Dopis Adamovi

2) kino

3) nevyděli

4) zůstat až do neděle

5) moc se těším

27. listopadu.

Milí Adame,

moc se těším, aš půjdeme v sobotu spolu do kina. Dlouho jsme se nevyděli, a tak si budeme mít co říct. byl bych moc rád kdyby si mohl u nás zustat až do neděle. A šli bychom třeba do cukrárny.

těším se

Adam


31.10. 2006
Tomáš Černý, 2.D
1. písemná slohová práce
Warcraft III
(referát)

Osnova:
I – vtažení do děje
II – postup, jak vyhrát
III – a trochu přemýšlení na závěr

Warcraft III.
První slabý podmět pro sepsání tohoto referátu se udál jedné temné, deštivé až pochmůrné zářijové noci. Líně se převalujíc ve své posteli, jal jsem se chopiv svého mobilního přijímače, a odeslal jsem zprávu. Její text byl jasný, stručný, výstižná, zněl: Dáme?. Všichni příjemci obratem odpověděli jedinou možnou reakcí a to: Dáme!!!. Když jsem přišel k počítači vše bylo již připraveno, mapa formátu XXL na mě vzhlížela se svým posledním místem a já neodolal.
Nyní již však k referátu, jeho problematika spočívá v otázce jak, jako začínající hráč porazit Počítac (šílený), když jej tvůrci blizardu udělali tak moc šíleným. Já jsem na něj návod našel a nyní bych vám o něm rád poreferoval. Nastiňme si situaci jaká zavládla, tři hráči jmenovitě Bubla CZ, Pjotrovič a Tommi ho vyndej se museli pokusit porazit né jeden, ale rovnou tři šílené počítače, zde je rada jak na to.
Na začátku každé hry hrác obdrží 5 dělníků a základní budovu, která má funkci spojenecké državy.
- krok č. 1.
-hráč musí vzít 3 dělníky a poslat je do dolu se zlatem, zbylé 2 pak pověří postavením kasáren a budovou na hrdiny +
- krok č. 2.
- mezi tím za zbylé peníze verbuje stále víc a víc dělníků, které pak odesílá do dolů, lesů či polí na těžbu surovin bez, kterých by byla má taktika neproveditelná
- krok č. 3.
- v kasárnách postaví co nejvíce bojovníků než se vyrobí hrdina, po jehož vyrobení nabírá hra na nepředstavitelné obrátky
Nyní bych podotknul, že je stále potřeba sledovat populační limit, který musí být větší než vlastněné vojsko, jinak nejde verbovat. Populační limit zvedáme domky, které bez ustání staví jeden z dělníků.
- krok č. 4.
- vzniklou armádu rozdělíme na dvě menší. Jedna vedená hrdinou a druhá čítající více bojovníků podporovaná obléhajícími stroji.
V této části hry stojí za zmínku fakt, že tato, ač dokonalá strategie se nedá použít v boji mozku proti mozku, neboť využívá nedokonalosti kybernetického myšlení, jež není schopno zcela objektivně vyhodnotit vzniklé, následující situace.
- krok č. 5.
Armádou, která je vedena hrdinou, pohneme k nepřátelské opevněné osadě a lehkým, rychlým útokem na libovolný cíl odlákáme soupeřovo vojsko.
Pro uspění mise je třeba odlákávat vojáky stále dál od základny, počítači nedojde laciná léčka a nechá své město bez dozoru, čehož využijeme v poslední krok, jež zničí soupeřovu morálku, odvahu, poslušnost a vůbec bojeschopnost.
- krok č. 6.
- lidnatější armádu, podpořenou vysokokalibrovými katapulty pošleme do základny s jediným úkolem, a to, vyhledat a zničit veškeré soupeřovy obytné domy. Jejich ztráta znemožní rozrostlému nepřátelskému vojsku bojovat a stanou se lehkou obětí.
Na konec důvod sepsání tohoto referátu, nebyl napsán jako návod na poražení počítače (šílený), ale jako podmět k zamyšlení, či jako metafora pro postoj člověka ke stroji. Miliony bleskurychlých bajtů nikdy nedosáhnou takové inteligence a schopnosti improvizovat, jako lidský genom, a proto je zcela nezbytné, aby člověk nikdy nenechal počítači vlastní iniciativě.


Zehlerová Lucie
Třída: VII. B
Datum: 19. 11. 2009
1. slohová práce – popis uměleckého díla
Obrázek Josefa Lady

Děti v zimě
Obrázek je ve stylu kolorované kresby. Nakreslil ho Josef Lada. Je z roku 1955. Poukazuje na dřívější radovánky v zimě.
Hlavním motivem jsou děti. Na jejich obličejích je vidět spokojenost. Tváře jsou červené od mrazu. Dívky mají na hlavě šátek, ruce mají zastrčené v „štulci“. Dívky i kluci mají na nohou válenky. chlapci nosí na hlavě ušanku a na krku vidíme šálu.
V pozadí si všimneme domku, z jeho komína se valí hustý dým. Na obzoru spatříme budovu, nejspýše je to škola. Má růžovou fasádu a zasněženou střechu. V popředí stojí sněhulák. Skupinka dětí ho dokončuje. Za sněhulákem je zledovatělá louže, ze který si děti vytvořily skluzavku. Nad skluzavkou je kopec, na kterém se sáňkuje. V tomto kopci stojí také vrba.
Kresba je na pohlednici. A líbí se mi.


Životopis
Jmenuji se Anna Hylasová.
Narodila jsem se 25. 10. 1994 v Praze.
Momentálně bydlím v Jezerech 299 na Braškově, popisným číslem 27351.
Jsem svobodná a bezdětná.
Můj otec se jmenuje Daniel Hylas, narozen 26. 2. 1968, bydlí na téže adrese jako já. Vystudoval vysokou školu Karlovy univerzity, oboru medicína. Je ženatý s mou matkou.
Moje matka se jmenuje Gabriela Hylasová, narozena 29. 11. 1972, bydlí na téže adrese. Vystudovala střední školu zdravotnictví. Je vdaná s mým otcem.
Mám také bratra. Jménem Erik Hylas, narozený 13. 12. 2003 Navštěvuje mateřskou školu, posledním rokem.
Co se týče mého dosaženého nejvyššího vzdělání, letošním rokem ukončím povinnou docházku. Učím se průměrně a po základní škole se chystám studovat střední hotelovou školu v Praze.
Mezi mé záliby patří ježdění na koni, box, vaření, tanec, modeling a ráda se učím jazyky, poslouchám hudbu, několik let jsem závodně běhala na krátké tratě, dále jsem závodně hrála basketball.
Dosáhla jsem v roce 2005 v březnu, nejrychlejší žákyně, narozených z ročníků, 1992, 1993, 1994 a 1995 behu na 60 metrů v České republice. Mám doma z atletiky 13 zlatých medailí.
Učím se Anglický, jazyk, Německý jazyk, Francouzský jazyk a Španělský jazyk.
Můj zdravotní stav není plně v pořádku mám mnoho alergií, astma a nemohu běhat tratě delší jak 600 metrů, dělat různé cviky z gymnastiky a od doby co mi kůň prokopl hrtan se mi často špatně dýchá.

8. 1. 2010 v Kladně
Hylasová


Slohová práce školní

Veronika Pěšinová
2. A								14. ledna 2008

Jací jsme my, ve 2. A

Když jsme poprvé 4. září přišli do 1. A, všichni byli nejistí a měli obavy. Otázky – jaké budou následující 4 roky na této škole, jací zde budou spolužáci a zda se dokážeme začlenit do kolektivu – se jistě honili hlavou každému z nás.
Hned ten den jsme se začli seznamovat. Všichni se snažili poznat co nejvíce lidí a povídali si s kamarády, se kterými na tuto školu šli nebo je už znali ze dřív. Poté přišla naše paní třídní profesorka a poslala pryč pár žáků z jiné třídy, kteří se vydávali za prváky a my si celou dobu mysleli, že s námi budou po zbytek našeho studia v jedné třídě.
Následující dny byli, co se týče učení, poklidné. Teprve jsme se seznamovali se školou, rozvrhem a se spolužáky. Na seznámení a utužení třídního kolektivu jsme několikrát zašli i do hospody. To vše v nás vzbuzovalo dojem, že budeme dobrá parta, který, jak doufám, ještě pořád má každý z nás.
Čas neúprosně letěl a byl zde prosinec. Před námi ležela první zkouška jak dokázat, že se dokážeme na něčem domluvit a jít do toho všichni naplno, což se až tak nestalo. Před vánočními prázdninami se každoročně koná školní akademie. Naše třída se nemohla dohodnout, co zde předvede. Nakonec jsme vymysleli, že zatancujeme na písničku o Večerníčku. Ale kluci se od toho distancovali a tuto scénku předvedly jen holky. Někdo to bral jako zradu a někomu to bylo jedno. Také to trochu poukazovalo na to, že asi nebudeme tak dobrá parta, jak se může na první pohled zdát.
Na konci února jsme jeli na lyžařský výcvik, kde se objevilo prvních pár neshod. Nejenže se několik lidí mezi sebou rozhádalo, ale objevilo se takové to rozpartičkování. Třída se rozdělila do více skupin, kde jsou mezi sebou dobrými kamarády a ostatní pro ně jen spolužáci. Ostatně se ale není čemu divit. Každý je jiný, má jiné zájmy a vyhovují mu jiné lidé. Dá se říct, že tohle vydrželo dodnes.
Ale ať je to jak chce, myslím si, že když chceme, jsme dobrá parta. Vždyť co bychom dělali třeba bez Kuby a Kuby, kteří ze zadní lavice svými neustálými hláškami a poznámkami lezou na nervy většině profesorů, bez Týny, která baví třídu nejen o přestávce, ale i při hodině. Nebo bez Anet, která ráda každému vysvětlí všechno učivo a Míši a jejích neustálých záchvatů smíchu?

Osnova:
I. Úvod
II. Stať: a) první seznamování
 b) začátek školy
 c) akademie
 d) lyžařský výcvik
III. Závěr