Uttrykket er lett å forstå for en som er oppvokst på Bislett, også. Jeg tror ikke vi tar stort anstøt av det, men la nå det være. Interpellanten stiller et veldig konkret spørsmål: Med hvilken begrunnelse har Miljøverndepartementet gått inn for utvidelse av fredede og vernede områder? Svaret er veldig enkelt: Med bakgrunn i den verneplanen som Fremskrittspartiet i sin tid var med på å stemme for i Stortinget. Nasjonalparkplanen ble vedtatt i Stortinget i 1993. Fremskrittspartiet var den gang for planen, men jeg synes det er – det er kanskje heller ikke et parlamentarisk uttrykk – litt flaut at representanter som først er for en plan i Stortinget, bruker resten av livet på å lete etter alle sanne og urimelige motforestillinger mot den, og hver gang det kommer en lokal innvending, kaster man seg på den istedenfor å være med og stå fast ved den planen man selv har gått inn for, og forsøke å få den til – selvsagt i konstant dialog med lokalbefolkningen. I 2010 vil nasjonalparkplanen bli fullført, med ett eller to unntak. Det har Stortinget og skiftende regjeringer – ikke minst Høyres Børge Brende bidro til dette – all mulig grunn til å være stolte av. Da vil vi også ha lagt bak oss ett kapittel i norsk miljøhistorie, nemlig verneplaner i det man kan kalle utmark der hvor det ikke bor så veldig mange mennesker, dog noen. Neste fase vil være hvordan vi tar vare på miljøet tett på der et stort flertall mennesker i Norge lever og bor. Jeg blir særlig lite imponert når jeg hører representanten si at lokalbefolkningen ikke kan benytte disse områdene. Jeg vet ikke hvor det kommer fra. Det er selvsagt også ved vern full anledning til bærplukking, til jakt og til fiske. Samiske næringsinteresser – reindrift – kan i all hovedsak fortsette som før. Selvsagt kan, skal og bør lokalbefolkningen bruke nasjonalparkene. Hensikten med nasjonalparker er jo ikke å verne dem for å holde mennesker ute, men det er bl.a. også for å verne viktige deler av norsk natur sånn at mennesker skal kunne ta den i bruk. Det er altså ingen hindring for høsting av naturressurser på forsvarlig måte i tråd med verneformålene at man har en nasjonalpark, og mye næringsvirksomhet kan tillates. Senest for en måned siden hadde vi en runde om Hardangervidda her i Stortinget, og slik jeg oppfatter det – i hvert fall fra de Høyre-representantene som fremmet dette – har man i ettertid funnet gode kompromisser, nettopp fordi saken var oppe i Stortinget, og det bidro til det. Om 14 dager skal jeg til Valdres for å se på hvordan man kan ha en dialog med lokale seterlag i Valdres, om hvordan vi kan utvide Ormtjernkampen nasjonalpark på en måte som vil være akseptabel. I Finnmark pågår det for tiden et arbeid med tre verneplaner. Det gjelder utvidelse av en nasjonalpark i Kautokeino, som jeg kvier meg for å forsøke å uttale navnet på. Representanten er helt sikkert langt mer i stand til det, men den heter noe i retning av Goahteluoppal. Øvre Anárjohka er lettere å uttale. Den ligger i Karasjok kommune. I tillegg er det en myrplan, som fortsatt ligger til forberedelse hos fylkesmannen i Finnmark. Alt dette er i tråd med målet for nasjonalparkplanen, som er å sikre et representativt utvalg av norsk natur, å sikre vern av større, sammenhengende urørte naturområder, å sikre områder med landskapsmessige verneverdier og å sikre vern av planter og dyr og deres leveområder, særlig områder hvor det er verdifull natur. Hvis man går konkret inn på de områdene som foreslås vernet, vil jeg få lov til å nevne at i Anárjohka-området er det skogen. Det er furu- og bjørkeskog. Den truede arten sandfuruskog finnes i store deler av området, og det er et av de viktigste naturskogområdene i Norge. Det finnes mange sjeldne sopparter i Anárjohka, og det er den største naturlige granforekomsten i Norge nord for Saltfjellet og en av de vestligste utløperne av den sibirske taigaen i Norge – for å gi den konkrete begrunnelsen for verneområdet. Når det gjelder verneområdet i Kautokeino, er det store myr- og våtmarksområder, der vi bl.a. finner de siste palsmyrene i Norge, med en type permafrost som bare forekommer i områder med en årsmiddeltemperatur under ÷1 °C. I alle disse verneområdene kan man treffe på de fire store rovdyrartene. Våtmarksområdene er noen av Norges viktigste hekkeområder for mange rødlisteregistrerte fuglearter, som sedgås, storlom, brushane, myrhauk. I ravinene finner vi den truede lappsangeren og den sjeldne duetrosten. I furuskogen hekker kongeørn, fjellvåk, lavskrike og dvergspurv. I tillegg til dette er fiskeforekomstene karakterisert av østlig naturlig innvandrede arter, som sik, gjedde, harr, abbor, lake og ørekyte. Fra nord kommer laks, ørret, røye og trepigget stingsild, for å nevne noen av naturkvalitetene i området. Det har også vært et rikt samspill mellom mennesker og natur i området, så det finnes også viktige kulturminner å ta vare på. Myrplanen, som altså er noe annet enn de to nasjonalparkområdene, er den siste i rekken av fylkesvise tematiske verneplaner som ble vedtatt gjennomført allerede tidlig på 1980-tallet. Det var før Fremskrittspartiets inntreden, tror jeg, så jeg skal ikke gi partiet ansvaret for den, skjønt kanskje var partiet med på å stemme for den også. Målet med de tematiske verneplanene er innenfor hvert fylke å sikre et representativt utvalg av ulike sentrale naturtyper. Så viser interpellanten til ulike lokale innvendinger og kritiske merknader. Det er en del av en naturlig prosess. Jeg kjenner ikke noe verneområde i Norge hvor det ikke har vært en dialog med lokalbefolkningen, hvor man dels har kommet lokale innvendinger i møte, og dels i noen tilfeller har valgt å verne trass i lokale innvendinger. Det legges opp til en grundig og åpen saksbehandling i alle vernesaker. Min innstilling er alltid å be den lokale forvaltningen ved fylkesmannen, eller en lokal miljøvernmyndighet av ulikt slag, om å lytte så mye som mulig til lokalbefolkningen. For de to nasjonalparkforslagene i Finnmark har fylkesmannen hatt hjelp av særskilte opprettede arbeidsgrupper med representanter for brukerne og kommunene. Man tar sikte på å opprette en tilsvarende arbeidsgruppe til hjelp for fylkesmannen ved utarbeidelse av forslagene til myrplan. Den faktiske prosessen som foregår her, går langt utover hva som er direkte lovpålagt, men er et uttrykk for vår regjerings, og sikkert også tidligere regjeringers, politiske ønske om faktisk å ha en så bred prosess med lokale myndigheter som mulig. La meg også til slutt nevne at når disse områdene formodentlig i løpet av 2010, etter dialog med lokalbefolkningen, får et større eller mindre vern, vil jo det skje innenfor en ny politisk ramme som den rød-grønne regjeringen har skapt, mens de regjeringer som Fremskrittspartiet støttet, ikke gikk inn for lokal forvaltning av vernet. Vi har nå lagt om prosessen, slik at det blir en lokal forvaltning av vernet. Det vil det selvsagt bli lagt til rette for også når det gjelder nasjonalparkene i Finnmark. Det blir opprettet lokale forvaltningsstyrer, og de vil ha betydelig handlefrihet til å håndtere vernet, selvsagt innenfor de rammer som Stortinget fastsetter – og så til Kongen i statsråd. Den rød-grønne regjeringen har også kraftig trappet opp et verdiskapingsprogram for verneområdene. Det vil selvsagt også komme til anvendelse i Finnmark, slik at man kan bruke nasjonalparker som foranledning til økt turisme, mer opplysning i lokalsamfunnet, bruke dem overfor skoleelever i undervisningssammenheng, men framfor alt for å tiltrekke næringsliv og turisme av ulikt slag, på basis av vernet. Vi har altfor ofte holdt de vernede områdene i Norge litt hemmelig. De er ikke godt skiltet på veikart, med anvisning om hvordan man skal komme dit. Ved at vi gjør mer av dette, samtidig som vi stimulerer lokalt næringsliv til å utnytte verneområdene, slår vi to fluer i én smekk. Vi får vernet vesentlige deler av norsk natur, og vi skaper viktig næringsliv i noen av Norges utkantområder.


Det digitale bakkenettet oppfattes av noen som et foreldet system. Andre oppfatter det som det eneste saliggjørende. I andre land har vel denne satsingen ikke vært udelt vellykket. Nå sier saksordfører at det omsider er kommet investorer på banen som ønsker å satse penger på dette. Men er det slik det er, da? Er det ikke heller slik at det finnes investorer som vil bruke skattebetalernes penger å investere med? Ikke bare tvinger dette det norske folk til å kjøpe en boks for å kunne motta digitale sendinger, men faktum er at vi også får en økning av lisensen – som ingen spurte skattebetalerne om de ønsket. Det forundrer meg derfor at Regjeringen kan gå inn for at den norske befolkning skal pålegges å kjøpe små bokser og få økt lisensen for å få et digitalt bakkenett; alternativet er svarte skjermer. Man kan hevde så høyt og så lenge man vil at dette er det beste for den norske befolkning. Men vi har hatt et stort påtrykk av lisensbetalere som er bekymret for denne ekstrakostnaden. Så mitt spørsmål til statsråden blir: Mener statsråden og resten av Regjeringen at det er helt i orden at skattebetalerne skal pålegges en ytterligere avgiftsøkning uten at lisensbetalerne er forespurt?


Jeg registrerer at for andre gang unnlater statsråden å svare på det egentlige spørsmålet, nemlig om hun selv har tro på at det vil bli realisert gasskraftverk i Norge. Skogn har konsesjon. Skogn har utslippstillatelse. Ja, men de har ikke gass. Regjeringen har ikke gjort noe for at staten skal ha et myndighetsansvar for å føre gass fram til de store forbrukerne. Der har Regjeringen sviktet. Men jeg registrerer at statsråden sier at utviklingen av CO2-rensing er altoverskyggende for det som skal skje når det gjelder gasskraft. Forrige energiminister fra samme parti, basert på den samme regjeringserklæring som nåværende energiminister, sa at gasskraftverk må til for å kunne løse kraftkrisen i Midt-Norge. Og den har også statsråden erkjent er ganske nært forestående, de nærmeste årene - vi snakker ikke om 2016-2018, men om 2010-2011. Da må en spørre: Ser ikke statsråden en viss ulempe for Midt-Norge ved at en skal først utvikle CO2-rensing før en kan løse kraftkrisen ved å bygge et gasskraftverk?


Jeg tenkte jeg skulle si noe om noe som Per Sandberg har brukt mye tid på i komiteen, og som det er skrevet mye om i merknadene, men som det ikke ble sagt noe om i innlegget i det hele tatt. I budsjettinnstillingen skriver Fremskrittspartiet i sine merknader at «alle mennesker er født frie og like i verdighet og rettigheter, uavhengig av rase, farge, kjønn, språk, religion, opprinnelse eller oppfatninger». De skriver også at «et samfunn som bygger på likeverd må respektere menneskers ulike egenart, kultur, holdninger, erfaringer og livsførsel». Dette er jo kjempebra! Problemet er bare at det er ingenting i flyktningpolitikken og innvandringspolitikken til Fremskrittspartiet som henger sammen med akkurat dette. I forhold til f.eks. arbeidstillatelse skriver de bl.a. at en er nødt til å se på om enkeltes rettigheter må være svært begrenset, og at «det må gjøres flere og større unntak fra hovedprinsippet om like rettigheter» – med andre ord for folk som kommer hit for å jobbe. Om integrering sier de at det forutsettes at folk som kommer hertil, skal akseptere det norske samfunns kultur og bli en del av og ta del i det. Men dette er det jo flere grunner til å stille spørsmål ved om Fremskrittspartiet faktisk lever opp til. Mitt syn på norske verdier er at forskjellen på en imam som er for tvangsekteskap eller omskjæring, og mitt syn, og på mitt syn og synet til de aller fleste i Fremskrittspartiet er akkurat like stor. Og mitt syn er også det at jeg står nærmere en iransk opposisjonell ateist enn f.eks. ledere av enkelte deler av indremisjonen som ikke tillater kvinner å ha stemmerett i trossaker. Ser ikke Fremskrittspartiet at det her er et utrolig stort sprik?


Som det medlemmet av den arktiske delegasjonen som kanskje har vært med kortest tid, tillater jeg meg å komme med en liten refleksjon over det jeg har hatt gleden av å få være med på i arbeidet den korte tiden. Som en innledning: Det arktiske samarbeidet skriver seg tilbake til midten av 1990-tallet. Det var den gangen, som nå, miljø og miljøsamarbeid som sto i fokus. Etter som årene har gått, er den menneskelige dimensjonen – bosettingen i arktisk område – også blitt sentralt, og vi har fått et arktisk universitet. Det arktiske samarbeidet knyttet til miljø og beredskap har også utviklet seg i en svært positiv retning, i retning av forpliktende internasjonalt samarbeid. Det gjelder særlig beredskap etter hvert som seilingsleden i Nordøst- og Nordvestpassasjen åpnes, forpliktende samarbeid knyttet til beredskap – men det går også i retning av forpliktende samarbeid når det gjelder miljøforvaltningen i det arktiske området. Det er veldig positivt. Den legges til grunn, det er en kunnskapsbasert, konsekvensutredet forvaltning av de arktiske områdene. Her har Norge gått foran ved at vi har vedtatt en forvaltningsplan for Barentshavet og en forvaltningsplan for Norskehavet, der sårbare områder og hensynet til miljøet legges til grunn. Når jeg understreker dette, er det fordi jeg opplever særlig den siste tids debatt om å gå inn i Lofoten og Vesterålen og starte med leteboring før man har gjort ferdig kunnskapsinnhentingen, som en debatt som står sterkt i strid med den debatten og de temaene som er sentrale når vi møtes i Arktisk råd. Man følger ikke opp de nasjonale debattene når det gjelder det vi har forpliktet oss på, og det ansvaret vi har i samarbeidet i Arktisk råd. Det samme gjelder når man har diskusjoner om å bevege seg opp i polare områder – sågar helt opp mot Nordpolen – med tanke på oljevirksomhet. Det er debatter som sentrale aktører i Norge står for, og som står i sterk kontrast til det samarbeidet og det ansvaret som Norge har i Arktisk råd. Jeg sier at vi har et ansvar, for Norge har også sekretariatet for Arktisk råd, vi har administrasjonen i Tromsø. Så i tillegg til at vi har gått foran med de forvaltningsplanene vi selv har behandlet og vedtatt i Stortinget, og som sikkert kan bli mal for hva de øvrige arktiske statene kan legge opp til, må vi følge det opp også når vi på hjemmebane fører en debatt om petroleumsvirksomhet i arktisk område, i arktisk region, når det gjelder å beskytte sårbare havområder og legge miljø og bærekraft til grunn. Så vil jeg avslutningsvis også understreke det som representanten Ivar Kristiansen sa i sitt innlegg: Arktisk samarbeid kommer til å bli mer og mer sentralt i årene som kommer. Det er jeg helt overbevist om. Det er viktig at Stortinget har en parlamentarikerdelegasjon i Arktisk råd, en fast delegasjon som bør få prioritet og oppmerksomhet i Stortinget. Det er viktig, og det vil vi i SV også støtte opp om. Helt til slutt vil jeg også, i likhet med representanten Kristiansen, berømme komiteens leder, Morten Høglund, for å ha bidratt til at det arktiske samarbeidet på en utmerket måte har kommet på dagsordenen i Stortinget.


Tusen takk for tilbudet om å svare ja eller nei, men jeg forbeholder meg retten til å gi det svaret jeg faktisk ønsker å gi. Dersom inngåtte avtaler ikke blir overholdt, er det selvfølgelig slik at det må få konsekvenser. Det tror jeg dagens fiskeriminister har gjort på en utmerket måte. Det forventer jeg også at fiskeriministeren i framtiden kommer til å gjøre, og det er jeg også ganske sikker på at fiskeriministeren kommer til å gjøre.


Jeg takker for svaret. Jeg registrerer at det ikke gis noen garanti, men er det i denne regjeringa og i dagens Høyre drøftet muligheten for at man i framtida kanskje bør selge Statkraft? Er det drøftet på statsrådens kontor eller andre plasser at det er en mulighet som man bør ha åpen, når ikke garantien kan komme? Synes statsråden det er problematisk å være eier av Statkraft? Ser statsråden det som viktig at det norske samfunnet på en måte ivaretar den tradisjonen som ble startet av Johan Castberg – som det står byste av utenfor statsrådssalen – med å ta vare på de norske ressursene på en god og fornuftig måte? Synes Gabrielsen det er viktig at også han som næringsminister med ansvar for Statkraft ivaretar den tradisjonen videre til beste for det norske folk?


La meg peke på tre hovedperspektiv i det SV har gjort i revidert nasjonalbudsjett, som også bør være tre perspektiv eller hovedutfordringer for vårt samfunn. SV har nylig publisert en rapport, kalt «Forskjellsnorge 2002», som påviser at forskjellene i det norske samfunnet øker, og øker til dels dramatisk. Hovedårsaken til dette er et svært gunstig skattesystem for særlig kapital- og aksjebeskatning. Aksjeutbytte på mottakers hånd er i Norge skattefritt, i motsetning til i alle sammenlignbare land. Det gjør at de rike blir rikere. Mer enn 60 pst. av alt aksjeutbytte i Norge går til om lag 5 000 enkeltpersoner. Disse mottar i snitt ca. 3,5 mill. kr hver skattefritt – mer enn en vanlig sykepleier vil tjene i løpet av 12 år. Mer enn 90 pst. av alt aksjeutbytte går til de 10 pst. rikeste. Dette skatteamnestiet til de rikeste er den enkeltårsak som gjør at forskjellene øker, noe som er både urimelig og urettferdig, og ikke minst undergraver det den alminnelige skattemoral. Det finnes ingen grunn til at disse inntekter skal unndras beskatning, slik som i USA, England, Tyskland, Japan, Sverige, Danmark eller hvilket som helst annet sammenlignbart land. Det som er påfallende, er at disse menneskene, som også mottar dette skattefrie aksjeutbyttet, i all hovedsak er de samme menneskene som har høyest inntekt i vårt samfunn. Dette er på den ene siden. På den andre siden har vi en dramatisk utvikling knyttet til utstøting fra arbeidslivet. Om lag 15 pst. av dem som er i yrkesaktiv alder, er utenfor det ordinære arbeidsmarkedet. Dette tallet er dramatisk høyt. Dette er mennesker som av ulike årsaker ikke arbeider, enten fordi de er på uføretrygd, på attføring, på rehabilitering eller er arbeidsledige. Dette er et av vårt samfunns aller største utfordringer. Hvordan kan vi bidra til at disse menneskene kommer i arbeid og kan leve av egen inntekt, og hvordan skal vi hindre at flere havner på denne reservebenken? For den enkelte og for samfunnet vil dette ha vært en enormt stor positiv gevinst. Dette hovedperspektivet må flere enn SV ha for seg. Men det er dette som er Forskjells-Norge, et Norge der mange har masse, der de fleste har det greit, men dessverre altfor mange sliter for å få det til å gå rundt. Denne Regjeringen har åpenbart som mål å forsterke forskjellene, både fordi de er helt handlingslammet overfor tiltak til de fattigste, og samtidig fører en skattepolitikk som i så stor grad favoriserer de rikeste. Dette kommer klarest til uttrykk ved at man har fjernet skatten på aksjeutbytte, man gir altså 1,5 milliarder kr eller der omkring rett i lommen til dem som i utgangspunktet har mest. Vi har i denne innstillingen mange forslag for å bøte på denne utviklingen, men det er særlig to forslag jeg vil peke på, som jeg også pekte på i min replikk til Hill-Marta Solberg, som kan gjøre noe med dette. Men skal det være mulig å gjøre noe med dette, må man hele tiden og kontinuerlig fokusere på at denne forskjellsutviklingen ikke skal skje. Det betyr at man årlig bør fokusere på hvordan utviklingen har vært, og man bør ha som langsiktig mål å sørge for at det ved utgangen av denne stortingsperioden er mindre forskjeller i det norske samfunn enn det var ved inngangen til den. Dette budsjettet er gjort opp sammen med Fremskrittspartiet nok en gang, som kommuneøkonomien ble det i går. Det betyr at man ikke prioriterer innenfor dette perspektivet som jeg nå ønsker at vi skal gjøre. Man prioriterer altså ikke bostøtte eller for den saks skyld å hjelpe unge funksjonshemmede ut av sykehjemmene. Man prioriterer helt andre spørsmål. Det betyr at jeg nok en gang har lyst til å invitere Stortinget til å være med på dette perspektivet og disse to forslagene som SV har reist. Hvis Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet ønsker at dette perspektivet til enhver tid skal være levende i den offentlige debatt, og hvis man ønsker at Regjeringen ikke kan unnlate å legge fram årlige rapporter i budsjettet for hvordan utviklingen i vårt samfunn har vært, stemmer man mot dette. Men hvis man mener at det er viktig at dette perspektivet ikke må glemmes, at de fattige ikke må glemmes, og at tiltak må settes inn for å hindre at denne utviklingen fortsetter, da bør man stemme for dette. Den andre store utfordringen er bedringen i fellesskapets økonomi. Et av de store paradoksene i vårt samfunn er nemlig at staten er rik, de fleste av oss har rikelig med penger, samtidig som kommunene er fattige. Det å sikre at barna våre har gode skoler, det å sikre gode helsetjenester, god barneomsorg og gode sykehus er det aller viktigste perspektivet for å videreutvikle velferdsstaten. I dette reviderte budsjettet er det få tegn til at dette perspektivet er levende. Stortinget har muligheten, hvis Stortinget vil, til å si at kommunene kan utføre sine oppgaver bedre enn i dag. Dette er fullt mulig også innenfor ansvarlige økonomiske rammer. Det kommunene er rammet av i år, er spesielt tre forhold som gjør at situasjonen for mange vil oppleves svært dramatisk. Det er både et lønnsoppgjør, som har vært godt, det er økte pensjonskostnader og ikke minst økt gjeld. I tillegg har selvfølgelig folk forventninger til at kommunene skal gi gode tjenester. Mange ordførere demonstrerer i disse dager mot dette opplegget. Kristelig Folkepartis ordførere høres ut som SVere hele gjengen, og det samme gjør Høyres ordførere, simpelthen fordi de ikke forstår det urimelige i at denne rike staten vi har, ikke skal sørge for at velferdstilbudet blir bedre eller i hvert fall ikke verre. Vi har innenfor det budsjettet som vi legger fram, som er noe strammere enn Regjeringens budsjett, funnet rom for 1,7 milliarder kr til styrking av frie inntekter til kommunene. 1,7 milliarder kr er det altså fullt mulig å finne prioritering for hvis man vil det. Vi registrerer dessverre at flertallet ikke vil det. Jeg tror mange ordførere fra mange ulike partier tar det som et svik at partienes egne folk her i Stortinget ikke ønsker å støtte opp om det viktige arbeidet som våre lokalpolitikere gjør. Den tredje utfordringen for vårt samfunn som vi legger vekt på, er at vi i større grad må vri investeringer bort fra oljeindustrien og over til fastlandsøkonomien. Det er altså fastlandsøkonomien – det vi har i hendene, og det vi har i hodet – vi skal leve av i framtiden. Det er kunnskapen vi må dyrke fram. Det betyr at vi må frigjøre kapital til å investere i det som er framtiden for Norge. Det er alt fra utdanning til SND, til risikovillige lån til bedrifter, til det som i utgangspunktet skal skape nye muligheter for Norge. Det betyr at dette er uendelig viktig også innenfor et miljøperspektiv. Det betyr at vi må kutte bevilgningen til Snøhvit, som er en av de bevilgningene som ligger i årets reviderte budsjett med mer enn 500 mill. kr, 500 mill. kr som med fordel kunne ha vært brukt på nesten hva som helst, som hadde vært en bedre måte å bruke dem på. La meg også trekke fram to seirer SV har i årets budsjett. Den ene er den mye omtalte barnehageavtalen, som er en formidabel politisk seier for alle landets småbarnsforeldre og alle landets barn. Den er behørig debattert tidligere i stortingssalen, så jeg trenger ikke gå inn på den, men det er klart at dette kanskje er det aller viktigste grepet som skjer i dette budsjettet. Vi er veldig stolte over å ha vært med på dette, og vi er stolte over at vi har bidratt til at alle landets småbarnsforeldre kan se framtiden noe tryggere i møte. Den andre store seieren i dette budsjettet er at vi nå vil få på plass etiske retningslinjer for oljefondet. SV har i mange år nesten alene slåss for å få et etisk regelverk som hindrer at pensjonspengene våre investeres i bedrifter som ikke bare undergraver norsk utenrikspolitikk, men som undergraver alminnelig anstendighet og menneskerettigheter. Lenge har vi vært alene om dette. Gradvis har flere sett at det perspektivet SV har, åpenbart er det eneste riktige. Vi har lagt på bordet overveldende dokumentasjon på at dette ikke er noe særfenomen som SV holder på med – det er det stadig flere internasjonale fond som gjør, simpelthen også fordi avkastningen ofte er bedre i fond som tar hensyn til miljø og tar hensyn til menneskerettigheter, enn i de fond som ikke gjør det. Vi har nå tydeligvis fått et enstemmig storting, etter at hr. Sanner måtte gå den ydmykende gang opp her og si at han ville støtte dette. Vi er glad for det. Vi er glad for at også Regjeringen nå støtter det. Det betyr at det vil være et enstemmig storting som nå skal legge press på dette. Et etisk regelverk skal hindre at vi i framtiden opplever det vi har opplevd, nemlig at våre pensjonspenger bl.a. investeres i barnearbeid, i landmineproduksjon og alt annet som det norske samfunn tar avstand fra. SV har i dette budsjettet lagt seg på omtrent det samme balansepunktet som Regjeringen. Vi har et noe strammere budsjett, men det skal vi ikke gjøre et stort nummer av, for vi er, i likhet med mange, også bekymret for utsiktene til at renten kan gå opp. Statsråd Foss har ved en rekke anledninger forsikret om at pengebruken er ansvarlig. Vi tar det til etterretning og regner med at det er godt fundert. Realiteten er likevel den at hvis det skulle bli renteuro i løpet av sommeren, så er dette Regjeringens og Per-Kristian Foss" ansvar alene. Hvis han hadde ment at det var riktig å bruke noe mindre penger for å dempe presset i økonomien, hadde vi syntes at det var et råd som vi kanskje skulle ha fulgt. Men han har valgt å legge seg på det balansepunktet han har, og det betyr at dette ansvaret er det Høyre, Høyres finansminister og Regjeringen alene som har. Vi har i innstillingen fremmet en rekke forslag, og de vil jeg hermed ta opp. Jeg vil også ta opp forslag nr. 75, fra representanten Olav Gunnar Ballo på vegne av flere partier, siden han ikke skal ha ordet i dagens debatt.


Jeg kan ikke se hva Venstre har gjort i dette budsjettet for å redusere todelingen i norsk økonomi.


Mellom 15 og 20 pst. av alle barn og unge i Norge har psykiske vansker. Blant norske 15- og 16-åringer har hver fjerde jente og hver tiende gutt slike problemer. Disse tallene er fra Nasjonalt folkehelseinstitutt og bygger på undersøkelser i norske fylker. I alt 8 pst. av barn og unge under 18 år har så store psykiske vansker at de hadde fått en diagnose dersom de hadde søkt hjelp. De er behandlingstrengende. Før puberteten er to av tre av disse gutter, og atferdsproblemer, oppmerksomhetsforstyrrelser og ADHD dominerer. Det er et viktig tema representanten Rune J. Skjælaaen har tatt opp i dag. Det aller viktigste for meg er ikke om det er et riktig antall barn som har fått diagnosen, eller om det er flere barn som skulle hatt en diagnose. Det som er aller viktigst for SV og for meg, er at vi får fokus på barna våre, og at de sikres den hjelpen de trenger. Det er farlig med en utvikling mot et diagnosesamfunn. Samtidig vet vi at veldig mange barn ikke har fått den diagnosen som de burde fått. Temaet som i dag er tatt opp, berører mange felt. Et av de viktigste feltene, og der man bør sette inn mange flere tiltak, er skolen og utdanningsområdene. Skolen skal være til for barna våre. Det er nødvendig at vi gjør mer enn det som er blitt gjort inntil i dag, for å sikre at alle barn får den tilrettelagte opplæringen som de etter loven har krav på. Vi må ta barna våre på alvor. Det er altfor mange fortvilte foreldre og barn som ikke får den hjelpen de trenger. Vi er nødt til å vise at barns behov for ekstra hjelp må avgjøre hvilke tiltak som blir satt i gang skolen, ikke om barna har fått en diagnose. Vi trenger et sterkt og nytt fokus på at skolen er til for elevene våre. For mange hjelper det med mer tilrettelagt og praktisk arbeid i skolen. For mange er det nødvendig med medisinering, men det er viktig at man ikke kun medisinerer. Det er viktig at elevene våre føler at de har en meningsfull skolehverdag, der alle føler mestring. En stor gruppe menn er i ferd med å falle utenfor. Gutter skårer langt dårligere enn jenter i den internasjonale elevtesten PISA. I 2003 fikk en fjerdedel av de norske guttene lavest eller nest lavest skår på lesetesten. Om lag én av tre gutter kutter ut videregående utdanning før de har bestått eksamen. Frafallet er størst innenfor yrkesutdanningen, og man vet at dette fører til vanskeligheter med å få jobb i etterkant. Altfor mange barn må vente altfor lenge før de får den hjelpen de trenger. ADHD-foreningen mener at det tar om lag fire år fra foreldrene skjønner at barnet trenger hjelp, til en diagnose er stilt. I den tiden vokser problemene for mange barn og blir uovervinnelige – mens de venter på hjelp. Det trengs mer opplæring for lærerne i ulike typer problemer som elevene strir med. Vi vet at forskjellen på skoler er enorm, og også når det gjelder skolers mulighet til å følge opp de rådene som PP-tjenesten har gitt dem. Den hjelpen barn får i dag, er altfor tilfeldig, og kommer mye an på hva slags kompetanse som finnes innenfor den enkelte skole. På mange skoler blir det satt inn en ekstra assistent. Vi vet at det kan føre til at situasjonen faktisk blir verre og ikke bedre. Derfor er det viktig at vi fokuserer på kvalitet og kompetanse blant lærerne våre. Det er viktig å styrke spesialhelsetjenesten, men det er også viktig at tiltakene settes inn på lavest mulig nivå, i førstelinjetjenesten. For det første må lærerne få økt kompetanse. Vi er nødt til å se på en ny type lærerutdanning. For det andre er det viktig å styrke skolehelsetjenesten – jeg ber statsråden om å vurdere det. Vi vet at skolehelsetjenesten fungerer, og en styrket skolehelsetjeneste vil gjøre hverdagen mye bedre for veldig mange elever.


Jeg kan berolige statsministeren med at Fremskrittspartiet er meget komfortabelt med rollen som det eneste partiet som i dette storting faktisk er interessert i å kutte drivstoffavgiftene ganske dramatisk, for det vil jo faktisk gi velgerne et veldig klart alternativ når de skal gå til urnene i september neste år. Så til det jeg har lyst til å stille spørsmål om. I revidert statsbudsjett valgte Regjeringen altså å fremme forslag om å øke drivstoffavgiftene ytterligere. Bakteppet for dette, argumentasjonen til Regjeringen selv, er klimapolitikken. Man er opptatt av at folk skal bruke bil mindre, og man mener at ved økte drivstoffavgifter vil folk bruke bil mindre. Problemet er at man i dette reviderte statsbudsjettet legger opp til at hele denne økningen av diesel- og bensinavgiften skal rett inn i statskassen som en økt inntekt. Ergo tror man ikke at folk skal kjøre bil mindre. Man tar som utgangspunkt for provenyet at folk skal kjøre bil akkurat like mye, og ergo tar staten disse 135 millionene inn i statskassen. Med andre ord er dette rett og slett en bløff. Betyr dette at Regjeringen ikke tror på sin egen retorikk om at folk da skal kjøre bil mindre?


For det første vil jeg si at målet er delt opp i to – 2 pst. av de 3 pst. er det næringslivet som skal sørge for, og 1 pst. skal staten sørge for. Hos oss er det mye å gjøre for næringslivet, for å si det sånn. Det er den viktigste grunnen til at vi er forskjellig fra de andre landene. Det vi alle sier om dette målet, er at det er veldig vanskelig å styre etter. Vårt brutto nasjonalprodukt er ikke helt som andre lands brutto nasjonalprodukt. Når det f.eks. er krig i verden, er det dårlig for forskning for da er prosenten lav. Når det er finanskrise, er det bra for forskning for da får man et lavt BNP og dermed en høy forskningsandel. Det vi gjør, er å styre forskningen etter forskningspolitiske mål, og da har vi faktisk fått til ganske mye. Vi har hatt en vekst i forskningen siden 2005 på 50 pst. Og hva har dette gått til? Jo, det har gått til bedre kunnskap om klima, en kraftinnsats for klimaforskning, det har gått til økt støtte for det vi kaller nysjerrighetsdrevet forskning, det har gått til store avsetninger til vitenskapelig utstyr, og det har gått til grunnlaget for våre universiteter og høyskoler for å kunne gi studentene den beste undervisningen innenfor alle fag og alle områder. Så denne forskningen kommer samfunnet til nytte, og den er viktig for landets forskningsinnsats. Jeg tror de aller fleste land nå som har 3 pst.-målet – som vi ganske riktig fremdeles har – har gått bort fra en årstallsfesting av det målet. Vi har det som et langsiktig mål, men det er ikke på den måten vi styrer forskningen. Det er mange andre måter å måle forskningsinnsats på som er viktigere for oss.


I tv-programmet «Ut i naturen» med tittelen «Beklager stengt!» såg vi mange former for aktivitet i naturen, spesielt utøvd av ungdomar. Frå same program hugsar vi også at miljøvernministeren ønskte å bli hugsa som den statsråden som fekk ungdomen tilbake igjen til naturen. Av dei forskjellige aktivitetane som vi såg utøvd, var det aktivitetar som ein kanskje treng litt tid for å finne eit godt regelverk rundt. Men samtidig var det også aktivitetar som ein relativt raskt må kunne gå inn og finne gode løysingar for, utan at ein byråkratiserer og brukar lang tid på det. Eksempelvis vil eg nemne dette med surfing på Jæren, der ein la beslag på ei 100 meter lang strandlinje, som ikkje verkar å vere noko stort inngrep. Ser statsråden at for ikkje å misse denne friluftsaktiviteten hastar det med å opne for den typen aktivitet?


Det Dokument nr. 8-forslaget fra representanten Bastesen som behandles i Innst. S. nr. 129, har jeg veldig sans for. Jeg er for mye av den gjeldssletting som representanten Bastesen går inn for i forslaget sitt, og jeg hadde støttet hele forslaget hvis det hadde omfattet bare bomstasjoner og ikke ferjer og alt det andre. Jeg synes det er ganske leit at staten i dag krever inn hele 40 milliarder kr av bilbrukere, og av det er faktisk 2,2 milliarder kr avgifter på bomveier. Den utgiften staten har i dag, er så vidt over 10 milliarder kr, og da dekker det både driften, vedlikeholdet og litt til investering på veisektoren. Det som er synd, er at det er et stadig økende antall veibommer, og snart skal jo staten finansiere ethvert veiprosjekt med nye bommer. Og selv om staten tar inn 2 milliarder kr i bomavgifter fra bilistene, er det blitt slik at driften av bomstasjonene er blitt så omfattende at en stadig økende del av de inntektene som tas inn på bomstasjoner, går til ren sysselsetting og ikke til det som det opprinnelig var forutsatt at de skulle gå til, nemlig bygging av nye veier. Men slik er det dessverre ikke blitt, og vi i Fremskrittspartiet er veldig betenkt over at bomavgiftene er blitt så ekstremt høye i mange tilfeller at bomstasjonene istedenfor å binde lokalsamfunn sammen, som var meningen, mange steder har blitt en barriere. Jeg vil særskilt vise til Fjærlandsbommen i Sogn og Fjordane, hvor man nå faktisk er oppe i en billettpris på 290 kr tur/retur for en vanlig bil, og det er ikke mange som har råd til å ta seg en tur ned til Sogndal eller opp til Fjærland når de skal ut med den ufattelige sum av 290 kr for å passere en bom. Riktignok er veien blitt bra, men jeg tror det er i drøyeste laget, og man får bare mindre trafikk enn det som var forutsatt når man gjør det på den måten. Jeg vil derfor ta opp vårt forslag, som lyder som følger: «Stortinget ber Regjeringen fremlegge en egen sak for Stortinget om en gjeldssletteordning, innenfor en totalramme på 10 mrd. kroner, for offentlige vegprosjekter som er finansiert ved bompengeavgifter. Det forutsettes at eventuell gjeld begrenses til den gjeld som var forutsatt i prosjektene da de ble godkjent av Stortinget.» Til slutt vil jeg bare peke på at jeg synes det er litt merkelig at når det gjelder å fjerne gjeld på jernbane, mener flertallet i denne salen at da er det plutselig ikke snakk om inflasjon, og da er det ikke snakk om at man har for lite penger, da sitter lommeboken sannelig løst på innerlomma. Jeg ser at representanten Myrli nikker, så han er sikkert rede til å poppe opp med enda flere slike gjeldssaneringer på jernbanen hvis han fikk lov til å velge fritt. Så jeg synes det er merkelig at når det gjelder vei, da skal man bare melke bilistene enda mer, og når det gjelder bom, skal man melke bilistene enda en gang, og så skal man ta bomavgiften og føre den over til jernbanen igjen.


Selv om saksordføreren velger å forholde seg taus til denne meldingen, er det en viktig sak for Fremskrittspartiet, og jeg ønsker å benytte min tilmålte tid til å si noen ord om Omsetningsrådets virksomhet og regnskap. Omsetningsrådet baserer seg på inntekter fra en varierende omsetningsavgift fra produsenter samt bevilgninger over den årlige jordbruksavtale – dette for å sikre produsentene en sikker og jevn avsetning for sin produksjon og priser som er regulert i henhold til jordbruksavtalen. Fremskrittspartiet mener dagens reguleringer gjennom pris- og markedssamarbeid faller uheldig ut for norske konsumenter. Omsetningsrådets virksomhet som en del av jordbrukets kommandoøkonomi bidrar til et høyt kostnadsnivå og svekker konkurranseevnen. Derfor er det behov for en avvikling av Omsetningsrådets virksomhet på lik linje med andre offentlige innblandingsmekanismer i landbruket. Hvorfor skal man videreføre omsetningsloven og Omsetningsrådet når det dreier seg om en over 60 år gammel lov, som kan sammenlignes med systemet man hadde i det tidligere Øst-Europa, hvor man ikke først og fremst tenkte på hva forbrukerne og markedet var tjent med? Man kan produsere og produsere og sørge for at varene blir mottatt gjennom et rigid lovverk og reguleringer. Dette vil selvfølgelig skade produsentene på lengre sikt og være uheldig for forbrukerne. Vi burde i 1998 ha kommet lenger og forlatt et system som minner om tidligere østeuropeiske tilstander, hvor man sikret seg beskyttelse mot konkurranse. Systemet ble et formål i seg selv og la seg som en klam hånd over samfunnsutviklingen og var i utakt med innbyggernes interesser. Fremskrittspartiet har lenge arbeidet for å oppheve omsetningsloven. Vi har tidligere ved flere anledninger fremmet forslag om å ta fjørfe- og grøntsektoren ut av loven. Dette er områder hvor det skulle være relativt lett å tilpasse seg det innenlandske forbruket, men vi har dessverre ikke fått med oss et flertall i Stortinget. Likevel er det bare et spørsmål om tid før en omlegging av markedspolitikken, med mer konkurranse i omsetningen, vil tvinge seg frem. Dessuten støtter Næringslovutvalget og Konkurransetilsynet våre forslag. For en tid tilbake tok en arbeidsgruppe oppnevnt av Næringslovutvalget for seg forskjellige reguleringsordninger innen landbrukssektoren. Det ble rettet et kritisk søkelys på omsetningssystemet for landbruksvarer, og det ble gitt en rekke anbefalinger. Blant annet mente arbeidsgruppen at den offentlige reguleringen av fjørfe- og grøntsektorene burde oppheves. Noen må alltid gå foran, trekke opp løypa, fjerne en del gammel vanetenkning og noen hellige kuer, og i denne saken er det Fremskrittspartiet som gjør den jobben. Jeg håper og tror at det snart vil kunne bli et flertall slik at noe kan skje i forhold til den 60 år gamle omsetningsloven – dette som et ledd i et viktig arbeid for å få fjernet den maktkonsentrasjon som Omsetningsrådet representerer, til beste for forbrukere, skattebetalere, næringen selv og de eksportproduserende land i den tredje verden.


Utjamningsmeldingen som i dag foreligger til behandling i denne salen, er et meget omfattende dokument, i hvert fall hvis man ser på tykkelsen på den boken som foreligger. Utjamningsmeldingen ble i sin tid fremlagt av regjeringen Bondevik og har i ettertid blitt omfavnet av Arbeiderpartiet – for det er bare slik man kan tolke det faktum at regjeringen Stoltenberg valgte ikke å trekke saken tilbake. Dette vises også når man leser komiteens innstilling, der de samme partiene står sammen om bortimot alt. Selve meldingen er på 275 sider. En skulle da kunne forvente at den var spekket med nye opplysninger og ikke minst løsninger på de forskjellige problemene som vi står overfor. Det er imidlertid et faktum at antall sider ikke står i stil med de forslag til endringer som fremkommer som konklusjon. Det hadde vært ønskelig om meldingen kunne vært mer konsentrert om de enkelte løsningsforslag, men en opplever isteden at den inneholder en rekke gjentakelser og selvfølgeligheter. Noe av det som blir inngående drøftet, er det faktum at landets innbyggere har forskjellig innkomme. Er det noe galt i at personer tjener ulikt og bor forskjellig? Eller er det rett og slett et faktum at det både er bra og ønskelig med en slik utvikling? Fremskrittspartiet tilhører ikke dem som vil forsøke å gjøre alle i dette landet så like som mulig, men vi vil i stedet gi det enkelte individ muligheten til å dyrke sine egne evner og få betalt for det. Meldingen burde i mye større grad ha tatt opp problematikken om hvordan en skal kunne ivareta interessene til dem som faller utenfor dagens velferdssystem. Fremskrittspartiet ser det som en selvfølge at alle skal ha like rettigheter og plikter, uavhengig av etnisk, kulturell eller sosial bakgrunn. Derfor er det også viktig at vi ikke legger opp til et system der en gir visse særfordeler til enkelte grupper. Dette vil i så fall være med på å undergrave den enkelte borgers tillit til velferdsstaten. Det er nettopp dette som flertallet i denne salen er i ferd med å gjøre gjennom å innføre en særskilt innføringsstønad for nyankomne innvandrere, samt at man er i ferd med å innføre en særskilt ordning for pensjonister med kort botid i Norge. Fremskrittspartiet vil hevde at disse gruppenes interesser er godt nok ivaretatt gjennom dagens ordninger, og vi vil gå imot begge disse forslagene. Fremskrittspartiet er glad for at sikkerhetsnettet og eventuelle velferdstiltak med overføring fra det offentlige ikke i så stor grad skal knyttes opp mot deltakelse i yrkeslivet. Men det er helt klart at det ikke må legges opp til en ordning når det gjelder økonomiske ytelser fra det offentlige, som undergraver det faktum at det til enhver tid skal lønne seg for dem som er i stand til å arbeide, å ha et arbeid. Det hevdes at norske borgere vil få de samme helse- og omsorgstilbudene i et desentralisert helse- og omsorgsvesen. Fremskrittspartiet er imidlertid av den mening at i et desentralisert helse- og omsorgsvesen vil det i stor grad være den enkeltes bostedsadresse og lommebok som vil være av avgjørende betydning for om en får et godt tilbud eller ikke. Det hevdes i meldingen at Norge har et lavt skattenivå sett i forhold til de land vi konkurrerer med. Dette tyder på at Regjeringen ikke i tilstrekkelig grad er klar over at dersom man tar med de ufattelig høye avgiftene norske innbyggere må betale i tillegg til sine skatter, ligger Norge på verdenstoppen når det gjelder skatter og avgifter og det som innbyggerne må betale. Flertallet i komiteen er meget opptatt av hvordan man kan få lov til å fordele andres penger istedenfor å se på ulikhetene i samfunnet, som bl.a. er et sunnhetstegn innenfor visse områder. Alle kan ikke være like, og samfunnets oppgave må være å hjelpe dem som faller helt utenfor. Fremskrittspartiet er opptatt av hvordan personer med ulike funksjonshemninger skal kunne få utnytte sine evner på en best mulig måte. Det gjør en etter Fremskrittspartiets mening bl.a. ved å legge forholdene til rette slik at også personer som ikke kan ha sertifikat, eller ikke kan gjøre seg nytte av offentlige kommunikasjonsmidler grunnet sin funksjonshemning, skal kunne ha en mulighet til å komme seg på jobb. Denne problemstillingen har til fulle blitt personifisert gjennom en del oppslag i TV 2 om en person som ikke får økonomisk støtte til å komme seg på jobb, selv om vedkommende har legeerklæring på at hun ikke kan nytte offentlige kommunikasjonsmidler grunnet sin funksjonshemning. Jeg har flere ganger tidligere vært i kontakt med denne personen om denne problemstillingen, og på bakgrunn av dette fremmet Fremskrittspartiet et forslag til merknad som komiteen heldigvis enstemmig har sluttet seg til. Der står det følgende: «En del funksjonshemmede, eller personer med spesielle lidelser, er forhindret fra å delta i arbeidslivet fordi de på grunn av funksjonshemningen ikke kan ha sertifikat eller benytte offentlige transportmidler, og komiteen vil understreke at det vil være bedre – både økonomisk og menneskelig – å sikre denne gruppen støtte til transport enn å la dem gå over på uføretrygd.» Fremskrittspartiet forventer at denne merknaden fra en enstemmig komite vil være tilstrekkelig for å løse problemene for denne gruppen. Jeg har imidlertid lagt merke til at representanten Karin Andersen på vegne av SV har fremmet et forslag som det etter Fremskrittspartiets mening ikke skulle være nødvendig å fremme. Men det ville være galt å stemme imot noe som en er enig i, og Fremskrittspartiet vil derfor stemme for dette forslaget. Representanten Øyangen listet opp en rekke problemstillinger i sitt innlegg. Hun viste bl.a. til presset i boligmarkedet og høye priser i sentrale strøk, og særlig i de store byene. Dette er faktisk noe som vi politikere veldig enkelt kan gjøre noe med. Vi kan sørge for at det blir regulerte tomter som man kan bygge ut, istedenfor å holde enkelte grenser «hellig», som f.eks. Oslo med Marka-grensen. Her er det en rekke forskjellige ting som kan gjøres med enkle grep i kommunene, slik at det blir mulighet for boligbygging. En annen ting man også er opptatt av, er hvordan vi kan få folk ut igjen i arbeid. En rekke personer går dessverre over lengre tid på økonomisk sosialhjelp. Og det er beklagelig at enkelte faktisk nærmest ser på sosialkontoret som sitt opprinnelige lønningskontor. Fremskrittspartiet er av den formening at skal vi kunne få gjort noe med denne problemstillingen, må vi slå sammen arbeidskontor, trygdekontor og sosialkontor til én enhet. På denne måten kan vi få loset folk ut gjennom systemet og ut i et lønnet arbeid. For det er veldig viktig at personer i dette landet som kan arbeide, også kommer seg ut i arbeid. Til slutt vil jeg fremme de forslag som Fremskrittspartiet står alene eller sammen med andre om.


SV foreslo i vår at sikkerhetsdelen i Avinor, det gjelder bl.a. styringssentralene og kontrolltårnene, bør skilles ut av selskapet og legges direkte under Samferdselsdepartementet. Vi mener at den delen av luftfarten er så viktig at den ikke bør ligge i et AS, som skal være selvfinansierende og svare for avkastningskrav. Forslaget har etter hvert fått bred støtte, senest på lederplass i Aftenposten i går, hvor de skriver at de håper at de mange problemene innenfor luftfarten den siste tiden vil få regjering og storting til å se på konstruksjonen av Avinor på nytt. Er samferdselsministeren villig til å vurdere å trekke ut sikkerhetsdelen av Avinor for å skjerme den mot omfattende budsjettkutt og nedbemanning?


Jeg merket meg statsministerens innlegg her tidligere i kveld, der han kom med mange betraktninger om hvordan arbeidslivet er i Norge per dags dato, hvordan utsiktene vil være fremover, og også om den kompleksiteten vi ser ute i Europa. Det er litt interessant å høre på statsministeren når han sier at vi må være forberedt på at ledigheten vil øke: «Det kan gå bedre enn vi tror, men det kan også gå verre enn vi frykter.» Dette minner meg litt om fotballtreneren som sa de siste berømte ordene før laget skulle ut på banen for å spille: Vi kan vinne, vi kan også tape stort i dag, men vi satser på uavgjort. Når vi hører denne debatten, synes jeg på mange måter at vi har en regjering som satser på uavgjort. Det er ingen fremtidige, nye, store reformer – ingen vyer og visjoner om hvordan vi skal løse utfordringene, hvordan vi skal få flere prosjekter i gang for å sikre sysselsetting og sikre økt aktivitet, i en tid der vi er mer sårbare med tanke på internasjonal økonomi. Nei, man satser på uavgjort, og man viser til de reformene man vedtok i Stortinget for mange år tilbake. Det er regjeringens svar på fremtidige vyer og visjoner. En regjering som ser bakover og ikke fremover, tror jeg heller ikke har de rette virkemidlene for å løse fremtidens utfordringer. Det er litt interessant, for Fremskrittspartiet har sagt klart og tydelig: Vi ønsker mer aktivitet, vi ønsker høy sysselsetting, vi ønsker å skape flere arbeidsplasser, derfor har vi også sagt ja til å igangsette Industrikraft Møre. Vi har sagt ja til prosjektene på Hydro på Karmøy. Vi har sagt ja til gasskraftverk på Skogn, og vi har sagt ja til Alcoas planer. Vi har sagt ja til en rekke planer som kunne ha ført til økt sysselsetting, men også opprettholdt sysselsettingen. Det som er hverdagen for dem som jobber i konkurranseutsatt næringsliv, de som er avhengig av å få solgt sine varer og tjenester ute i Europa, er at de er urolige i disse dager. De er usikre på om de har en arbeidsplass å gå til på nyåret, eller om det blir permitteringer. Vi har en statsminister som så til de grader er tydelig fra denne talerstolen i dag på at vi må forvente økt ledighet, og det er jo nettopp innenfor denne sektoren den økte ledigheten vil komme. Da blir det for meg helt ubegripelig at den sittende regjeringen velger å reversere permitteringsreglene, for så å skulle komme tilbake igjen til Stortinget for å endre dem på nytt, hvis den situasjonen skulle oppstå, noe man allerede i dag fra denne talerstolen melder vil være sannsynlig. Hvorfor i all verden skal man endre permitteringsreglene? Hvorfor kan man ikke opprettholde disse permitteringsreglene, som vi vet og har erfaring med – fra 2009 – at førte til redusert ledighet, mer fleksibilitet og mindre kostnader for arbeidsgiverne? Det skal man da se bort fra. Jeg registrerer i denne saken at det kun er Fremskrittspartiet som ønsker å beholde disse reglene, noe vi mener er fornuftig. Jeg registrerer også at både arbeidsgivernes og arbeidstakernes organisasjoner er enig med Fremskrittspartiet i akkurat det. Så har jeg lyst til – det siste minuttet jeg har igjen – å touche det statsministeren sa om den største reformen – pensjonsreformen – og grepet som er gjort når det gjelder slanking og modernisering av offentlig sektor, da han ble utfordret av min partileder, at man da kunne stå lenger i arbeid. Jo, det er til en viss grad riktig, men man har altså vedtatt en pensjonsreform som er sånn at de som er friske og har gode stillinger, kan stå lenger i arbeid, mens de som er slitne og har harde stillinger, mest sannsynlig vil måtte jobbe til de stuper for å ha en verdig pensjon når man går av. Og ikke nok med det: Man har vedtatt en offentlig tjenestepensjon som bryter fullstendig med pensjonsreformens intensjoner, som vil føre til mer innlåsning av arbeidsmarkedet, og som ikke vil føre til at man vil få mer pensjon ved å stå lenge i arbeidslivet. Det er konsekvensene av den reformen som dette stortinget har vedtatt. Det trodde jeg, med respekt å melde, at også statsministeren har fått med seg, men det har han tydeligvis ikke.


Som jeg sa: Vi kommer fra og med 1. januar 2015 til å sørge for at alle nettselskapene årlig rapporter til NVE om dette. Det er fire år til dette skal være på plass, og det er noen av nettselskapene som kommer til å bruke betydelige deler av de fire årene på å sørge for det. Det er det ene. Det andre er at jeg er overbevist om at nettselskapene kommer til å se den muligheten AMS gir dem til å utvikle nye forretningsmodeller, f.eks. når det gjelder styring av strømmen. Det vil være krav om det til alle som skal installere AMS, at grensesnittene skal være slik at den typen tilleggstjenester blir mulig å levere. Så mener jeg at markedet må sørge for at det kommer på plass. Det er uansett en viktig del av begrunnelsen for dette systemet, og det er der vi kan hente ut en betydelig del av sparte ressurser i framtiden, som representanten også peker på.


Forsvarets virksomhet er i sin natur forbundet med en viss risiko. Nettopp derfor arbeides det kontinuerlig med å forbedre kompetanse, sikkerhetsrutiner og regelverk. Sikkerhet har svært høy prioritet i Forsvaret. Alle i Forsvaret, fra de vernepliktige til generalene, blir gitt systematisk opplæring i helse, miljø og sikkerhet. En person som gjennomfører befalsskole, krigsskole og stabsskole, vil totalt ha 160–200 timers opplæring i helse, miljø og sikkerhet. For å styrke denne opplæringen ytterligere har Forsvaret inngått avtaler med sivile undervisningsinstitusjoner. I samarbeid med Universitetet i Tromsø er det bl.a. utviklet et studium i helse, miljø og sikkerhet. Høgskolen i Gjøvik har utviklet et utdanningsopplegg for risikohåndtering i internasjonale operasjoner. Forsvaret er nå i ferd med å utvikle et felles helse-, miljø- og sikkerhetssystem for hele organisasjonen. Systemet skal innfases i 2008 og vil gjøre det lettere å følge utviklingen av helse, miljø og sikkerhet over tid og identifisere forbedringsområder. Summarisk vil jeg også nevne følgende tiltak: Det er opprettet egne stillinger for å ivareta sikkerheten i forsvarsgrenene, forsvarssjefen har utarbeidet retningslinjer for oppfølging etter ulykker, handlingsplanen for holdninger, etikk og ledelse har bl.a. fokus på utvikling av god sikkerhetskultur, og Forsvarets helseregister dokumenterer personskader systematisk. Bekjempelse av rusmidler med aktiv forebygging av misbruk er også en del av sikkerhetsarbeidet i Forsvaret. Holdningen til omgang med alkohol er restriktiv, og det er nulltoleranse for bruk av narkotika og dopingmidler. Våre unge soldater er svært opptatt av sikkerhet. Hvert år velger de tillitsvalgte som er inne til førstegangstjeneste, et tema for en soldataksjon. Aksjonen for 2006–2007 het «Kjenn din fiende» og fokuserte på sikkerhet. Valget av tema er et tydelig uttrykk for de vernepliktiges engasjement for sikkerhetsarbeidet i Forsvaret. Økt oppmerksomhet på helse, miljø og sikkerhet de siste årene har styrket personellets bevissthet og påvirket hele kulturen i Forsvaret i en positiv retning. Dette arbeidet vil fortsette.


For SV er kommunesektoren helt sentral, fordi den gir viktige velferdstjenester til befolkningen som er helt nødvendige, både for den enkelte og for utviklingen av samfunnet. Den er en utrolig viktig demokratisk arena, og ikke minst er den motoren og forutsetningen for jobbskaping og næringsliv i hele landet. Det moderne næringslivet i Norge etterspør gode skoler. Det etterspør barnehager som er der når foreldrene trenger å være på jobb, som de kan være trygge på, til en pris de har råd til å betale. Det etterspør et kulturtilbud som er slik at det er attraktivt å bo i kommunene. Det etterspør spennende lokalsamfunn – der saksbehandlingen ikke går tregt. Derfor er det så alvorlig når regjeringen nå varsler en helt annen retning i økonomifordelingen til kommunene. Mange lavinntektskommuner strever med nettopp det vi snakket om. Det er alvorlig for den enkelte, som kanskje ikke får den oppfølgingen man trenger når man er funksjonshemmet eller eldre og sjuk. Det er alvorlig for skoler, som kanskje ikke greier å følge opp alle elever på en god nok måte, eller det ligger an til kutt i bevilgningene til barnehagene og høyere barnehagepris. Man ønsker altså ikke lenger å tilby moderne tjenester til rimelige priser, men ønsker at de kommunene som har høye inntekter sjøl, skal få beholde mer av dem. Det betyr jo at man skrur av motoren i mange av de kommunene som hadde trengt et ekstra løft. Jeg og SV ser at vekstkommunene har store utfordringer. Det er helt riktig. Derfor har man et vekstkommunetilskudd. Vi mener det er riktigere å diskutere eventuelt å øke dette, uten å ta fra de kommunene som sliter mest med økonomien. Det er ikke noe som vil gå bedre ved at disse kommunene får mindre penger. De blir heller ikke mindre næringsvennlige. Og de kommer til å slite enda mer med alle de tjenestene som alle partiene er her oppe og sier skal være like gode og likeverdige i hele landet. Jeg registrerer også med litt bekymring følgende: Jeg mener at kommunesektoren ikke skal ha så mye øremerking – men jeg er ikke så imot øremerking som veldig mange andre her – eller rettighetsfesting. Det er fordi jeg har jobbet med sosialpolitiske spørsmål i over 30 år og ser hvem som taper kampen om ressursene i kommunebudsjettene. Det er de utviklingshemmede. Det er de vanskeligstilte, som må gå til Nav. Det er de ungene som trenger spesialundervisning og ikke får det. Det er noen av de sykeste eldste, som noen ganger må ha en hel hærskare av slekt og venner for å få de rettighetene de skal ha, fordi de ikke klarer å hevde sine rettigheter sjøl. Derfor mener jeg at på enkelte områder må rettighetene være sterke, og at de må følges. Så får vi diskutere på hvilke områder friheten skal være større. Et av de viktige områdene i fylkeskommunene er det som handler om regional utvikling. Det kan godt hende at fylkeskommunene kunne ha brukt disse pengene på en friere måte. Det er det ikke SV imot å diskutere i det hele tatt, men vi er imot å redusere pengene. Jeg tror at fylkeskommunene sjøl fint kunne ha bestemt om de ville legge asfalt, eller om de ville samarbeide med næringslivet. Det som er kritisk, er at man reduserer handlingsrommet ved at man ikke får bestemme det, eller ved at det blir mindre penger. Det blir det ikke god utvikling av. Jeg må også si at jeg er ganske bekymret over noen av signalene fra noen partier når det gjelder bolig, nemlig at man vil reversere kravene til universell utforming og de viktige energikravene, som vi har lagt inn for at boligsektoren skal oppfylle sin del av klimaavtalen, og for at folk ikke skal behøve å betale skjorta for å holde husene sine varme. Universell utforming betyr at samfunnet skal være for alle, og at også de som trenger en tilpasset bolig, skal kunne få velge fritt. Til slutt til Arkivverkets sentraldepot og Norsk helsearkiv på Tynset. Vi har – sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet – fremmet et forslag i salen i dag, fordi vi mener at denne saken har det vært arbeidet med så lenge. Den lå helt klar. Det var en handlekraftig regjering som ville ha dette på plass. Det dreier seg om en stor investering i Distrikts-Norge, med mange arbeidsplasser, et tema som har vært diskutert i mange år, som er konsekvensutredet, og der det er konkludert. Jeg registrerer at denne regjeringen nøler. Derfor har vi fremmet et konkret forslag i dag, der man i hvert fall slår fast lokaliseringen.


Som det er sagt, angir Dublinkonvensjonen prosedyreregler for hvilket land som er ansvarlig for behandlingen av en asylsøknad innenfor avtaleområdet. Konvensjonen er dermed tilsynelatende flyktningpolitisk nøytral. Konvensjonen sier hvor og ikke hvordan asylsaker skal behandles. Konvensjonen pålegger ikke avtalelandene noen bestemt flyktningpolitikk. Men etter SVs skjønn kan tilknytning til Dublinkonvensjonen i praksis komme til å innebære en innstramming i norsk flyktningpolitikk. På denne bakgrunn velger SV å si nei til norsk tilknytning til Dublinkonvensjonen. En kikk på globusen er nok til å konstatere at Norge vil ha utstrakt mulighet til å sende asylsøknader til land hvor asylsøkeren har oppholdt seg på vei til Norge. Vi ligger som kjent i en utkant. SV mener at enda mer utstrakt bruk av førstelandsregelen vil være å fraskrive oss vår del av ansvaret for flyktninger. SV ser denne saken i sammenheng med andre bestrebelser på å bygge opp stadig høyere barrierer rundt de rikeste europeiske landene mot flyktninger fra fattige land. Dette er også en av grunnene til at SV har gått imot norsk tilknytning til Schengen-avtalen. Dublinkonvensjonen og EUs flyktningpolitikk er blitt kritisert fra flere hold. I Norge har både NOAS og Flyktningerådet kritisert Dublinkonvensjonen. For SV er det overordnede målet for flyktningpolitikken å sørge for at retten til asyl skal opprettholdes og gjøres mer reell. Dublinkonvensjonen vil bidra til å gjøre det vanskeligere å søke asyl i Norge og i Europa generelt ved at det blir vanskeligere å søke i et annet land dersom en får avslag i ett. Etter SVs oppfatning vil tilknytning til Schengen og til Dublinkonvensjonen bety en innstramming i norsk flyktningpolitikk. Det vil lett kunne oppstå en dynamikk som medfører at avtalelandene tilpasser seg de mest restriktive lands praksis. Det er åpenbart fordeler med å få et prinsipp som sikrer at en søker får sin sak behandlet fortest mulig, og ikke risikerer å bli sendt som en pakke fra land til land. Men SV mener at de negative virkningene av Dublinkonvensjonen vil overskygge de positive. Det oppgis i St.prp. nr. 38 at Dublinkonvensjonen ikke har fungert fullt ut etter forutsetningene og at en derfor har satt i gang arbeidet med å opprette fingeravtrykksregisteret Eurodac. Dette registeret har i seg selv problematiske sider ved at det vil innebære en omfattende registrering av store befolkningsgrupper, og det er usikkerhet knyttet til hvorvidt asylsøkere vil bli slettet fra registeret om de får opphold i et land. Det er i dag store forskjeller mellom europeiske land når det gjelder praktiseringen av Flyktningkonvensjonen. Selv om vi frykter en tilstramming i flyktningpolitikken som følge av tilknytning til Dublinkonvensjonen, mener vi at dette til en viss grad kan motvirkes dersom Regjeringen har vilje til å føre en selvstendig, human flyktningpolitikk. I erkjennelsen av at det synes å være flertall for at Norge skal tilknyttes Dublinkonvensjonen, fremmer SV og Senterpartiet et forslag om at Stortinget skal be Regjeringen «om å fastsette som et prinsipp for praktisering av Dublin-regelverket, at asylsøknader ikke skal sendes tilbake til land med en asylpraksis som er vesentlig mer restriktiv enn Norges». Jeg tar opp forslaget.


Alle er enige om at målet er en lønnsom fiskerinæring, men det påfallende er at når du besøker de ulike bedriftene, f.eks. i Mehamn, er det jo en rekke som klarer å drive lønnsomt. Men det budskapet de ga til meg på mandag, var at det de trenger for å kunne tjene enda mer penger, er bedre tilgang på fisk. Det vi nå risikerer, er at fisken tas bort fra kysten fordi regjeringen gir trålerne tillatelse til å dra av gårde med mer av fisken. Erna Solberg og jeg har det til felles at vi elsker den vidunderlige byen Bergen, men det må vel også sies at Bergen har en noe uheldig historie, noen hundre år tilbake, når det gjelder å utnytte nordlendingenes fiskeressurser, og det ville vært trist om den første statsministeren fra Bergen på lang tid også skulle bli den som dramatisk svekker kystfolkets rett til å få sin del av verdiene i havet. Derfor vil jeg spørre en gang til om statsministeren står fast på at den plikten til å levere fisk som hittil har vært knyttet til bestemte anlegg og kommuner, ikke lenger skal være det?


Datalagringsdirektivet inneber å påleggje lagring av ei omfattande mengd informasjon om vår mobil- og nettbruk – kven du ringjer til, når du ringjer, kor du ringjer frå, kor lenge du snakkar, kven du sender e-post til, mottakar, når du er på Internett, og kor lenge du er der. SV er motstandar av å innføre datalagringsdirektivet av tre grunnar. For det første er det vår sterke overtyding at kvart enkelt menneske er uskuldig til det motsette er bevist. Vi bør ikkje basere oss på ein tankegang i vår rettsstat der vi gir pålegg om å samle spor om kvar nordmann, sidan vi kan kome til å bli skuldige. Då bidreg vi til å endre statusen til kvart menneske, frå uskuldig til potensielt skuldig. For det andre aukar plikt til lagring av store mengder data risikoen for at noko kjem på avvege og for misbruk. Lagringa utgjer ein personvernrisiko. Eg likar eigentleg ikkje ordet «personvern» – det høyrest ut som noko som vi skal stoppe ut og setje på museum. «Integritet» er eit betre ord etter mitt syn. Kven du ringer til, kven du sender e-post til, er informasjon som på avvegar kan krenkje din integritet – eksempel: ein mail frå ein tilsett i SV si gruppe til Arbeidstilsynet om tilhøvet i gruppa, fire telefonar til krisesenteret sist helg frå ein kvinneleg representant, eit hemmeleg tips til ein journalist, gjentekne mailer til ei adresse som sluttar med swingersnorge.com. På avvegar kan slike opplysningar krenkje integriteten til dei involverte. For det tredje: Så lenge du er uskuldig, er det ikkje noko problem, seier enkelte. Eg meiner det er motsett. Eg meiner at det som er problemet, er at vi er uskuldige. Mistenkte kan vi sikre lagring av informasjon om allereie, og kanskje bør dette verte betre. Det alvorlege no er korleis direktivet kan påverke alle som ikkje er mistenkte for kriminalitet. I ei undersøking frå det tyske Forsa Institute frå 2008 svarte over halvparten av dei spurde at dei ikkje ville bruke teleutstyr når dei skulle snakke med psykolog, ekteskapsrådgivar eller om rusmisbruk som følgje av datalagringsdirektivet. 11 pst. svarte at dei allereie hadde avstått frå å bruke telefon, mobiltelefon eller e-post i visse tilfelle. Vi er ikkje tente med at uskuldige menneske held tilbake eller lat vere å søkje opp kunnskap av frykt for å verte sedde over skuldra. Malte Spitz, parlamentarikar for Dei grøne i Tyskland, gjekk til rettssak for å få utlevert teledata om seg sjølv frå Deutsche Telekom, og fekk det. Så gav han det til avisa Die Zeit, som saman med postar frå bloggen hans og Twitter kunne konstruere bevegelsesmønsteret hans dag for dag i eit halvt år. Den 1. september 2009 har dei bevegelsesmønsteret hans i 20 timar, den 4. september i 16 timar. Dei fleste dagane har dei ein slik oversikt over han. Gå inn på nettet og sjekk sjølv – interessant lesing. Opplysningar som lek ut, kan krenkje integriteten vår, men kunnskapen om at det vert lagra, kan i seg sjølv redusere fridomen vår. Sjølv om SV er sterkt mot direktivet, vil eg seie at vi er endå meir bekymra for den gradvise endringa i haldningar, moglegheiter og politikk som går føre seg. Vi har allereie ei omfattande lagring av data, og vi har ei omfattande kameraovervaking. Internasjonalt, eller her i landet, vert det diskutert å registrere søk på nettet, å setje inn ei brikke i alle bilar som kan opplyse om kvar dei er. Vi ønskjer oss betre og meir omfattande helseregister som kan koplast, betre register med meir informasjon om barn i barnehage og skule. Vi har prøvd oss på romavlytting òg. Eg kjenner fleire av desse forslaga godt. Dei er alle godt meinte og vel grunngjevne på sitt felt. Men forstår vi og tenkjer vi over konsekvensane av summen? Den franske filosofen Jacques Attali, som òg var mangeårig rådgjevar for president François Mitterrand, har skrive boka «Kort historie om framtida» om temaet. Han skildrar eit tenkt framtidssamfunn der staten overvakar helsa vår, kosthaldet, transporten og skulearbeidet til barna – ikkje fordi politikarane har vorte totalitære, ikkje av kommersielle omsyn, men av funksjonelle omsyn. Kosthaldet og folkehelsa vert betre med systematisk registrering av kva vi et. Skuleresultata vert betre når vi kjenner til korleis elevane er, og korleis dei jobbar. Og alle forstår sjølvsagt at kampen mot kriminaliteten vert meir effektiv med registrering og lagring av stadig fleire data. Alle tener på det. Vi får meir kunnskap, samfunnet vert betre og tryggare. Det einaste vi mister, er litt slark i samfunnsmaskineriet. Men eg er for slark. Så lenge det er slark, er det håp, for slark er eit teikn på fridom: den potetgullposen du ikkje skulle ete, forbikøyringa du ikkje skulle teke, innleveringa du juksa på – eller meir direkte knytt til datalagringsdirektivet – e-posten du ikkje skulle ha sendt, staden du ikkje skulle ha vore ei natt. Fridomen til ikkje å gjere det – eller kanskje til og med å gjere det av og til – er av uvurderleg verdi for det enkelte menneske. Men det er òg av uvurderleg verdi for samfunnet at vi menneske har eit stort frirom, ein integritet, som vi kan utfalde oss i. Det må ikkje berre vere rom for det perfekte livet. Det må òg vere rom for slarket i samfunnet. Datalagringsdirektivet fører sjølvsagt ikkje til eit slikt samfunn, lat meg vere klar på det. Men summen av ei rekkje vedtak og moglegheiter over tid kan føre oss i ei slik retning. Vi registrerer, overvakar, lagrar og tek i bruk langt meir informasjon no enn for eit tiår eller to sidan. Difor er vegen vidare viktig. Kva vil vi ønskje å bruke informasjonen til om ti år? Kva data kan vi kople for å få fram meir og betre informasjon? Kva vert det neste vi skal registrere og lagre? I lys av dette: Er det ikkje klokt å tenkje seg om ein gong til? Det heiter seg at ein skal la tvilen kome tiltalte til gode, og i dette tilfellet meiner SV det vil vere fornuftig: EU si evaluering av direktivet er ikkje komen enno. Ho vil gje oss informasjon om kvar EUs lovgjeving går vidare. Vårt naboland Sverige har utsett implementeringa. I fleire land sine rettssystem verserer det saker om direktivet etter at det har vorte kjent grunnlovsstridig. Sjølv om det kjem brysame landsmøte i tida framover: Når vi har moglegheita til å utsetje det, og det er godt grunngjeve, bør vi gjere det. Eg meiner det har kome ein god ting ut av debatten, som vi førebels avsluttar i dag. Det er at eg trur ikkje det er avslutninga. Eg trur kanskje det er byrjinga – byrjinga på ein langt meir levande samfunnsdebatt om balansen mellom vår fridom og integritet på den eine sida og alle dei vel grunngjevne funksjonelle ønskja vi har som samfunn på den andre sida. Vi – altså Stortinget, regjeringa, det politiske systemet – må vere førande i ein prinsipiell debatt om dette i framtida. For lenge har vi sett dei enkelte samfunnsinteressene i førarsetet og i rask rekkjefølgje vedteke velmeinte og funksjonelle forslag om registrering og overvaking på ulike felt. Dei prinsipielle spørsmåla har vi sett til side til tilsyn. Dette er politikk snudd på hovudet. Det må jo vere omvendt – at politikarane diskuterer og vedtek dei overordna rammene for samfunnsutviklinga, og så ber vi om oppfølging og diskusjon basert på korleis dei ulike omsyna skal varetakast på kvart enkelt felt i samfunnet. Den som er villig til å ofre sin fridom for ein midlertidig tryggleik, fortener korkje fridom eller tryggleik, har den amerikanske filosofen og vitskapsmannen Benjamin Franklin sagt. Eg vil leggje til: I eit friare samfunn vil vi føle oss tryggare enn i eit samfunn der vi har ofra mykje av fridomen vår. Lat oss tru at den omfattande debatten om datalagringsdirektivet betyr ein renessanse for fridom og personleg integritet som sentrale spørsmål i samfunnsdebatten.


Allerede tidlig på 1980-tallet begynte noen lokale politikere å drømme om en ferjefri forbindelse mellom Østfold og Vestfold. Det første politiske vedtaket ble fattet i 1987, og bakgrunnen er selvfølgelig de store trafikale utfordringene som dette sambandet medførte allerede da, og som det ikke minst i dag medfører. Som det står i innstillingen, går det 1,3 millioner kjøretøy årlig med Horten–Moss-ferja i dag, og det fører til store trafikkbelastninger, sikkerhetsbelastninger, støybelastninger og ikke minst miljømessige konsekvenser for de to lokalsamfunnene. Utfordringen har vært at prosessen har tatt tid, og til tross for ulike utredninger har man aldri konkludert med at bygging skal skje, verken av tunnel eller noe annet. Det er egentlig litt artig i april som fylkestingsrepresentant å være med på å fatte et vedtak om at man skal iverksette prosesser for å finne ut status, og i dag, i juni, som stortingsrepresentant være med på å se at en samlet komite og et samlet storting står bak at en ønsker å gå videre med en eventuell utredning. Det er således en gledens dag, og jeg synes det er hyggelig at komiteen er så tydelig på at dette er noe de vil vurdere å prioritere. Det er viktig for hele regionen. Men det er en viss forskjell på disse to forslagene. Hovedforskjellen er at forslaget fra Fremskrittspartiet går på en ordning mellom Vestfold og Østfold og ikke nødvendigvis mellom Horten og Moss. En annen forskjell er finansieringen. Saksordføreren var klar og tydelig på at en av fordelene med en fastlandsforbindelse mellom Østfold og Vestfold vil være et felles bolig- og servicemarked. Det er jeg enig i. Men det blir mye vanskeligere å få til et slikt felles bo-, service- og arbeidsmarked hvis man setter opp en tollstasjon midt på brua eller midt i tunnelen. Da vil det i seg selv være en skranke – en skranke som vi på mange måter allerede i dag har i forhold til ferjetrafikken – som vil føre til at utviklingen av denne fellesregionen og utviklingen av disse felles arbeids-, bolig- og servicemarkedene i det minste vil ta mye mer tid og vil være mer problematisk enn hvis en hadde finansiert dette, slik Fremskrittspartiet vil, med statlige midler. Det er et viktig prosjekt. Det er stor trafikkbelastning, og det vil være veldig viktig for disse regionene å få dette skikkelig. Det er riktignok et godt skritt videre. Det er en god dag for innbyggerne i Horten og Moss, og det er en god dag for innbyggerne i Vestfold og Østfold. Jeg synes det er interessant å merke seg at komiteen har tatt frem brualternativet. Etter debattene tidligere i dag og for så vidt andre tunneldebatter forstår jeg at skepsisen til tunnelbygging i dette landet er i ferd med å bre seg. Jeg merker meg det med interesse og ser frem til at utredningen om en forbindelse mellom Østfold og Vestfold også vil inneholde en vurdering av et brualternativ.


Hvis jeg ikke husker feil, er den beregnede skatte- og avgiftslettelsen på om lag 7 mrd. kr for neste år, og det er lettelser som går i riktig retning, sett med regjeringens øyne. Det er nødvendig og riktig med skattelettelser nå for å stimulere til flere norskeide bedrifter og arbeidsplasser. Det er viktig å styrke muligheten for å skape flere arbeidsplasser rundt omkring i vårt land, også i distriktene, som jeg er vant til at representanten Slagsvold Vedum er opptatt av. Da handler det om å styrke mulighetene for å reinvestere i egne bedrifter, og et av de viktigste virkemidlene vi kan ta i bruk for å gjøre det, er å redusere formuesskatten, men selvsagt er det også viktig at vi fjerner arveavgiften, som har skapt store utfordringer, særlig knyttet til generasjonsskifte i familieeide bedrifter.


Velferdsteknologi er viktig og nødvendig for å dekkje framtidas omsorg. Det er veldig mange land som er komne langt lenger enn Noreg på dette området. Derfor er det viktig at vi begynner å få opp farten, og at ein tek initiativ frå statleg hald. Det er viktig at ein tek initiativ frå sentralt hald bl.a. fordi vi har veldig mange små kommunar, 429 kommunar, som har ulike føresetnader for å ta i bruk velferdsteknologi på eiga hand. Derfor er det viktig at ein får rettleiing og informasjon frå statlege aktørar, slik at ein kan få implementert dette så fort som mogleg. Dette er sjølvsagt viktig for å gi pleietrengande ein betre kvardag. Eg registrerer at fleire er veldig fornøgde. Representanten Audun Lysbakken var veldig fornøgd med at dette skulle bli eit satsingsområde framover. Ein viser til denne stortingsmeldinga som vi har venta på lenge. Eg synest at det for så vidt er positivt at ein varslar ei stortingsmelding, men regjeringa har no sete i over sju år. Vi burde kunne forvente at det hadde skjedd meir enn det som faktisk har skjedd. No er det på tide med handling. Helseministeren snakka om at dette var eit bra oppvarmingsband. Det må jo bety at vi framleis ventar på hovudbandet. Som sagt har vi venta i sju år på dette hovudbandet, eller at det skal skje noko på dette området. Framstegspartiet meiner at no er det nok prat, no er det nok meldingar. No må vi ha handling på dette området. Derfor har vi fremma tre konkrete forslag. Eg registrerer at det er fleire som gir uttrykk for at ein er einig i forslaga, men at ein ikkje vil stemme for dei. Eg synest det er ein god regel at ein stemmer for det som ein er for, og så stemmer ein mot det som ein er mot. Det er iallfall det Framstegspartiet har som utgangspunkt. Eg registrerer at andre ikkje har det som utgangspunkt. Eg synest sjølvsagt det er positivt at ein har sendt eit lovforslag på høyring. Men om ein er einig i at ein skal kunne ta i bruk sporingsteknologi, slik Framstegspartiet har foreslått, synest eg at ein bør gi uttrykk for det ved å stemme for forslaget. Innføring av utstrakt bruk av sporingsteknologi vil gi betre og tryggare kvardag for mange som dessverre ikkje greier å ta vare på seg sjølve. Det vil medføre at ein ikkje utset seg sjølv for fare.


Jeg vil først takke statsråden for svaret. Det var et veldig klart, men veldig lite nyansert svar. Jeg er veldig skuffet over svaret. Denne saken har engasjert og opprørt et helt lokalsamfunn. Den har engasjert skoleledelsen, elever, lokalbefolkningen og kommunestyret. Ser statsråden det poenget som man har pekt på hele tiden, at disse guttene er midt i en utdannelse som de på helt ordinært grunnlag har blitt opptatt til tidligere, og at det vil være både lite menneskelig og lite humant å sende disse guttene ut av landet før de har fått fullført sin påbegynte utdannelse?


Jeg vil også takke representanten Kjersti Toppe for en viktig interpellasjon. Det er en kjent problemstilling, men den ga oss muligheten til en gledelig opplevelse, og det var å høre en statsråd fra den nåværende regjering snakke om det problematiske ved midlertidighet i arbeidslivet. Det gleder meg, fordi tonen fra regjeringen til nå har vært motsatt i andre saker som handler om midlertidighet, der regjeringen legger til rette for mer av det. Jeg mener at helseministeren her er på rett spor. Det er mange viktige grunner til å gjøre noe med situasjonen for leger, som vi snakker om her, men også generelt i helsevesenet vårt når det gjelder midlertidige ansettelser. Det ene handler om forutsigbarheten for den enkelte ansatte, det at unge mennesker skal ha muligheten til å planlegge et liv, etablere seg og legge grunnlag for å komme videre i livet på en måte som er vanskelig uten den tryggheten som faste stillinger gir. Den andre siden er det vi har vært mye inne på i denne debatten, maktforholdene som oppstår ved utstrakt bruk av midlertidighet. Vi har, som interpellanten viste til, stygge eksempler på diskriminering av gravide leger. Det er bra og viktig at Likestillings- og diskrimineringsombudet har slått ned på det, men vi vet også at terskelen for den enkelte for å ta kontakt med LDO er høy. Det er all grunn til å tro at det også er mange eksempler på diskriminering i norsk arbeidsliv generelt – og helt sikkert på sykehusene – som går under radaren. I tillegg betyr skjevere maktforhold, enten vi liker det eller ikke, at det blir vanskeligere å være varsler. Selv om oppfordringen til alle om å varsle om forhold de ikke liker, må være like sterk til en midlertidig ansatt lege som til en som ikke er det, vet vi at i virkeligheten har dette noe å si for i hvor stor grad vi legger opp til at folk tør å si fra. Det gjør selvfølgelig at ansettelsesforholdene for nettopp legene får en ekstra dimensjon, for det er nært knyttet til spørsmålet om pasientsikkerhet. Det vet helseministeren godt, siden han selv har tatt opp dette i interpellasjon tidligere og har belyst nettopp den problemstillingen. Jeg synes representanten Kjersti Toppe er inne på en del viktige poenger når det gjelder forutsetningene for å gjøre noe med dette problemet. Jeg tror det må mer til enn bare en god styringsdialog. Det handler om at norske sykehus har blitt en organisasjon – eller rettere sagt flere organisasjoner – som er vanskelig å styre, med mange ledd mellom gulv og ledelse. Derfor er debatten om stedlig ledelse relevant, og derfor er jeg også bekymret for i hvor stor grad signalene helseministeren nå forteller oss at han gir, vil nå fram. Det kan være mer komplisert i denne sektoren enn i en del andre. Vi har imidlertid en del gode erfaringer. Forrige regjering gjorde etter mitt syn en god jobb når det gjaldt å legge et nødvendig press på høyere utdanningsinstitusjoner for å få ned det som er en utstrakt bruk av unødvendig midlertidighet også der. De tallene er ikke gode nok ennå, men de ble bedre i forrige periode. Det skyldtes en effektiv bruk av en aktiv styringsdialog. Det er viktig og nødvendig. Man var tydelig i tildelingsbrevene til institusjonene, tydelig på å følge opp dem som ikke leverte. I tillegg sørget Kunnskapsdepartementet for å skaffe seg de verktøyene som måtte til for å kunne følge opp dem som ikke leverte, bl.a. ved å etablere nye styringsparametre – som er et fryktelig ord for et godt tiltak – nemlig en kartlegging av hvor utbredt midlertidigheten egentlig var. Slik klarte Kunnskapsdepartementet og statsråd Kristin Halvorsen å følge det opp nøye. Jeg håper at Bent Høie vil lykkes med det samme. Det kunne være kjekt å få høre enda litt mer i statsrådens siste innlegg om hvordan han tenker seg å følge opp denne styringsdialogen framover.


Det er en svært interessant og viktig debatt som representanten Giltun reiser med denne interpellasjonen. Jeg tror kanskje det viktigste vi gjør, er å jobbe langs flere akser, og at vi ikke konsentrerer oss om enten det ene eller det andre. Den samhandlingsreformen som statsråden har varslet, er ett av grepene. Det er et særdeles viktig grep for hvordan vi i framtiden skal kunne jobbe for å få plassert pasienten der pasienten burde bli behandlet etter LEON-prinsippet, altså det laveste effektive omsorgsnivået, der pasienten har det beste utbyttet av behandlingen. Men vi må ikke glemme at samme hvor dyktig man er på dette feltet, vil pasienter fortsatt bli syke og ha behov for sykehustjenester og tjenester innenfor spesialisthelsetjenesten. Nå viste statsråden to ganger i sine innlegg til disse 44 000 pasientene som lå på sykehus og var ferdigbehandlet. Det er de altså ikke. Dette er utskrivningsklare pasienter. De er overhodet ikke ferdigbehandlet. Det er derfor de venter på sykehjemsplass, og de kommer kanskje heller ikke til å bli ferdigbehandlet, men må leve med sykdommen sin. I Dagbladet lørdag den 3. januar kunne man lese at ved utgangen av 2008 stod det 256 800 pasienter på venteliste. 256 800! Dette tallet har økt hvert eneste år denne regjeringen har sittet ved makten. Som representanten Bøhler var inne på, er kanskje ikke det største problemet at det er ventelister. Det som virkelig er et problem, er at vi nå ser økning i ventetiden. Den siste tiden har den gjennomsnittlige ventetiden økt fra 73 dager til 76 dager, men vi ser at innenfor enkelte pasientkategorier er ventetiden bekymringsfull. Statsråden bruker også diabetes som eksempel. Ja, det er et svært viktig område, der vi mest sannsynlig kan få veldig stor effekt av å sette i gang enkelte tiltak. Da er det jo også merkverdig at Regjeringen ikke engang følger opp sin egen strategi for diabetes. Det er til og med utarbeidet en nasjonal strategi, og man følger den ikke opp. Det må være et problem også for Regjeringen. Når det bl.a. gjelder avdekking av diabetes, særlig type 2, hos svært mange som ikke engang vet at de har fått sykdommen, er jo det første man burde gjøre, å inngå forhandlinger bl.a. med fastlegene, nettopp for å se på et takstsystem knyttet til utvidede blodprøver, slik at risikogruppene får tatt denne testen. Riktignok er det mange måter å jobbe på, men vi er nødt til å begynne å se på hele behandlingskjeden. Også når det gjelder finansieringssystemet, må vi se på hele behandlingskjeden – ikke stykkevis og delt – fra å få avdekket en diagnose og fram til rehabilitering og tilbakeføring. Det er en rekke ting som vi der må gripe fatt i. Vi må ikke komme dit at mens gresset gror, dør kua. Vi kan ikke bare vente på samhandlingsreformen. Vi vet jo faktisk ikke når den blir innført. Det eneste vi vet, er at det er kommet et signal om at innen 1. april, i løpet av denne tidshorisonten, skal den gruppen som statsråden har satt ned, fremme en innstilling til statsråden. Så vet ikke vi hvordan behandlingen vil foregå mellom de enkelte regjeringspartiene, og vi vet ikke når saken kommer til Stortinget, men det er én ting vi vet, nemlig at i det samme tidsrommet vil svært mange – titusener av pasienter – stå i kø og vente på behandling. Man har det innenfor psykiatri. Statsråden sier at han ikke har noen tro på det som har med avtalespesialister å gjøre – og henviser til at de er i sykehusene. De er jo ikke det. Avtalespesialistene er nettopp en del av helsevesenet som har avtale med spesialisthelsetjenesten, men som ofte befinner seg utenfor sykehusene. Og da må vi jo ta i bruk den ressursen som er der. Vi har store utgifter til sykepenger, uførepensjoner og andre offentlige ytelser. Det er en direkte sammenheng mellom pasienter som ikke får hjelp, og det å gå sykmeldt og kanskje bli ufør og trenge ytelser resten av livet. Jeg ser fram til samhandlingsreformen. Jeg ønsker et samarbeid og skal stille opp når som helst for statsråden på det feltet, men vi er også nødt til å tenke langs flere akser – vi er også nødt til å hjelpe dem som allerede står i kø og venter på behandling.


Jeg er helt enig med finansministeren i at oljeprisen har mye å si for kronekursutviklingen og dermed også for rentenivået. Man vet at anslaget som Regjeringen opererer med i budsjettet for oljeprisen for neste år, er på 110 kr. I løpet av budsjettprosessen har det ikke kommet signaler fra Regjeringen om at man ønsker å redusere det anslaget i takt med det som alle ekspertene på oljemarkedet har gitt uttrykk for, nemlig at det kommer til å være en vedvarende lavere oljepris i hele 1999. Da vil det være interessant å høre finansministerens vurdering av hvorfor Regjeringen ikke har funnet det aktuelt å nedjustere anslaget for oljeprisnivået slik at det kommer i takt med det hele markedet oppfatter vil være et riktig nivå for 1999. Dernest: Så sa finansministeren i sitt innlegg at det var en veldig nøye sammenheng, at oljeprisen påvirker kronekursen, som igjen påvirker rentenivået i Norge. Og nettopp fordi oljeprisen er en faktor som det er svært vanskelig for norske politikere å styre, blir det desto rarere at finansministeren gjentar at pengepolitikken fortsatt ligger fast fra Regjeringens side. Hvis det er slik at Regjeringen heller ikke ønsker å ta pengepolitikken i bruk for å få renten ned, hva er det da som ligger i dette som finansministeren snakker om, å kjøle ned økonomien? Hva slags virkemidler er det Regjeringen ønsker å ta i bruk som i seg selv vil føre til en mer stabil krone, som igjen vil føre til et lavere rentenivå?


Jeg er enig med Fridtjof Frank Gundersen i at det er meningsfylt å diskutere Kosovo også i denne debatten, ikke bare fordi at en krig som har drept 200 000 mennesker i Europa, selvsagt er det viktigste som har skjedd i Europa på 1990-tallet, men også fordi det er gjennom håndteringen av krisene at institusjonene blir til. NATOs videre utvikling og utviklingen av EUs utenrikspolitiske samarbeid blir mer styrt av håndteringen av en krise som den i Kosovo, enn av det møysommelige, dagligdagse arbeidet mellom slike kriser. Jeg er også helt enig med Gundersen i at det ikke er meningsfylt å være nøytral i forhold til den serbiske undertrykkelsespolitikken og albanernes legitime rett til en form for selvstyre i Kosovo. Derimot er det selvsagt et paradoks at Fremskrittspartiet nå gjør seg til talspersoner for kosovoalbansk selvstyre, et parti som bare for ett år siden mente at situasjonen i Kosovo var så trygg at alle kosovoalbanere kunne sendes hjem uten det minste problem, og hvor nestlederen i partiet mente at de bare kunne lære seg serbisk der nede, og så var problemene over. Men la oss nå heller ta spørsmålet seriøst. Det er to vesentlige innvendinger mot at verdenssamfunnet skulle diktere løsningen på kosovoalbansk selvstyre. Den ene er at et fullstendig selvstyre i betydningen én kosovoalbansk stat bare kan bli resultat av krig. Det finnes ingen tenkelig forhandlingsløsning som kan innebære en helt selvstendig kosovoalbansk stat. Så å gå inn for det, og hvis verdenssamfunnet skulle diktere det, kan det bare skje gjennom krig. Det kan bli det faktiske resultatet, men det er altså en pris å betale hvis det er det vi går inn for. Det andre og mer vesentlige er selvsagt at kosovoalbansk selvstyre har konsekvenser for hva man skal gå inn for i en rekke andre konflikter på kloden. Hva da med Kurdistan, Sri Lanka og Kashmir? Og hva med grensedragninger i Afrika, hvor det knapt er en eneste stat som har det man kan kalle naturlige, nasjonale grenser? Disse spørsmålene må Fremskrittspartiet også svare på hvis de mener at verdenssamfunnet skal diktere en egen stat i Kosovo.


Det snakkes fra mange hold vakkert om nødvendigheten av å bedre kommuneøkonomien fordi det er her velferden skapes. Likeverdige tilbud skal være målet innenfor kommunenes kjerneområder som skole, helse og omsorg. Så har man skapt et system som i praksis viser seg å prioritere helt andre politiske målsettinger. Rapporten fra Det tekniske beregningsutvalg for kommunal og fylkeskommunal økonomi viser at fordelingen av de statlige rammeoverføringene til kommunene i stor grad er medansvarlig for det. Samlebegrepet «kommuneøkonomien» gir egentlig svært liten mening når vi ser at inntektsforskjellene kommunene imellom er meget store, og at disse forskjellene i stor grad er skapt i denne sal. Når gjennomsnittsinntekten for kommunene i Vestfold er 91 pst. av landsgjennomsnittet, og den for kommunene i Østfold er 92 pst., mens den tilsvarende prosenten for Finnmark er 133, viser det med all mulig tydelighet at geografi er det viktigste kriteriet for fordeling av de statlige rammeoverføringene. I tillegg kommer arbeidsgiveravgiften, elavgiften, spesielle skatteregler osv. Dette fører naturligvis til det alle sier de er imot, nemlig store forskjeller i de kommunale tjenestetilbudene. Fremskrittspartiet mener at overføringene fra staten til kommunene skal skje etter objektive kriterier. Derfor må en vesentlig større del gis som innbyggertilskudd, fordi det er den delen av rammeoverføringene som gis etter kriterier som tar hensyn til kommunenes ulike utgiftsbehov, og som legger til rette for en likeverdig kommunal service i alle landets kommuner. Andre tilskudd, som Nord-Norge-tilskuddet, regionaltilskuddet og det ekstraordinære skjønnstilskuddet, er motivert ut fra en politisk tenkning som har som mål å forfordele noen kommuner og regioner på bekostning av andre, basert på geografisk beliggenhet. Fremskrittspartiet ønsker å sikre alle kommuner et likeverdig tilbud innenfor kjerneområdene skole, helse og omsorg. Vi mener at den beste måten å gjøre dette på er å la staten overta det direkte økonomiske ansvaret for disse aller viktigste offentlige oppgavene. Bare på den måten kan vi unngå de store og til dels dramatiske forskjellene i tjenestetilbudene som vi ser i dag. I Fremskrittspartiets alternative budsjett kutter vi ca. 3,4 milliarder kr i overføringene til kommunesektoren, men virkningen på lønninger og priser som følge av Fremskrittspartiets samlede opplegg vil føre til at stort sett alle kommuners økonomi styrkes. Fremskrittspartiet mener at det er store potensielle effektiviseringsgevinster å hente i offentlig virksomhet, ikke minst i kommunesektoren. Effektivitet er først og fremst et spørsmål om å oppnå resultater, fortrinnsvis med mindre ressursinnsats. Den sosialdemokratiske løsningen har hele tiden vært å putte mer penger inn i offentlig sektor framfor å se på selve organiseringen og effektiviteten. Dette betyr ineffektivitet og gir ikke samfunnsøkonomisk optimale løsninger. Markedsøkonomien har vist at konkurranse er et godt virkemiddel for å oppnå størst mulig effektivitet og gode tilbud til rimelige priser. Derfor bør også offentlige tjenester konkurransestimuleres. Det er ingen grunn til at oppgaver som det offentlige har ansvaret for, må utføres i offentlig regi. Det offentlige kan konsentrere seg om å finansiere tjenestene og overlate til private å produsere dem. Skal private bedrifter og offentlige etater konkurrere om oppdrag, forutsetter det at konkurransen er reell. Det er dessverre ikke tilfellet i dag, og det er særlig to forhold som gjør at det er slik. For det første har det offentlige ofte ikke en reell prising av sin tjenesteproduksjon, fordi ikke alle kostnader er med i kalkylen, som husleiekostnader, deler av administrasjonskostnader o.l. For det andre må vi få en momskompensasjonsordning som er generell, og som ikke favoriserer produksjon med egne ansatte. Det er avgjørende at Regjeringen følger opp sine løfter fra Sem-erklæringen og lager en momskompensasjonsordning som er generell, som går direkte til den avdeling eller den etat som har hatt utgiften, og som gir kompensasjonen vesentlig raskere enn i dag. Da først vil vi kunne hente ut effektiviseringsgevinster fra offentlig sektor, som ikke minst Høyre har basert sine løfter om skattelette på. Vi har fått en ny regjering som er blitt til med støtte fra Fremskrittspartiet. Grunnlaget for en slik støtte var løfter om at denne regjeringen ville føre en annen politikk enn arbeiderpartiregjeringen. Særlig hadde vi store forventninger til Høyres løfter om betydelige skatte- og avgiftslettelser. Det er ikke å ta for hardt i å si at våre forventninger så langt ikke på langt nær har blitt innfridd. Det er overraskende at en regjering med Høyre som det absolutt største partiet står fast på et budsjettforslag som inneholder skatte- og avgiftsskjerpelser på en lang rekke områder. Regjeringen ønsker å øke tobakksavgiften, engangsavgiften på bil, årsavgiften, omregistreringsavgiften, bensinavgiften, dieselavgiften, båtmotoravgiften, smøreoljeavgiften, CO2-avgiften, avfallsavgiften, kjemikalieavgiften, sjokoladeavgiften, grunnavgiften på drikkevareemballasje, miljøavgiften på drikkevareemballasje og sukkeravgiften. Dette er forslag om skjerpelser av 15 ulike avgifter. Fremskrittspartiet går imot disse skjerpelsene og foreslår i tillegg en lang rekke lettelser på avgiftssiden, både fordi vi mener at det generelle skatte- og avgiftsnivået i Norge er altfor høyt, og fordi avgiftene rammer spesielt usosialt, dvs. uten hensyn til betalingsevne. Særlig gjelder dette noen avgifter, som f.eks. elavgiften og bilavgiftene, som i tillegg til at de er usosiale, også utgjør betydelige beløp for den enkelte. Derfor foreslår Fremskrittspartiet betydelige reduksjoner i disse avgiftene. Fremskrittspartiet tar også den betydelige og stadig voksende handelslekkasjen til Sverige og Danmark på alvor og ønsker å gjøre noe med den. Den eneste farbare veien å gå er å gjøre noe med det høye norske avgiftsnivået, spesielt alkoholavgiftene, fordi alkohol er kanskje den viktigste lokkevaren i forhold til grensehandelen, men også fordi den store avgiftsforskjellen mellom Norge og resten av Europa gir grobunn for organisert kriminalitet av betydelige dimensjoner. Vi har sett fremveksten av mafialignende organisasjoner som har spesialisert seg på smugling av sprit og tobakksvarer. Fortjenestemulighetene er enorme, og smuglingen sammen med hjemmebrenning og taxfree-handel har ført til at under 50 pst. av brennevinet som drikkes i Norge, omsettes gjennom Vinmonopolet. I det illegale markedet er tilgjengeligheten stor, også for mindreårige, og kvaliteten dårlig, til tider livsfarlig. Fremskrittspartiet mener at det i lengden er umulig for et land å leve med så store forskjeller i avgiftsnivå i forhold til nabolandene, og vil gjøre noe med det nå. Derfor foreslår vi å redusere tobakksavgiftene med 40 pst. og å redusere alkoholavgiftene ned til svensk nivå. Vi mener det er nødvendig å gjøre såpass kraftige grep hvis vi skal greie å endre folks atferd. En reduksjon på henholdsvis 15 og 5 pst., slik Regjeringen foreslår, vil etter vår oppfatning ikke ha noen effekt i retning av å endre folks vaner, men bare føre til reduserte inntekter for staten. Når vi vet at Sverige blir nødt til å redusere sine avgifter ytterligere, er det viktig at Norge også følger med for å unngå en ytterligere økning i smugling og grensehandel. At dette vil koste staten betydelige avgiftsinntekter, er ikke nødvendigvis riktig selv om Finansdepartementet påstår at det er slik. Det finnes noe erfaring fra utlandet som sier det motsatte. I Sveits, som hadde et høyt avgiftsnivå i forhold til nabolandene og et betydelig grensehandelsproblem, ble avgiftene på sterkvin og brennevin redusert med i gjennomsnitt ca. 40 pst. fra 1. juli 1999. Til tross for at det totale alkoholforbruket sank med 4,5 pst. året etter, steg statens avgiftsinntekter. I tillegg fikk Sveits full momsgevinst av all grensehandel som ble trukket hjem fra nabolandene. Budsjettet inneholder ingen tiltak for å fornye bilparken, noe som ville være det viktigste miljøtiltaket på bilsiden. Den norske personbilparken har en gjennomsnittsalder på ca. ti år, og nærmere 40 pst. av bilene er fortsatt uten katalysator for rensing av avgasser. Den høye gjennomsnittsalderen er også et sikkerhetsaspekt, idet nye biler er betydelig sikrere enn eldre. De siste årene har det vært en rivende utvikling på dette området, og det bør ikke være slik at norske bilister på grunn av høye avgifter skal være nødt til å kjøre rundt i mer trafikkfarlige biler enn bilister i andre land. Ved avgiftsomleggingen i 1996 ble det lagt til grunn at vektkomponenten skulle stå for ca. 45 pst. av engangsavgiften på typiske familiebiler. Vekten av slike biler ble den gang anslått til ca. 1 100 kilo. Etter den tid har vekten på slike biler økt med 50–100 kilo, vesentlig som følge av økt sikkerhet, både konstruksjonsmessig og som følge av nytt sikkerhetsutstyr som kollisjonsputer, blokkeringsfrie bremser osv. Vektøkningen har ført til at vektkomponenten nå står for rundt 60 pst. av engangsavgiften. I tillegg slår progresjonen i effekt og volumdelen kraftig ut. Dette rammer i særlig grad barnefamilier, som er avhengig av større biler som nødvendigvis også må ha en større motor, men som av økonomiske grunner må velge små og mer trafikkfarlige biler som ikke dekker familiens behov. Derfor foreslår Fremskrittspartiet en gjennomsnittlig reduksjon i engangsavgiftene på 20 pst. som et første skritt for å få et avgiftsnivå på linje med gjennomsnittet i Europa. Fremskrittspartiet ønsker også å senke andre avgifter på bil og bilbruk som drivstoffavgiftene, årsavgiften og omregistreringsavgiften. Norge har et utall av mer eller mindre godt begrunnede avgifter. Noen har en historisk begrunnelse, noen blir begrunnet ut fra miljøhensyn, mens andre er rent fiskale. Fremskrittspartiet mener at Regjeringen bør ta en gjennomgang med sikte på å fjerne de avgiftene som er dårlig begrunnet, har liten økonomisk betydning, skaper økt byråkrati og stort sett bare er til irritasjon for folk flest.


Muligens har jeg litt tungt for det – jeg innrømmer det – og hvis jeg har tungt for det, skal jeg be om unnskyldning for det. Men jeg får litt problemer her nå. AS Norge går med nær 400 mrd. kr i overskudd, så det er helt åpenbart at staten isolert sett ikke trenger de 4 mrd. kr man tar i arveavgift. Det er altså ikke provenybegrunnet. Det er mulig at denne arveavgiften en gang eksisterte fordi man trengte pengene, men nå trenger man ikke pengene, så man trenger ikke denne avgiften. Mitt spørsmål til statsråden er: Hva er den prinsipielle og ideologiske begrunnelsen for at staten skal være part i samtlige arveoppgjør i dette landet?