Til spørsmålet og oppfølgingen fra Øystein Djupedal er det bare å si at sosialministeren mener at det er de folkene som trenger det aller mest som nå skal på tiltak, og som nå skal bli prioritert av Aetat. Men de menneskene som nettopp krever den type skreddersøm at de krever kurs som koster mer enn 50 000 kr eller mer enn 100 000 kr i et løp, er jo akkurat de som trenger dette aller mest. Dette er jo bl.a. funksjonshemmede. Vi hadde folk på høring i kommunalkomiteen i dag som sa at det er flere vellykkede mennesker som vil ut i arbeid, men som statsråden og Regjeringen nå vil forhindre kommer ut i arbeid. I tillegg er det slik at Aetat i dag har kun en tredjedel av det antallet tiltaksplasser og stillinger som de hadde sist gang arbeidsløsheten var så høy som den er nå, nemlig i 1997. Det er både SV og NHO faktisk enige om.


Vi blei vel ikkje klokare av den spørsmålsrunden der. Det er ein annan ting som vi har blitt usikre på i komiteen i prosessen, og det er konsultasjonsordninga mellom Sametinget og regjeringa. Sånn som ein skal forstå konsultasjonsavtalen mellom Sametinget og regjeringa, som er fundamental for Noregs arbeid og internasjonale forpliktingar, osv., er at i dei sakene der Sametinget vurderer sjølv at dette er relevante spørsmål for Sametinget, skal dei få innvilga konsultasjon. Det er det ikkje anledning til å avvise, ifølgje våre internasjonale forpliktingar. I denne prosessen har Sametinget tatt kontakt og fått avvist konsultasjon i denne saka og har hatt ein serie innspel. Sånn som eg oppfattar svara frå ministeren, vurderer ministeren å kome tilbake til dei spørsmåla som blir reiste av Sametingsrådet, men eg er ikkje heilt sikker på om eg har forstått det rett. Kan ministeren utdjupe det?


Venstre går hardt ut mot fagrørsla når dei kjempar for dei svakaste i arbeidslivet. Betyr det at Venstre ønskjer seg bort frå den norske samfunnsmodellen og vil avvikle det trepartssamarbeidet mellom arbeidsgjevar, arbeidtakar og det offentlege som har vore ein suksess i norsk arbeidsliv og for norsk næringsliv?


Regjeringen har et mål om 30 TWh ny fornybar energi innen 2016. Målene til Senterpartiet har det vel strengt tatt aldri vært noe å si på - jeg minner om klimamålene fra 1990. Det er virkemidlene som ikke er til stede. Det eneste konkrete virkemiddelet som er lagt på bordet når det gjelder ny fornybar energi, som har hatt noen særlig effekt, har vært å øke vannkraftbeskatningen med 8 øre/kWh. At det bidrar til å nå målet om 30 TWh ny fornybar energi innen 2016, tviler jeg på. Samtidig har Regjeringen valgt å bruke mellom 2 og 2,5 milliarder kr på disse midlertidige kraftverkene i Møre og Romsdal. Vi har altså to veldig gode gryteklare prosjekter på Harbakfjellet og på Ytre Vikna - vindkraftprosjekter som er klare til bygging. Kan statsråden love at det blir gitt virkemidler slik at disse vindmølleparkene kan realiseres så snart som mulig?


Jeg takker igjen for svaret. Men jeg må få lov til å si at jeg ble litt skuffet, og jeg vil nesten påstå at det ligger noen motsigelser i det som statsråden nå framsatte. Også i det forrige spørsmålet som statsråden fikk, om miljø og dieseldrevne biler, sa statsråden at det var et overordnet mål å få til et bedre miljø ved transport. Statsråden sier i sitt første svar til meg at redusert piggdekkbruk og områder rundt det skal prioriteres for å få ned svevestøvkonsentrasjonen. Da er det litt merkelig at statsråden på en positiv måte går inn for å legge en europavei gjennom et tettbygd strøk og en by, når vi vet at det i Steinkjer og i området rundt er veldig stor konsentrasjon av tungtransport, tømmertransport osv. Å fjerne bruken av piggdekk i Steinkjer og områdene rundt er ikke så enkelt som i resten av landet. Jeg må si at jeg er litt skuffet, og jeg vil gjerne spørre statsråden til slutt: Er dette Regjeringens miljøarbeid?


Jeg vil rette et spørsmål til helseministeren. I november bevilget Stortinget, alle partier unntatt Arbeiderpartiet, 1 milliard kr til behandling av pasienter i utlandet. Etter at Stortinget vedtok å bevilge pengene, er det fra en rekke hold kommet fram at det finnes en restkapasitet for behandling i Norge som står uutnyttet; det har kommet brev fra lederen i Norsk Ortopedisk Forening, henvendelser fra Martina Hansens Hospital og også fra mindre sykehus, som sykehuset i Mo i Rana, Røde Kors Klinikken osv. Det betyr at en del inngrep som nå foretas i utlandet, sannsynligvis kunne ha vært foretatt langt rimeligere i Norge, og med mindre belastning for pasientene. Jeg vil stille helseministeren spørsmålet om han ser for seg at de midlene kan brukes på en økonomisk mer regningssvarende måte, og mer målrettet overfor pasientene, ved å benytte i hvert fall en del av denne summen i Norge istedenfor å sende pasientene til utlandet.


SVs forslag, nr. 2, lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å gjøre det klart overfor Norges allierte i NATO at Norge ikke vil føle seg forpliktet til å låne ut eller selge militært utstyr til allierte som deltar i en krig som stortingsflertallet ikke støtter og/eller som stortingsflertallet mener ikke har tilstrekkelig forankring i Folkeretten.» Mener representanten Nybakk at det ikke finnes situasjoner der Stortinget, slik som etter dette forslaget, kan avgrense salg eller utlån av våpen til allierte? Eller bør dette ansvaret utelukkende ligge i regjeringen, som en mulighet til å utøve et skjønn ut fra det gjeldende, etablerte regelverk?


Det kan statsråd Røe Isaksen også! Statsråden har i grunnen oppsummert min hovedkritikk av ham selv allerede, så jeg trenger ikke å bruke tid på det. Men jeg vil gjerne spørre statsråden om det lekseopprøret som nå brer seg rundt om i landet. Vi ser en rekke foreldreaksjoner, både lokale og nasjonale, der foreldre ønsker seg forsøk med andre måter å organisere øvingsarbeidet på, både fordi for mange barn ikke får hjelp med øvingsarbeidet sånn som dagens hjemmelekser fungerer, og fordi barnefamilier i tidsklemmen opplever veldig mye stress og mas rundt leksene. Vi ser også at stadig flere lærere engasjerer seg for å prøve nye måter å organisere øvingsarbeidet på, fordi de forsøkene som har vært rundt om i landet, bl.a. viser at det å gjøre lekser på skolen med lærere til stede gir en bedre mulighet til å følge opp de elevene som sliter mest, men også de elevene som gjør det best – og dermed bedre muligheter til tilpasset opplæring. Derfor er en sentral del av SVs plan for en heldagsskole, som statsråden er imot, at det skal være rom for å legge hjemmeleksene inn i skoledagen, sånn at det i stedet blir skolelekser med lærer til stede. Det er SV alene om. Men rundt om i landet foregår det jo nå forsøk. Min gamle barneskole, Møhlenpris i Bergen, fikk støtte fra Røe Isaksens partifeller i det avgåtte byrådet i Bergen til å prøve dette i høst, og Tromsø kommune har varslet omfattende forsøk. Derfor er mitt spørsmål om lekseopprøret gjør inntrykk på statsråden, og om han er positiv til forsøk med skole uten hjemmelekser.


Først takk til interpellanten som tek opp ei viktig sak. Villaksstamma vår har fått aukande fokus i ei tid då vi også ser at oppdrettslaks er sterkt etterspurd, med rekordstore salstal og gode prisar. Mange meiner at det er nøye samanheng mellom oppdrettsvolum og problemet med m.a. lakselus. Nettopp lakselusa er blitt eit aukande problem mange stader. Det er gjennomført eit samordna avlusingsprosjekt, som er nemnt her tidlegare, av oppdrettsnæringa, som har redusert problemet betydeleg. Men framleis er det eit stykke igjen før ein kan seie at ein har situasjonen under full kontroll. Situasjonen er god i nord, mens utfordringane i sør derimot er større. Vidare utgjer Gyrodactylus salaris eit press mot villaksstamma, og Framstegspartiet er klar på at satsinga for å fjerne denne parasitten må aukast betydeleg. Denne sjukdommen blei som kjent innført i elvane av offentlege aktørar, og her må bokstaveleg talt forureiner betale, og det må gjerast raskt. For då å vareta dei biologiske spesialitetane og tilpassinga laksen har til dei enkelte elvane, er det viktig at genbanken har evne og ressursar til å vareta den svært viktige ressursen villaksen er. Så nokre ord om røkting av dei enkelte elvane. Det blir i dag gjort eit umåteleg viktig og godt arbeid av enkeltpersonar og elveeigarar. Dette arbeidet bør styrkjast, og der har det regionale forvaltningsnivået eit ansvar. Som vi er kjende med, blir det i dag innbetalt eit betydeleg beløp til fylkeskommunane i konsesjonsavgift, og her har m.a. fylka ei betydeleg moglegheit til å ta eit ansvar. Møre og Romsdal er eit godt døme i den samanhengen. Dei har fått tilsegn på i underkant av 20 mill. kr i konsesjonsavgift, og bestemde då at desse midlane skulle gå til førebyggjande tiltak for villaksen i vassdraga i fylket. Så nokre ord om rømming av oppdrettslaks: Store mengder fisk går tidvis tapt. Eg las nyleg om det i avisa Driva, som fortel om store mengder kiloslaks i Sunndalsfjorden, som blir fiska med sluk frå strender og kaier. Dei representerer naturlegvis ein fare for lokal villaksstamme, spesielt dersom dei etter kvart får gå opp i lokale vassdrag der dei kan vere med på å forureine biologisk. Men når det då blir foreslått å gi løyve til garnfiske, for på denne måten å ta opp mest mogleg av den rømte fisken, får ein merkeleg nok nei til det. Her er eit eksempel på uforståeleg såkalla fagleg vurdering og kva som er hensiktsmessig for å løyse eit akutt lokalt problem. Problemet er framleis ikkje løyst. La meg understreke at når det gjeld rømming frå oppdrettsanlegg, er det heilt uakseptabelt, og vi ser heldigvis at denne problemstillinga er i ferd med å bli mindre aktuell. Lat meg avslutte med at vi må leggje vinn på å få ei løysing som gjer at både havbruksnæringa og villaksnæringa kan leve vidare, nærast side om side. For den eine næringa er viktig for, som det blir sagt her, opptil 100 000 knytte til friluftsliv, og havbruk gir oss store eksportinntekter som velferdssamfunnet vårt treng.


Etter samråd med departementet sende Utdanningsdirektoratet den 13. juli 2007 ut på høyring to forslag om å skjerpe kompetansekrava for tilsetjing av lærarar i grunnskulen. Det eine forslaget var å skjerpe kravet for tilsetjing av førskulelærarar det første året i grunnskulen, det andre var å skjerpe fagkrava til lærarar som skal tilsetjast for å undervise i dei tre faga norsk, matematikk og engelsk på ungdomstrinnet. I høyringa vart det gjort greie for at departementet og direktoratet ønskte endringane snarast mogleg. Det vart òg orientert om at det i departementet skulle setjast i gang eit arbeid med sikte på ei prinsipiell vurdering av heile kompetansekapitlet i forskrifta. Det arbeidet er i gang og vert sett på i nær samanheng med den vurderinga vi skal gjere av lærarutdanninga. Forslaget i høyringa var at dei førskulelærarane som skal tilsetjast på det første årstrinnet, må ha minst eitt års vidareutdanning innretta mot undervisning. Det vil seie at kravet vert det same som noverande krav for tilsetjing av førskulelærarar på 2.-4. årstrinn. I tillegg vart høyringsinstansane spurde om førskulelærarar med vidareutdanning bør kunne tilsetjast på heile barnetrinnet og ikkje berre på 1.-4. årstrinn. Bakgrunnen for dette spørsmålet var at ved innføringa av Kunnskapslyftet var det tidlegare skiljet mellom småskuletrinnet og mellomtrinnet oppheva. Eg er kjend med at resultata frå høyringa no ligg føre i Utdanningsdirektoratet. Så snart tilrådinga frå Utdanningsdirektoratet vert oversend departementet, vil eg ta standpunkt til kva som skal setjast i verk av dei forslaga og spørsmåla som har vore på høyring. Eg kan forsikre representanten Gundersen om at eg er oppteken av at sentrale styresmakter skal gi klare signal om at dei som vert tilsette som lærarar, skal ha kompetanse i samsvar med dei undervisningsoppgåvene tilsetjinga gjeld for.


Jeg konstaterer også at Fremskrittspartiet sitter i byrådet i Oslo takket være - stort sett - god støtte fra Kristelig Folkeparti. Det gleder meg selvfølgelig. Det er slik at det er ingen selvfølge at alt politiet kommer med, er noe som man automatisk hopper på og sier er en god idé. Det har heller aldri vært vårt poeng når vi støtter politiet i forhold til økte ressurser. Politiet får gjøre sine prioriteringer, og i likhet med mange andre instanser er Oslo-politiet en høringsinstans når man lager alkoholpolitiske retningslinjer i denne byen. For Fremskrittspartiet er det et utgangspunkt at man må se på de innspillene man får, og så må man se på hva som er en fornuftig politikk ut fra et liberalistisk standpunkt. Vi er helt overbevist om at liberale skjenketider bl.a. sørger for mindre drosjekøer, mindre ansamlinger av mennesker som skal hjem på samme tidspunkt, en bedre flyt i det. Vi tror derfor det blir feil å ha en betydelig innstramning, slik noen representanter i Oslo og Oslo-politiet ønsker. Det er klart at hvis politiets råd skulle følges i alt, kunne man kanskje gå til den ytterlighet å si at hadde man overvåket alle hjem, hadde man kanskje fått ned kriminaliteten, men det er noe med at man faktisk må avveie noe innenfor den politikken man står for.


Skipsfartsmeldingen var imøtesett med store forventninger, forventninger som ikke minst var skapt av næringsministerens uttalelser i forkant av framleggelsen. Desto større var skuffelsen da meldingen kom. Spesielt gjelder dette de ansatte om bord i utenlandsferjene. Som representant fra Vestfold, et av landets viktigste ferjefylker, med stor ferjetrafikk både til Sverige og Danmark, ser jeg på flertallets beslutning om å fjerne nettolønnsordningen for de ferjeansatte som en ulykke både for fylket og for den maritime næringen som sådan. For ferjebyene Larvik og Sandefjord vil resultatet mest sannsynlig bli at norske ansatte om bord vil måtte gå i land og bli erstattet av svenske eller danske sjøfolk som vil bli minst 40 pst. billigere å ansette fordi de har en nettolønnsordning som stortingsflertallet vil frata norske sjøfolk. Sverige og Danmark har sammen med resten av EU en ordning som skal gjøre EU-landene til et ledende område på skipsfart, og har innsett at for å realisere dette ønsket må de ha sjøfolk som er konkurransedyktige lønnsmessig. Og EU skiller ikke mellom de ulike gruppene om bord. Alle blir behandlet likt. Alle disse landene er i en vesentlig dårligere økonomisk situasjon enn Norge, men de har valgt å gi sin maritime næring konkurransedyktige rammebetingelser fordi de ser at dette totalt sett er lønnsomt. Hvis flertallsvedtaket i dag blir stående, vil flere tusen norske sjøfolk måtte gå i land, og ferjerederiene vil ikke ha noe annet valg enn å flagge ut til Danmark eller Sverige. For Vestfolds del vil dette bety direkte tap av over tusen arbeidsplasser om bord i ferjene. I tillegg vil administrasjonen forsvinne, og på sikt vil hele det maritime miljøet bli sterkt svekket. Også leverandørindustrien og mange tiltalls bedrifter som leverer varer og tjenester til ferjene, vil bli rammet av dette. For Vestfold er innstillingen en ulykke, og jeg er glad Fremskrittspartiet ikke er med i flertallet. Denne kortsiktige politikken må regjeringspartiene og Sosialistisk Venstreparti ta ansvaret for.


På vegne av Øyvind Korsberg, Per Roar Bredvold og meg selv vil jeg fremsette et privat forslag om avvikling av kjerneområdene for rovvilt, samt fremme de nødvendige endringer slik at man kan oppnå et mer effektivt uttak av rovvilt som gjør skade eller skaper truende situasjoner.


Denne saken var oppe i nyhetene – eller for å si det sånn, den sprakk i nyhetene – i januar, og tilfeldigvis var det samme dag som vi hadde spørretime her i Stortinget. Jeg husker at Storberget ble spurt om hvordan han så på denne saken, som da var kommet fram i media. Det var helt tydelig at Storberget selv ikke var klar over at fortolkningen var annerledes i Arbeidsdepartementet enn i Justisdepartementet. Da Fremskrittspartiet fremmet dette representantforslaget, var det i den hensikt å få fram og synliggjøre den fortolkningen av regelverket som de ulike departementene har i forbindelse med opptjening av pensjonspoeng og andre rettigheter for utenlandske kriminelle som er under soning i norske fengsler. Videre ble det i media også satt fokus på hvordan det var mulig at utenlandske kriminelle kunne opptjene disse rettighetene uten at Justisdepartementet og andre visste om dette. Ja, hvordan går det så for seg? Hvis man har til hensikt å utføre kriminelle handlinger i Norge og reiser inn for å utføre dette, vet man samtidig at skulle man bli tatt, har man faktisk på mange områder et bedre liv enn det man kanskje kommer fra. Man opptjener rettigheter i forhold til folketrygden, man får dagpenger, som faktisk er to–tre ganger større enn en årslønn i mange av landene som disse kriminelle kommer fra, man har seng, man har varm mat, man har enerom, man har tv, osv. Og for å ta det spørsmålet som representanten Torve stilte, om det skulle være forskjell i soningsforholdene, kan man jo si det sånn at når vi vet at 70 pst. som soner i det nye Halden fengsel, er kriminelle utlendinger som kanskje ikke skal ha rehabilitering og tilbakeføring til det norske samfunnet, men som faktisk har et utvisningsvedtak på seg etter endt soning, sier det seg selv at de kanskje har andre soningsforhold enn dem som får rehabilitering og andre former for tilbud i de ulike fengslene. Arbeidsdepartementets fortolkning av regelverket er, og dette er sitat fra en pressemelding: «Avsoning i norske fengsler i samsvar med rettskraftig dom er ikke å anse som ulovlig opphold. Personer med dommer på 12 måneder eller mer vil derfor være å anse som medlemmer av folketrygden i henhold folketrygdloven paragraf 2-1.» Videre ser vi også, som sagt, at dagpenger som den enkelte opptjener mens han soner, overgår en vanlig årsinntekt. Jeg vil sitere litt fra statsrådens brev, hvor Arbeids- og velferdsdirektoratet selv har opplyst at «den aktuelle gruppen i praksis er blitt regnet som ordinære medlemmer i trygden. Det er likevel uklart i hvilken utstrekning dette har ført til tilståelse av andre ytelser enn helsetjenestene. Gruppen tas imidlertid inn i folkeregisteret, og det kan være tilstått ytelser som for bosatte uten at etaten har vært klar over bakgrunnen for folkeregisterføringen.» For meg er det et tankekors at man ikke har vært klar over fortolkningen som har funnet sted, og også at justisministeren ikke har vært klar over at på dette området innenfor hans fagfelt, har ikke grensedragningen vært synlig for hvilke rettigheter den enkelte som sitter inne, har. Det har vært et av de viktigste områdene som Fremskrittspartiet og også Høyre har satt fokus på, at man burde ha vært klar over hvordan den fortolkningen ville slå ut for de utenlandske kriminelle som sånn sett ikke skulle hatt noen rettigheter. Vi har egentlig hatt en dag i dag som har vært innom veldig mange av de områdene som justiskomiteen befatter seg med, både når det gjelder soningsavtale og andre områder som vi er opptatt av, og som vi i framtiden kommer til å berøre. Men vi ser iallfall at justisministeren har tatt til etterretning de tankene som vi har hatt, og de usikre signalene som har kommet fra ulike departement. Til slutt må jeg bare si at vi forventer at den samordningen som burde ha funnet sted, vil komme i framtiden.


Saken om vernet av Trillemarka som Regjeringen kom med allerede i St.prp. nr. 1 for inneværende år, er på mange måter merkelig. Nå er det blitt klart i dag at Høyre støtter vårt forslag nr. 103. Det setter jeg stor pris på. Det er ikke merkelig – det var på høy tid. Fremskrittspartiet setter stor pris på den støtten vi får. Det som imidlertid er merkelig, er egentlig at SV prinsipielt ikke støtter et frivillig vern av Trillemarka. Det som grunneierne har lagt fram i Trillemarka-saken, er altså et forslag om det største skogvernet som noensinne er gjennomført i Nord-Europa – 100 000 mål er foreslått vernet. Her kunne SV med begge hendene grabbet til seg et verneområde på 100 000 mål, samtidig som man kunne ha fratatt Fremskrittspartiet, og nå også Høyre, muligheten vi har fått i dag til å peke på at så ikke skjer. Konsekvensen av det som Regjeringen nå ser ut til å gjøre, er jo at alle de frivillige verneprosessene rundt omkring i Norge, kommer til å gå i stå. Konfliktnivået kommer til å øke dramatisk, og det kommer til å bli både vanskeligere og dyrere å gjennomføre vern rundt omkring i Norge. Det trodde ikke jeg at SV var interessert i. Men når denne saken ikke får en avklaring, må det være fordi SV kjører denne saken knallhardt – mot lokaldemokratiet og egentlig også mot naturvernet. Det er for så vidt også merkelig at Arbeiderpartiets representanter er uklare på dette. Noen mener noe, og andre mener noe annet. I Arbeiderpartiet virker det som om jo nærmere fjellet man bor, jo mer vennlig innstilt er man overfor frivillig vern – men det er uklart hva Arbeiderpartiet mener om saken. Men det mest merkelige med denne saken er jo at Senterpartiet ikke klarer å klinke til i dag og si at det er uaktuelt for Senterpartiets stortingsgruppe å støtte et tvangsvern av Trillemarka. Det hadde jeg ventet, og om det også skulle medføre at Regjeringen sier ok, vi tar ikke noe vern i denne perioden, vi venter med vernet til etter 2009, hadde det for så vidt vært greit, men det er rart og trist at vi i dag ikke får en klargjøring, og at det er frivillig vern i Trillemarka som blir gjennomført.


Som sagt: Det som er viktig no, er at vi jobbar for eit system etter 2012, både i Noreg og i EU‑samanheng, der kvotar i størst mogleg grad skal seljast. Det betyr for norske verksemder at dei må leggje til grunn at det ikkje vil vere gratistildeling, men at kvotar vil seljast etter 2012. Så er det slik at når EU endeleg har vedteke sitt system, lagt rammene for sitt kvotesystem fast, må vi kome tilbake til å gjere dei nødvendige vurderingane om korleis vi skal innrette vårt eige system her i Noreg.


La meg begynne med å oppfordre statsministeren til å gå hjem og lese EFTA-dommen på nytt, for det er ikke den forrige regjeringen som ble dømt. Utslippene var riktignok i forrige periode, men det var denne regjeringen som ble dømt, fordi denne regjeringen ikke var i stand til å levere en plan for hvordan man skulle sørge for å få luftforurensningen under kontroll. Og den planen finnes fremdeles ikke. Jeg vil bare understreke at denne regjeringen, altså statsministerens regjering, ikke har fremmet ett forslag om å øke engangsavgiften – for lokal forurensning – på biler, men er blitt tvunget av Stortinget til å øke den i hvert eneste budsjett. Til slutt: Jeg oppfatter ikke at byene er klar over at de nå har en mulighet til å innføre lavutslippssoner på akuttforurensende dager. Betyr dette at dersom Oslo kommune og Bergen kommune legger fram en sånn plan, garanterer statsministeren at hun vil si ja til dem?


På vegne av representantene Gunnar Kvassheim, Gunvald Ludvigsen og meg selv vil jeg framsette et representantforslag om nasjonalt kompetansesenter for å motvirke helseskade knyttet til kjemikaliebruk.


Bakgrunnen for denne politikken er at Norge har et stort problem med CO2-utslipp. I den såkalte referansebanen for hva Norge har lovt internasjonalt i forhold til København-avtalen fram mot 2020, er det lagt inn en reduksjon på 1 mill. tonn på Mongstad og en tilsvarende reduksjon på 1 mill. tonn på Kårstø. Hvis man skulle bygge ut andre gasskraftverk og la være å bygge ut noe på Mongstad, vil det altså øke utslippene totalt sett i Norge meget betydelig i forhold til hva vi internasjonalt har lovt at vi skal gjøre. Det er selvsagt ikke en aktuell politikk. Regjeringen ønsker velkommen et gasskraftverk med rensing i Elnesvågen. Da øker vi ikke de norske CO2-utslippene. Hvis vi kan få til det, vil vi også utvikle ny teknologi. Det er positivt, men det kan ikke komme til erstatning for gasskraftverkrensing på Mongstad.


Det er et par ting jeg synes er lite grann oppsiktsvekkende ved denne saken. Det ene som er viktig, og som er oppsiktsvekkende, er selvfølgelig at man fra Regjeringens side lar være å gå inn på det kommisjonen foreslår, nemlig å ta det ansvaret man skal ha, ved å sette seg i en situasjon der man gir erstatning som om man har et objektivt ansvar. Det andre er at statsråden i brev til kontrollkomiteen sier bl.a.: «Hva institusjoner eller enkeltpersoner visste om faremomentene ved dykking, er det vanskelig for meg å ha noen formening om.» Det er altså det han sier. Jeg synes det er problematisk, for det er jo nettopp hva det var enkeltpersoner, for ikke å snakke om institusjoner, hadde kunnskap om i denne saken, som er sakens fakta. Det er jo det som avgjør hvorvidt man skal kunne si at man har foretatt det som Lovavdelingen sier: «En klanderverdig overtredelse av en plikt til å handle når myndighetene blir oppmerksomme på en fare kan etter omstendighetene medføre erstatningsansvar.» Kommisjonen sier i sin oppsummering rundt tilsyn og disse tingene at så vidt kommisjonen har forstått, mente de menneskene som hadde med tilsynet å gjøre, at de hadde oversikt og kontroll over de arbeidsoppgaver de var satt til å ivareta. Men vi har flere andre eksempler på at det er gjort oppmerksom på ting som er farlige, som det likevel altså ikke er reagert på. Da vil jeg gjerne stille dette enkle spørsmål til statsråden: Har statsråden forelagt disse nye opplysningene for Lovavdelingen i Justisdepartementet? Justisdepartementets lovavdeling sier altså at det som framkommer i kommisjonens utredning, kan man ikke se er «tilstrekkelig til å fastslå noe rettslig ansvar for staten». Spørsmålet er da: Er disse nye opplysningene blitt forelagt Lovavdelingen i Justisdepartementet? Og det andre er: Hva skal etter statsrådens mening til for at grensen for hva som er tilstrekkelig kunnskap, og for at tilsynsoppgavene – de manglende – har blitt utført så grundig som de burde vært, er overtrådt fra det offentliges side?


Statsråden slår tydelig fast at spørsmålet om utbygging eller ikke på Fosen og øvrige vindkraftprosjekter, fornybarprosjekter, i Norge er dypest sett et spørsmål om hva som er kommersielt lønnsomt. Derfor er jeg ganske overrasket over at statsråden hoppet bukk over mine to hovedutfordringer til ham, nemlig spørsmålene: Hva gjør han med at Statkraft sier at prisen framover blir for lav til å forsvare investeringer kommersielt? Hva gjør han med at det er usikkerhet om elsertifikatprisen? Man kan få en overinvestering som kan gjøre at prisen kan komme til å gå mot null, på samme måte som da sertifikatmarkedet i EU, altså CO2-sertifikatmarkedet, kollapset i 2007. Hva har statsråden tenkt å gjøre med disse to tingene, som tross alt er bunnplanken for om man får investeringer eller ikke?


Kjell Engebretsen har alltid en hyggelig tone. Jeg håper at tonen kan utvikles, og at samarbeidet kan forbedres. Og jeg takker hjerteligst for å få lov å snakke litt om hvordan vi skal forvalte og forsvare et av verdens største matfat som egentlig er den viktigste jobben Norge er satt til i verdenssamfunnet. Vi har altså ansvaret for et havområde som tilsvarer ca. 30 pst. av hele Europas landområder. Og den situasjonen man nå er oppe i, er jo det som Forsvaret egentlig har slitt med i hele tiden etter den kalde krigens slutt, nemlig at man ikke har klart å få på plass en forståelse av hva som er forsvar etter den kalde krigens slutt. Da gjør man sånne vedtak som at man skal bruke milliarder på milliarder på investeringer i fregatter. Arbeiderpartiet var jo enig med SV i at vi ikke trengte MTB-er, men gav seg. Så da får vi MTB-er også – nye milliarder. Paradokset er jo at det som var situasjonen for Kystvakten, som i dag er de som skal overvåke våre havområder, er at de mangler penger til drift. Hva skal vi med alle disse milliardinvesteringene, når stortingsflertallet ikke har hatt noen formening om hvordan man skal sikre driften, for faktisk å gjøre jobben? Man burde jo begynne i motsatt ende: sørge for at man har en kystvakt der den kapasiteten som faktisk finnes med de båtene de faktisk har, er slik at de kan overvåke kystområdene på et ansvarlig vis. Nå er det nemlig slik at i hvert fall tre ulykker som kunne hatt ganske stort omfang, er forhindret bare ved flaks. Sånn kan vi faktisk ikke ha det. Og da er det vi mener, en mye mer forsvarlig forvaltning i lys av fremtidens store utfordringer enn det stortingsflertallet mener.


Det har vært et problem å få kommunene til å opprettholde det nominelle nivået på sin innsats når det gjelder barnehagene. Det har vært en nedgang hvert år siden vi inngikk dette forliket, og nedgangen fra 2003 til 2004 var også ganske stor. Jeg vil gjerne spørre statsråden om hvilke virkemidler det kan være aktuelt å bruke overfor de kommunene som ikke opprettholder sitt nominelle nivå. Man er helt avhengig av at de gjør det. Et annet spørsmål gjelder kostnadsmodellen, som har slått feil ut for mange barnehager. Noen barnehager tar nå ut store millionoverskudd, mens andre, private barnehager har problemer med lønnsutbetalinger og er truet med konkurs og nedleggelse. Hvilken modell mener statsråden vi bør iverksette framover for at vi skal få til en mer stabilisert drift i de private barnehagene?


Det er en faktisk misforståelse. Det gjelder et forslag som er vedtatt.


Jeg har ikke sagt at kommunesektoren som helhet fikk 5–10 pst. i kutt, men jeg har sagt at kommunene på mange områder har måttet gjøre sånne kutt på enkeltsektorer, og det har jeg mange eksempler på – bare så ikke det blir en misforståelse. Så er det ingen tvil om at kunnskapsministeren, som alle andre ministre i en budsjettkonferanse, slåss med nebb og klør for å få bevilgningene opp på alle sine felt og alle sine ansvarsområder. Det er Regjeringen som sådan og de prioriteringene vi har gjort i fellesskap, som begrunner helheten i det budsjettet som er lagt fram – og det er en enorm satsing på barnehager, på samferdsel, på bistand og på mange andre viktige områder. Jeg skjønner at høyskole- og universitetssektoren gjerne skulle sett pluss i sine budsjetter for 2007, men i en helhet, som dette budsjettet er, mener vi at det er forsvarlig. Så gleder jeg meg til å se opposisjonens alternativ, for vi har lagt fram et meget godt budsjett. Det betyr ikke at det er svære påplussinger overalt, men opposisjonen skal få en ganske krevende oppgave hvis summen av den kritikken som dette budsjettet har fått, skal føre til at de legger fram alternative statsbudsjetter som viser at de kan gjøre noe med alt.


Jeg beklager at jeg forlot podiet. Jeg ble så revet med av forrige taler at vi måtte holde dialogen gående. Byluften i Bergen er også noe som bekymrer meg, fordi den er over grenseverdiene en del ganger. Vi har gjort flere grep i Bergen for å prøve å få bukt med dette. Et av de viktige tiltakene tror jeg er å sørge for at en får strøm fra land til flere av de skipene som ligger i Bergen havn. Det er en betydelig forurensningskilde. Så handler det også om å få flere til å reise mer miljøvennlig til jobb, enten ved bruk av lavutslippsbiler eller nullutslippsbiler, ved å reise kollektivt eller ved å gå og sykle. En del av virkemiddelbruken vi har nå, som jeg oppfatter at det er veldig stor enighet om i Stortinget, er bymiljøavtalene. Det er noe som ble påbegynt i Nasjonal transportplan av den forrige regjeringen, og som vi viderefører med liv og lyst, der en rett og slett fra statens side går inn med en statlig kapital til investeringer. Det er noe som ikke ligger like forpliktende inne i NTP, men kommunene forplikter seg til areal- og transportbruk deretter. Det vil være det viktigste virkemiddelet i denne saken.


For å ha et levende demokrati er det viktig at alle velgerne benytter sin stemmerett. PC, Internett, mobiltelefoner og SMS-er tror jeg har kommet for å bli. Det er midler som vi bør ta i bruk, og som vi bør ta i bruk nå. Forslaget er tenkt som et pilotprosjekt i noen kommuner ved kommune- og fylkestingsvalget nå til høsten. I den høyteknologiske verden vi lever i, er det fornuftig at vi benytter oss av den tekonologein vi til daglig bruker, også nå til valget. Erfaringer fra andre land har vist at det er fullt mulig å gjennomføre valg bl.a. via Internett. Vi ser også hva som er mulig ved innlevering av selvangivelsen, som i dag skjer via SMS og Internett, samtidig som vi klarer å ta vare på personsikkerheten. Én av årsakene til at Fremskrittspartiet ønsker en slik ordning, er den synkende valgdeltakelsen, som vi er bekymret for, som vi også har i Norge. Særlig ser vi det blant de unge, som er den helt klare målgruppen for en slik ordning. Mange ville nok ha sagt at stortingsrepresentanter som skal ta stilling til dette forslaget, ikke er den største målgruppen. Jeg tror derfor at hvis man gjør det enklere for velgerne å stemme, er det stor sannsynlighet for at flere vil benytte seg av stemmeretten, noe som kan bidra til å snu trenden og øke deltakelsen. Når vi ser hva valgdeltakelsen i Estland har ført til – man har der hatt en økende valgdeltakelse; 5,5 pst. av avgitte stemmer ble avgitt nettopp via Internett – har vi da råd til å la være å prøve dette? Det er sikkert noen gammelmodige stortingsrepresentanter som er skeptiske til denne nye utviklingen. Så vil jeg bare minne om at dagens valgordning, med papirvalg, ikke er sikker nok, ettersom Norge senest ved siste valg fikk kritikk fra internasjonale valgobservatører. Den er heller ikke sikker nok. Hvorfor ikke sette i gang pilotprosjektet? Det bør være en tankevekker for dem som er skeptiske til stemmegivning over Internett. Avslutningsvis er nok ikke aldrende stortingsrepresentanter som skal ta stilling til dette forslaget, den største målgruppen.


Representanten Nesvik var inne på språkbruk. Han sa at det vel ikke går an å være mot fritt brukervalg – for det er frihet, og det er valg. Jeg vil minne representanten Nesvik om at språk er makt, og at man ofte har prøvd å tildekke de forskjellige sider ved samfunnet ved å bruke et blomstrende språk – som er tiltrekkende, og som gjør at det nærmest ikke går an å være imot. Jeg vil gå litt mer inn på såkalt fritt brukervalg. Det er viktig å huske på at omsorg ikke er en vare som har spesifikke produksjonsmål, og som kan prises og omsettes på samme måte som en oppvaskmaskin eller et kjøleskap. Dette skulle det være unødvendig å si, men vi ser at mange har den oppfatningen at offentlig sektor er treg og inneffektiv, og at innføring av markedsprinsipper i eldreomsorgen – enten rene markedsprinsipper eller hybridvarianter – vil gjøre den både effektiv og god. Både privatisering, konkurranseutsetting, såkalt fritt brukervalg og pengene-følger-pasienten eller -brukeren mener vi er en trussel mot idealer som rettferdighet, trygghet, likhet og fellesskap. Og vi tror at det vil føre til mye byråkrati, detaljstyring og merarbeid for pårørende. Det snakkes så fint om frie valg, men frie valg bør handle om mer enn å velge firmalogo, noe som faktisk har vært tilfellet her i hovedstaden. Spør man landets eldre, vil de understreke at det aller viktigste for dem er visshet om at de, når de en gang blir hjelptrengende, får tilstrekkelig hjelp. Det er mye frihet i slikt. Dernest er hjelptrengende eldre opptatt av å få større innflytelse over hjelpens innhold. De eldre i hovedstaden mener f.eks. at man innenfor hjemmehjelpstjenestene er altfor firkantet. Hjelperne i Oslo går etter et detaljert vedtaksskjema som ikke skal avvikes. Det hjelper ikke at den eldre en dag heller vil ha hjelp til å få handlet noen tekniske hjelpemidler i butikken, når det på hjemmehjelperens arbeidsskjema uttrykkelig står at i dag skal vinduene vaskes. En slik firkantethet har eldre grunn til å bli sure for. Er det noe som nettopp kjennetegner høy alder og sykdom, er det en ustabil form og et ustabilt bistandsbehov. Hjelpebehovet varierer fra dag til dag. Derfor trengs det fleksible tjenester. Oslo SV har fremmet forslag om et prøveprosjekt hvor de eldre sjøl skulle få ha avgjørende innflytelse på hvordan hjelpen skal utføres. Stockholm har hatt et vellykket prøveprosjekt på dette. Forslaget var sånn: «Det etableres et forsøksprosjekt ut fra en overordnet målsetting om å gi eldre større innflytelse over egen hverdag. Det er også et mål at prosjektet kan inngå som en del av Oslo kommunes arbeid med å forebygge større hjelpebehov. Reell valgfrihet også når det gjelder hvilke oppgaver som skal utføres vil kunne gi eldre større trygghet og økt livskvalitet.» Men nei – forslaget ble nedstemt, av de samme som mener at valgfrihet er så viktig.


Først vil jeg oppklare noe som er åpenbare misforståelser med overlegg. Fremskrittspartiet ønsker ikke å bruke opp pensjonspenger. For det første er det en brøkdel av det årlige overskuddet som vi bruker. Vi ønsker å investere pengene og kutte i forbruket på statsbudsjettet. Vi ønsker å investere pengene i fremtidig vekst, skape de forutsetningene som gjør at et næringsliv som ikke er avhengig av olje og gass, som ikke lever av olje og gass, kan skapes i Norge. Da må man altså bygge infrastrukturen - bygge veier. Man må ha lavest mulig skattetrykk, slik at næringslivet kan bli konkurransedyktig, slik at fremtidens generasjoner kan gå inn i et næringsliv og skape verdier og ikke leve som rentenister av statsråd Kristin Halvorsens overføringer i form av alle mulige sosiale ordninger. Det er ikke slik vi skaper en nasjon. Vi skal ha noe å leve av. Det er det Fremskrittspartiet ønsker. Mitt konkrete spørsmål til statsråd Kristin Halvorsen er: På hvilket grunnlag avviser hun et utenlandsbudsjett som skaper minimalt press på norsk økonomi, når vi allikevel har pengene investert i dollar i utlandet, kan handle i dollar i utlandet og få apparater til forskning, få medisinsk utstyr, politiutstyr og forsvarsutstyr til Norge, uten å skape press i norsk økonomi? Hva er årsaken til dette?


Jeg registrerer at representanten fra Høyre tydeligvis ikke har lest noen av de faglige anbefalingene som har kommet til disse sakene, at han ikke har fått med seg at regjeringen har brutt våre konvensjonsforpliktelser når det gjelder å rådføre seg med dem det gjelder, og at faggruppene – f.eks. innen habilitering – forteller at dette er så små og spinkle miljøer, og at man ikke må rive dem opp. Når det gjelder varig tilrettelagt arbeid, er det altså én gruppe som regjeringen og representanten nå vil ta ut av den statlige arbeidsmarkedspolitikken, og det er utviklingshemmede. Dette er diskriminering fordi mennesker med utviklingshemming har samme rett til arbeid som andre, og staten har en forpliktelse til å være med og betale dette. Hvis dette ikke skal gå over statsbudsjettet, men være en del av rammen til kommunesektoren, vet vi at man kommer til å måtte slåss om midler med mange andre oppgaver – og staten legger fra seg en forpliktelse de har.


Finansieringen av FN har vært en del av den offentlige debatten i mange år. Bakgrunnen for at man har diskutert dette, er to forhold. Det ene er at FN kontinuerlig har bruk for mer penger, særlig til sitt humanitære arbeid. Det andre er at enkelte store bidragsytere ikke har bidratt i den grad de er forpliktet til, og at FN dermed kontinuerlig har hatt finansielle vanskeligheter. Diskusjonen internasjonalt har dreid seg om hvordan FN skal kunne få en annen finansiell basis. Et av forslagene som er fremmet, går på at det etableres et internasjonalt støttefond for humanitær bistand. En del av den internasjonale debatten har også dreid seg om FNs tusenårsmål, om hvordan man skal klare å finne en permanent eller bedre finansiering av FN. Bakgrunnen for SVs forslag i dag er i første omgang den humanitære katastrofen som oppstod i Sørøst-Asia etter tsunamien, da verden helt forbilledlig klarte å stille opp. Både nasjoner, enkeltmennesker og bedrifter gav støtte i et omfang vi aldri noensinne har sett maken til, og det var et lærestykke i hvordan internasjonalt samarbeid faktisk kan foregå. Det var ikke minst også et lærestykke i hvordan enkelte nasjonalstater var i stand til å håndtere en så håpløs og umulig situasjon som da oppstod. I etterkant av dette kom mange katastrofer som til da hadde hatt internasjonalt søkelys, i stigende grad i skyggen. Erfaringen fra den moderne verden er at det internasjonale samfunnet i begrenset grad er i stand til å fokusere på og ha stor oppmerksomhet rettet mot mange store katastrofer på en gang. Det vi med sikkerhet vet, er at f.eks. det afrikanske kontinentet har mange store katastrofer som ikke har internasjonal oppmerksomhet i samme grad. Det er ikke like lett for de store humanitære organisasjonene å samle inn penger til disse. Dette er bakgrunnen for SVs forslag. Det som lenge har vært en del av den internasjonale debatt, ønsker vi å bringe inn i stortingssalen, i første omgang gjennom et forslag om at Stortinget stiller til rådighet en større sum penger for Regjeringen – i neste omgang som en del av den permanente finansieringen av FNs humanitære bistand. Vi mener at dette er et godt forslag. Vi mener at dette ikke står i motstrid til at Norge heldigvis har mange andre virkemidler for å bidra nasjonalt og internasjonalt, slik det også går fram av flertallets merknad. Dette står ikke i motstrid til at vi yter bistand gjennom ordinære bevilgninger over statsbudsjettet – det vil være et viktig supplement. Men kanskje er noe av det aller viktigste med vårt forslag den symboleffekten det vil ha at en stor bidragsyter stiller en større sum penger til rådighet for FN, at andre kan se at det er mulig. Eksempelets makt kunne i så måte føre til at det etter hvert ble et fond av et visst omfang, som da kunne stå til rådighet for Sikkerhetsrådet. Dette er en del av de vakre tankene som mange har om hvordan man framover skal klare å finne bedre måter å finansiere internasjonal humanitær bistand på, der FN er i førersetet. Dette er bakgrunnen for vårt forslag. Vi mener at det fortsatt har aktualitet. Det er ikke flertall for dette forslaget i dag, og det overrasker oss for så vidt ikke. Men vi tror det er viktig at vi også i Norge har startet den debatten som mange deltar i internasjonalt, simpelthen fordi vi ser det internasjonale samfunns utilstrekkelighet nesten hver gang det skjer en stor humanitær katastrofe. Tsunamien er et eksempel på hvordan dette kan skje. Vi håper at det skal være mulig å gjøre like store anstrengelser fra verdenssamfunnet hvis noe slikt skulle skje igjen, men all erfaring tilsier at det hadde vært godt om FN hadde hatt en finansiell reserve, som vi i første omgang hadde stilt til rådighet for den norske regjering, slik at FN på en helt annen måte kunne vært aktiv med én gang. Bare avslutningsvis: Det som dessverre er situasjonen, er at når det oppstår en humanitær katastrofe i tillegg til at det allerede eksisterer humanitære katastrofer, er at FN må rundt til medlemsstatene og be om penger. Vi vet at denne situasjonen ofte har ført til at man ikke får de pengene man var forespeilet, og at katastrofens omfang dermed blir større. Derfor vil vi bringe vårt forslag videre. I denne omgangen vil det bli stemt ned. Jeg tror at neste gang dette kommer opp i Stortinget, vil flere partier se at forslaget har mye for seg. Jeg tar opp forslaget fra Sosialistisk Venstreparti.


Jeg skal ikke beskylde representanten Alstad for å være spesielt godt bevandret i Fremskrittspartiets program når det gjelder kulturpolitikk, eller i de standpunkter vi har inntatt her i Stortinget tidligere. Det er klart at det innenfor kulturområdet, som alle andre områder, fins noen saker som er bedre enn andre, og ressursene er selvfølgelig begrensede. Det som er et av poengene her, er at dette er en nasjonal oppgave. Det er det heldigvis bred enighet om i denne salen. Videre er det ikke minst viktig å understreke den betydelige egeninnsats som har vært ytet på vegne av disse tre seilskutene gjennom flere tiår. Dette er ikke et prosjekt som utelukkende er avhengig av offentlige, statlige krykker. Det er et idealprosjekt på mange måter, i den forstand at her er det en samhandling mellom privat innsats, fylkeskommunal og kommunal innsats, og statlig innsats. Det som har vært understreket her tidligere i dag, som er så viktig, og som det er positivt at det er allmenn oppslutning om i denne salen, er at det nå synes å bli en permanent løsning som kan sikre disse viktige nasjonale kulturskattene for Norge i tiden som kommer.


Jeg takker statsråden for svaret, og ser fram mot at vurderingen er foretatt. Disse mulighetene som kryssjekking vil gi, vil bl.a. føre til at man vil forsterke et eventuelt nytt norsk politiorgan, som nå skal kjempe mot grensesprengende organisert kriminalitet, og det er også etter politiets eget ønske. Det tar sekunder å sjekke et fingeravtrykk, og det er viktig å få ta i bruk Kripos" hypermoderne dataregistre fullt ut. Dette er derfor positivt, og det er veldig viktig å etterkomme politiets ønsker på dette området for å avsløre kriminelle utlendinger i Norge, og for øvrig også alle andre kriminelle elementer. De asylsøkere som ikke har gjort noe galt, har jo intet å frykte, og slik sett kan fingeravtrykk bidra til å fjerne mistanke mot personer. Jeg håper også at statsråden er enig i en slik konklusjon fra undertegnede.


Det er ikke bestandig like lett å vite hvordan fremtiden vil se ut. Likevel får vi tidvis visse innblikk i enkelte utviklingstrekk som skaper politiske utfordringer. Forslaget fra Venstre berører ett av disse. Vi ser alt nå at det sannsynligvis i årene fremover vil være et betydelig behov for flere kvalifiserte lærere. Samtidig som presset i arbeidsmarkedet er stort og NOKUT gir allmennlærerutdanningen strykkarakter, undres vi politisk på hvordan vi skal gi våre fremtidige skolebarn en opplæring som er fremragende, også sett med et blikk på den internasjonale kunnskapskonkurransen. Årsaken er at vi er i ferd med å «rake opp for» lærere. I år har vi også opplevd at søkningen til allmennlærerutdanningen har gått ned med hele 17 pst. Kvaliteten på søkerne er noe redusert, og årsakene er sikkert sammensatte. Det bidrar imidlertid ikke til å lette på utfordringene at årsakene til redusert søkning er uklare og mangeartede. Fremskrittspartiet mener at initiativet fra Venstre om en egen rekrutteringsplan for å sikre tilstrekkelig antall kvalifiserte lærere i grunnopplæringen i to trinn er et godt initiativ. En skulle kunne driste seg til å tro at også regjeringspartiene mente det, men det mener de altså ikke. De viser tvert imot til at det ikke vil være noe problem å rekruttere et tilstrekkelig antall kvalifiserte lærere i årene som kommer. Det skjer til tross for at kunnskapsministeren i Verdens Gang den 15. mai deler Utdanningsforbundets bekymring for lærermangelen. Det er et paradoks at Regjeringen på den ene siden er bekymret for lærermangelen når den uttaler seg til VG, men at den overfor Stortinget viser til at det ikke er noen særlig utfordring. Samtidig understrekes det overfor Stortinget at det er igangsatt tiltak som følge av behandlingen av St.meld. nr. 16, og da kan en jo merke seg at det er igangsatt tiltak for å rette opp en situasjon som Kunnskapsdepartementet mener ikke eksisterer. Det er et paradoks at Regjeringen ikke ser noe behov for en rekrutteringsplan for allmennlærere, mens man samtidig i St.prp. nr. 67, kommuneproposisjonen, selv foreslår en egen rekrutteringsplan for førskolelærere. Fremskrittspartiet er enig med forslagsstillerne i at det er viktig og nødvendig å sikre at en på lang sikt har et tilstrekkelig antall kompetente lærere. Hvis vi svikter denne oppgaven nå, vil vi aldri kunne hevde oss i den internasjonale kunnskapskonkurransen. Vi vil bli sittende igjen og fortsatt se på at internasjonale kunnskapsundersøkelser plasserer Norge langt under midten. Fremskrittspartiet mener en slik rekrutteringsplan vil bidra til å forebygge en mulig kompetansesvikt i grunnopplæringen, og vi undrer oss sterkt over at regjeringspartiene så langt virker ganske avslappet til hele problemstillingen. Jeg håper likevel at kunnskapsministeren mener alvor når han har sagt at han ønsker å følge nøye med. Det tar tid å utdanne lærere med kompetanse. Det kommer en dag da det er for sent å iverksette tilstrekkelig gode tiltak. Prisen for denne typen sommel er det elevene som må betale.


Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre slår på side 9 i innstillingen fast at de er fornøyd med Regjeringen. Som opposisjon har de faktisk ikke noe annet valg enn å innrømme det. Ingen kan trekke i tvil at denne regjeringen prioriterer vekst i kommuneøkonomien. Satsing på kommunene er en viktig del av oppskriften for å nå de mål våre tre partier har satt seg i Soria Moria-erklæringen. Vi har startet grunnarbeidet: Vi er i ferd med å gi Kommune-Norge tryggere økonomisk grunn, og det er opposisjonen minus Fremskrittspartiet fornøyd med. Eller som de tre tidligere regjeringspartiene formulerer det – de er fornøyd med at Regjeringen følger opp den gode utviklingen i kommuneøkonomien. For dette er et løft. Og vi skal være så rause å innrømme at 2005 også var et rimelig godt år for kommunenes økonomi. Men aktiviteten var lav, og kuttene fortsatte også, ifølge Det teknisk beregningsutvalg. Nå får vi til både vekst i inntekter og aktivitet. I løpet av våre to første år i regjering vil de frie inntektene bli løftet med 8 milliarder kr – 8 milliarder! Vi fikk til en vekst i frie inntekter på 5,7 milliarder kr i vårt første felles budsjett. Vi øker med 3,9 milliarder kr sammenlignet med Bondevik-regjeringens siste budsjett. Vi viderefører nivået til neste år og plusser på med 2–2,5 milliarder kr i nye frie inntekter. Oppå dette vil det også bevilges penger, ca. 2 milliarder kr, til øremerkede formål. Og hva brukes så pengene til? Undersøkelser viser at kommunene bruker pengene på å øke velferden. 80 pst. av kommunene klarer med opplegget for i år å sikre eller øke innsatsen for de eldre. En like stor andel av våre kommuner klarer å sikre eller øke innsatsen i skolen. Det viser en gjennomgang av hva kommunene har brukt økt handlefrihet til. Svært mange kommuner har brukt pengene på å ansette flere i eldreomsorgen og styrke skoletilbudet. Tilbakemeldingene fra kommunesektoren er at de får rom til å bygge nye barnehager, til å ansette flere i omsorgsoppgaver og til å satse på bibliotek og kultur. Hovedpoenget er at opplegget for 2006 og 2007 gir grunnlag for vekst og økt aktivitet. Tallene for 2005 viser at kommunene har oppnådd et netto driftsresultat på over 3 pst. Den rød-grønne snuoperasjonen har i det første året hindret nye kutt i lærerstillinger, i omsorgstilbud og i kulturtilbud og økte SFO-satser. De siste ti årene har vært en prøvelsens tid for Kommune-Norge. Underskuddene har økt. Godt over 100 kommuner fikk ikke endene til å møtes. De ble underlagt statlig kontroll og havnet på ROBEK-lista. Derfor blir det litt patetisk når Fremskrittspartiet mener at Regjeringen ikke holder løftene. De første to rød-grønne budsjettene er faktisk de beste for Kommune-Norge siden midten av 1990-tallet. Regjeringen har også innledet et tett samarbeid med kommunene gjennom KS om å lage en plan for oppretting av ubalansen i kommuneøkonomien. Det dreier seg bl.a. om det store etterslepet i vedlikehold av bygg, trolig på ca. 40 milliarder kr. Om noen skulle være i tvil: Ingen ting vil i denne sammenhengen være viktigere enn å sette kommunene i stand til å hente inn etterslep og til å makte vedlikeholdsoppgavene. SV vil at monumentet etter de første perioder med rød-grønn regjering skal være skolebygg som det skinner av, ikke nedslitte skoler der malingen flasser og muggsoppen overtar. Regjeringen skal også gjennomgå inntektssystemet. Oppfølgingen av Borge-utvalgets innstilling er i gang, og dette vil bli fremmet til behandling i kommuneproposisjonen for 2009. SV stemte mot den delvise tilbakeføringen av selskapsskatten til kommunene som Bondevik-regjeringen foreslo. Vi ser at selskapsskatten har gitt uheldige utslag for det store flertall av kommuner, ikke minst i distriktene og utpregede pendlerkommuner. Et grep i inntektssystemet som foretas i opplegget for 2007, er at språkopplæring for språklige minoriteter går fra øremerking til delvis innlemming i rammetilskuddet. Her fryses imidlertid fordelingen mellom kommunene. Vi har også kommentert dette i en merknad som forutsetter at kommuner som opplever sterk vekst i språkopplæring for minoriteter, også må få dette finansiert. SV skal følge med på at det skjer. Noen korte kommentarer til Fremskrittspartiets alternative budsjett: Summen av forslag og merknader vil i praksis bety nedrigging av lokaldemokratiet. I stedet vil Fremskrittspartiet ha stykkprisfinansiering av – og hold pusten, president! – «grunnleggende velferdstjenester som helse, omsorg, grunnskole, videregående utdanning samt sosiale tjenester». I praksis setter Fremskrittspartiet sin lit til staten. Og så hevder Fremskrittspartiet at statlig stykkprisfinansiering av eldreomsorg, skole og sosiale tjenester vil gi mindre byråkrati enn at dette skjer gjennom kommunene. God jul, sier jeg. Har Fremskrittspartiet tenkt over hvilket statlig byråkrati som må bygges opp – i Oslo – for å avgjøre hvilke skiftende tjenester og behov bestemor på 90 år har? Fremskrittspartiet foreslo for inneværende år endringer i inntektssystemet, fjerning av bl.a. tilskudd til de minste kommunene og Nord-Norge-tilskuddet, som ville rasert velferden og arbeidsplassene i distriktene. (Presidenten klubber.) Til slutt: En opptrapping av kommuneøkonomien er nødvendig bl.a. for å gjennomføre Kunnskapsløftet og for å nå målet om 10 000 flere årsverk innenfor pleie og omsorg. (Presidenten klubber.) Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet er i gang i et samarbeid som er viktig for landet.


Søren Fredrik Voie fortsetter å svinge seg. I stad i innledningsforedraget sitt fortalte han at han og Regjeringen hadde et oppgjør med dagens grunnskole og dagens læreplaner. Jeg er ikke sikker på at Søren Fredrik Voie har fått med seg – det er mulig det har glippet et øyeblikk – at den generelle delen av læreplanen i skolen ligger fast. Det er der vi har trukket opp målene, kunnskapssynet og elevsynet, og det ligger fast. Det er mulig at Høyre ønsker å endre det også, men flertallet har i alle fall sagt at den generelle delen av læreplanen ligger fast. Så har det vært bred politisk enighet om at vi skal endre faglæreplanene. Det har vi vært enige om hele veien – at de ikke er gode nok, på den måten at de har vært for omfattende, læringsmålene har vært for utydelige. Vi har sagt at dette skal vi gjøre noe med. Politisk har det vært bred enighet om at den delen av skolen skal vi gjøre noe med. Men grunnlaget, den generelle delen av læreplanen, ligger bom fast. Og takk for det, for det er der menneskesynet, elevsynet, kunnskapssynet er nedfelt, og det er det helt avgjørende. Voie sier nå i sitt siste innlegg at det har vært en omfattende satsing på forskning. Det er godt mulig at vi har satset på forskning. Men i forhold til målet er vi ikke kommet et hakk nærmere. Man kan harselere med målet, gjennomsnittet i OECD. Men vi er ikke kommet nærmere, det er problemet. Fortsatt bruker land vi ønsker å sammenlikne oss med, Sverige og Finland, mellom 3 og 4 pst. av bruttonasjonalproduktet til forskning. Vi bruker 1,8 pst. – da forholder jeg meg til tallene fra Forskningsrådet. Ved starten av perioden brukte vi 1,6 eller 1,7 pst. Vi har altså ikke nærmet oss målet i løpet av denne fireårsperioden. I motsetning til andre partier fremmet vi i SV forslag. Vi laget en opptrappingsplan, en fireårig opptrappingsplan, slik at vi skulle nå målet i 2005. Vi fikk dessverre ikke flertall for dette, og nå ser vi hva som skjer, nemlig at vi ikke er kommet nærmere. Dette er ganske alvorlig. Forskning, forskningsinnsats, forskerutdanning – alt dette er grunnlaget for den verdiskaping vi skal ha framover. Hvis ikke vi er villige til å satse på det, hva skal vi egentlig satse på i dette land? Det er utgangspunktet, og der er vi ikke kommet et hakk nærmere, beklageligvis. Det er status quo i forhold til der vi startet for fire år siden. Det er vi nødt til å ta innover oss, for det er jo de faktiske forhold. Det er tall som vi alle sammen greier å lese, hvis vi har en viss vilje til å lese det vi får oss forelagt. Altså har vi ikke kommet nærmere det som var målet når det gjelder forskningsinnsats. Vi har deltatt i debatten om innholdet i skolen. Vi har foreslått en ny lærerutdanning. Vi sier at vi skal ha nye læreplaner. Vi ser behovet for å utvide lærerutdanningen fra fire til fem år, osv. Jeg synes vi har gått inn i debatten om innholdet i skolen, så jeg forstår ikke hvorfor Høyre driver og maser om dette om igjen og om igjen!


Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet en gang til. Men representanten Eia kom med noen påstander som var så uhyrlige at jeg ikke kan la dem stå uimotsagt. Representanten sa bl.a. at Fremskrittspartiet gjør barnevernet til «økonomiske modeller». Det er i beste fall historieløst, og i verste fall en påstand som bør stå for representanten Eias egen regning. For er det noe vi har kjempet for, så er det barnas rett og de svakestes rett. Innerst i våre hjerter fører vi en kamp for disse barna. Helt fra representanten John I. Alvheims tid har vi kjempet for at de barna skulle få det best mulig. Når man da sier at Fremskrittspartiet gjør barnevernet til «økonomiske modeller», ja da faller det nesten på sin egen urimelighet. At Senterpartiet ikke lytter til kommunene sine, er jo også ganske oppsiktsvekkende. For kommunene som vi har kontakt med, snakker om samarbeidet med fagteamene som ikke godt nok, særlig de små kommunene. Det var jo intensjonen at de skulle være en hjelper for de små kommunene, hvor det kanskje var bare én ansatt. De når ikke gjennom. Det er altfor mye møtevirksomhet i fagteamene, og man kommer rett og slett ikke til orde. Og når da representanten Eia viser til at fylkesmannen i Sogn og Fjordane sier at det ikke er noen samarbeidsproblemer på Vestlandet, vel da har ikke fylkesmannen i Sogn og Fjordane vært på reise rundt i kommunene verken i Hordaland eller i Møre og Romsdal. Der hørte vi andre historier. Til og med statsråden sier at samarbeidet mellom det statlige barnevernet og det kommunale barnevernet kan bli bedre. Jeg håper ikke representanten Eias historieløse syn på hva Fremskrittspartiets syn på barnevern er, blir stående. Og når også statsråden tar inn over seg at det er samarbeidsproblemer mellom det statlige og det kommunale barnevernet, regner jeg med at det kommer til å bli tatt noen grep i håp om å få bedret samarbeidet.


Jeg takker statsråden for svaret, og jeg er glad for at han vil gå inn og se på denne problematikken. Det er et problem for mange pasienter plutselig å få en ny fastlege. Det er uforståelig for pasientene og også for meg – og jeg vil heller ikke akseptere det – at en datamaskin skal ta dette valget for mennesker som trenger legehjelp. For kronisk syke er dette spesielt vanskelig. Det er gjerne pasienter som har hatt sin fastlege over flere år, og familier blir plutselig tildelt ulike leger. Det er ikke vanskelig å skjønne at dette skaper problemer. De norske helselovene har så langt lagt veldig stor vekt på brukerperspektivet. Men her har man overkjørt det i sin helhet. Disse helselovene er delvis fremlagt av nåværende helseminister, og jeg trodde at også Regjeringen var en varm tilhenger av at pasientene og brukerne skal få mest mulig innflytelse på sin situasjon. Er helseministeren tilhenger av de pasientrettighetene man kan få inntrykk av foreligger i helselovene?


Åtte år med rød-grønn regjering ga et rødere og grønnere Norge. Det var en tid for trendbrudd, da landet vårt på mange områder snudde en negativ tendens til en positiv utvikling. Etter to tiår med økende forskjeller gikk den økonomiske ulikheten ned. Etter at Norge hadde sakket akterut sammenliknet med andre land, snudde utviklingen, og resultatene i skolen gikk oppover – mest for de elevene som i utgangspunktet stilte svakest. Ved utgangen av den rød-grønne regjeringsperioden var klimagassutslippene de laveste siden 1995, med unntak for det økonomiske kriseåret 2009. Etter mange år med privatiseringspolitikk under skiftende regjeringer ble fellesskapet styrket med kraftig utbygging av viktige offentlige velferdsordninger. Befolkningen øker nå i hele landet, selv i områder som har opplevd langvarig stagnasjon. SV har vært pådriveren for størst mulig og raskest mulig forandring i retning av mer fellesskap og et bedre miljø. Vi skulle gjerne ha gått fortere fram på mange områder, men vi er stolte over den retningen som Norge har tatt i våre år i regjering. SVs holdning er at vi kan kompromisse om alt, bortsett fra nettopp det – den politiske retningen for samfunnet. Det er derfor SV er i opposisjon til den regjering som på fredag la fram sin erklæring for Stortinget. Den signaliserer på avgjørende områder en annen retning for Norge. Klimaproblemene er vår tids største utfordring. Det er sagt så mange ganger at det låter som en klisjé, men i dag føles det likevel nødvendig å minne om det. For av åtte hovedsatsinger i regjeringsplattformen handler ingen om miljø. Det er en hovedsatsing å redusere skattene, og det er en hovedsatsing å redusere antall kommuner. Det er til og med en hovedsatsing å redusere såkalte særnorske forbud. Men det er ikke en uttalt hovedsatsing å redusere norske klimagassutslipp. Jeg skjønte ut fra innlegget til representanten Helleland at det er å forstå som en honnør til Kristelig Folkeparti og Venstre. Det er i hvert fall en type honnør de neppe ønsker å bli belønnet med flere ganger. Enhver ansvarlig regjering burde ha kampen mot klimaendringene på toppen av sine prioriteringer. En moderne og kunnskapsbasert regjeringsplattform burde vist en vei mot lavutslippssamfunnet gjennom redusert oljeavhengighet, en storsatsing på fornybar energi, omstilling til grønne næringer og grønn transport. Det vi har fått forelagt oss, er en plattform for et blåere Norge. Men det er ingen plattform for et grønnere Norge. Det er en blågrå plattform. Vår nye miljø- og klimaminister har sagt i media at det ikke betyr noe at klima ikke er en egen satsing i plattformen fordi klimapolitikken skal være styrende for alle statsråder. I SV skal vi vokte de ordene hver eneste dag. For det hviler nå et svært stort klimaansvar på finansministeren, på samferdselsministeren, på landbruksministeren og på olje- og energiministeren. Til sammen har de ansvaret for svært mange av de viktigste virkemidlene for å få utslippene ned. Og når vi vet at nettopp disse statsrådene er fra et parti som stadig reiser tvil om hvorvidt klimaendringene er menneskeskapte – nå sist gjennom landbruksministerens manglende vilje til å rydde opp i egne, tidligere uttalelser – må det være lov å møte denne regjeringen med en viss klimaskepsis. Et grønt lyspunkt i den nye plattformen er punktet om et fortsatt oljefritt Lofoten, Vesterålen og Senja, som også sikrer iskanten, Jan Mayen, Skagerrak og Mørebankene mot oljevirksomhet de neste fire årene. Med det videreføres den rød-grønne politikken som SV fikk til, for disse områdene. All ære til Kristelig Folkeparti og Venstre som fikk gjennomslag for det i samarbeidsavtalen med regjeringen. Likevel har Venstre og Kristelig Folkeparti et stort ansvar, fordi de nå har valgt å overlate initiativet i miljøpolitikken til to partier som til nå ikke har prioritert miljø. Det må de gjøre nå! Det er derfor SV i dag, sammen med Miljøpartiet De Grønne, foreslår at regjeringen skal komme til Stortinget med en sak om hvordan den vil styrke Klimaforliket. Vi i SV og alle andre partier i Stortinget har nå et stort ansvar for å møte alle forslag til klimatiltak på en konstruktiv måte. Vi vil gå inn for ethvert forslag som sørger for lavere klimagassutslipp, og som sørger for at Klimaforliket blir gulvet i norsk klimapolitikk og ikke et tak. Norges velstand og velferd bygger på en samfunnsmodell som har noen unike trekk. Vi skaper for å dele, men vi har også erkjent at vi må dele for å skape. Velferdsstaten, med omfattende fellesskapsløsninger og sterke sikkerhetsnett, er lønnsom. Et regulert arbeidsliv med betydelig makt til arbeidstakerne er effektivt. En aktiv politikk for likestilling mellom kvinner og menn tjener hele samfunnet. SVs mål er å forsterke disse sidene ved det norske samfunnet. Vi vil gi arbeidstakerne mer makt gjennom nye tiltak mot sosial dumping og gjennom å satse på tillit i stedet for privatisering. Vi vil satse mer på utdanning gjennom en mer helhetlig skoledag for barna våre og større investeringer i forskning. Vi vil ta likestillingspolitikken videre ved å sikre rett til heltid for kvinner i arbeidslivet og fortsette å gjøre det lettere å kombinere familie og arbeid ved å sikre to opptak i året i barnehagene og forsvare maksprisen. Vi vil at alle i Norge skal få verdig omsorg og rett behandling innenfor et offentlig helsevesen som er likt for alle, som styres etter folks behov og ikke etter hva som er lønnsomt. Vi vil redusere forskjellene i Norge ytterligere for på den måten å styrke tilliten og det sosiale samholdet i vårt samfunn. Og for å klare alt dette tør vi å si det få andre i norsk politikk sier: At de som har mye, må bidra mer, at finansnæringen, de som sitter på store verdier i eiendom, de med høye inntekter eller store formuer, alle burde bidra mer til fellesskapet, at det er viktigere med vekst i skolenes, helsestasjonenes og barnevernets budsjetter enn med enda mer vekst i privat forbruk. Og vi sier at velferdsstaten og skolen skal tjene innbyggerne, de skal ikke tjene penger. Vi vil ha et kvalitetsprinsipp i velferd og skole: Hver krone som bevilges til barnevern, rusomsorg, skoler eller eldreomsorg, skal gå til det og ikke til profitt i kommersielle selskaper. Grunnleggende velferdsoppgaver skal utføres av private, ideelle eller offentlige aktører, det skal ikke være kommersiell butikk. Det er vårt verdivalg. Den nye regjeringen vil gå en annen vei. I plattformen heter det: «Regjeringen mener i utgangspunktet at produksjon av velferdstjenester skiller seg lite fra andre tjenester.» Dette er en ordrett avskrift fra Fremskrittspartiets program. Hvis det som her står i plattformen er gjennomtenkt og bokstavelig ment, er den på dette punktet ytterliggående. Det er en ideologisk krigserklæring mot en bærebjelke i den norske modellen, som nettopp bygger på at noen oppgaver er så viktige for innbyggerne at vi velger å løse dem i fellesskap. Sagt på en annen måte: Å gi barna våre skolegang eller å pleie våre gamle og syke innebærer noe helt annet og fundamentalt forskjellig fra å tilby andre tjenester som manikyr eller skifte av eksospotte. Økt privatisering er et ideologisk standpunkt. Det finnes ingen forskning som viser at kvaliteten på velferdstjenestene går opp hvis de drives av kommersielle interesser. Likevel kan kvaliteten på offentlig velferd bli bedre – i noen tilfeller veldig mye bedre. Veien dit går ikke gjennom å gi mer makt til markedet, men ved å gi mer makt til dem som vet hvor skoen trykker. Det betyr å lytte til brukerne og til deres erfaringer og å gi større faglig frihet og tillit til de ansattes faglige vurderinger. Offentlig sektor trenger en tillitsreform som erstatter byråkrati med faglig handlingsrom og konsulentmakt med brukermakt. SV vil invitere alle som bryr seg om offentlig sektor, til å være med på å utvikle en sånn tillitsreform i årene som kommer. SV har tre hovedsatsinger denne stortingsperioden: En helhetlig miljøpolitikk for å omstille Norge til et bærekraftig lavutslippssamfunn, en helhetlig økonomisk politikk for å bygge ut fellesskapet, styrke likestillingen og redusere de økonomiske forskjellene mellom folk og en solidarisk utenrikspolitikk for fred, miljø, fordeling og menneskerettigheter, som tar utgangspunkt i hva som er bra for verden, ikke bare hva som er bra for Norge. Disse tre perspektivene er enten altfor svake eller fraværende i regjeringens plattform og erklæring. Vi vil jobbe utrettelig, både i og utenfor Stortinget, for at miljø, rettferdighet og solidaritet ikke blir glemt i den tiden Norge skal styres på en blå-grå plattform.


Eg vil berre slutta meg til at det er viktig at ein har ei seriøs saksbehandling når det gjeld bruk av gass i Noreg, som statsråden her var inne på. Min replikk er knytt til Regjeringas handtering av EØS-avtalen. Det var jo Arbeidarpartiet ved Gro Harlem Brundtland som fekk igjennom EØS-avtalen, som m.a. reduserer makta i denne salen nærmast dagleg, og som innfører meir marknadsliberalisme i Noreg. Kristeleg Folkeparti har alltid vore eit EØS-parti. Ein har godteke ulike direktiv som kjem frå EU, bortsett frå patent på liv, som ein tok dissens på. Senterpartiet og SV ønskjer ei anna tilknyting til EU enn EØS-avtalen. Kva for tankar gjer statsråden seg om det når ein ser at ein i denne saka faktisk skriv at ein ikkje lenger har styring i norsk industripolitikk på grunn av EØS-avtalen? Kva meiner statsråden då om EØS-avtalen?


Kvar gong ein kjem på politikarbesøk til dei tre–fire nordlegaste sjukestuene i Troms, får alle politikarar som er der, eitt spørsmål. Eg tenkjer eg skal bere fram det spørsmålet for Bent Høie, for alle hans partikameratar som har vore der, har svart ja på det spørsmålet, og det er, rett og slett: Vil ministeren kunne garantere for vidareføring av sjukestuetilbodet i Skjervøy, Nordreisa, Kåfjord og Kvænangen?


Det er eit mål i norsk utdanningspolitikk at alle elevar skal ha like moglegheiter til å lykkast. Derfor synest eg at representanten Dørum tek opp eit viktig tema når han peikar på at det har utvikla seg ein forskjell over tid mellom gutar og jenter når det gjeld karakternivået i sentrale fag i skulen. I grunnskulen er det klare forskjellar mellom karakterane til gutar og jenter både når det gjeld standpunktkarakterar, og når det gjeld karakterar til eksamen. Forskjellane er størst i heimkunnskap, KRL, norsk hovudmål og sidemål skriftleg, og langt mindre i matematikk, der jentene i gjennomsnitt har 0,1 karakterpoeng betre enn gutane. I 2006 hadde jentene i gjennomsnitt fire grunnskulepoeng meir enn gutane då dei gjekk ut av grunnskulen. Grunnskulepoeng er då summen av karakterar i elleve fag. Gutane fekk 42 i snitt, jentene 46. Forskjellen har vore stabil dei siste fem åra, men han har altså utvikla seg over tid. Forskjellen mellom gutar og jenter vert mindre i vidaregåande skule enn i grunnskulen, men framleis er det ein forskjell i favør av jentene, òg på studieretningar der fleirtalet av elevar er gutar. Så bør det leggjast til at sjølv om både gutar og jenter i Noreg trivst godt i skulen, har Thomas Nordahl peika på at det her òg er ein liten kjønnsforskjell i favør av jentene – jenter trivst noko betre enn gutar. Samtidig er det liten forskjell mellom jenter og gutar når det gjeld synet på den rolla utdanning har, og viktigheita av utdanning. Begge kjønn meiner at utdanning er viktig, utan omsyn til kva ein kjem til å drive med i framtida. Ei undersøking viser at 96 pst. av begge kjønn meiner det er viktig å få gode karakterar. Trass i det viser det seg at det er store forskjellar når det gjeld arbeidsinnsats og karakterresultat. Det sentrale spørsmålet er kvifor gutar meiner at utdanning er like viktig som det jenter meiner, og tilsynelatande er motiverte for skulearbeidet, men likevel ikkje får så gode resultat. Det er altså godt dokumentert at jenter gjer det betre enn gutar, både i grunnskulen og i den vidaregåande opplæringa. Vi har derimot mindre kunnskap om årsakene til det. Forskarar har peikt på ulike årsaker til at jentene skårar høgre enn gutane. Det er mykje som tyder på at enkelte trekk ved den norske skulekvardagen kan bidra til mindre læring blant gutar. Forsking som er gjord i klasseromssituasjonen, viser at mange norske klasserom er prega av ustrukturert undervisning, uklare reglar, utydelege krav og få tilbakemeldingar. Det er funn som tyder på at dette kan vere spesielt uheldig for nokre grupper gutar. Det finst derimot lite støtte for ein påstand som av og til vert fremja i offentlegheita, nemleg at kvinnelege lærarar har ein negativ innverknad på læringa og trivselen til gutane. Enkelte hevdar òg at forventningar til at gutar er taparar og ikkje kan tilpasse seg skulen, kan verke inn på motivasjonen til gutane og trua på eigne evner. Internasjonale undersøkingar viser at slike fordommar særleg rammar gutar frå heimar med låg inntekt og lågt utdanningsnivå. Det eksisterer altså ingen eintydige forklaringar på forskjellen mellom prestasjonane til gutar og jenter i opplæringa. Men det ser ut til at kjønnsforskjellar oppstår og veks seg sterke, bl.a. fordi mange gutar ikkje får dei grunnleggjande ferdigheitene som dei treng, på eit tidleg tidspunkt. Dette fører til lågare motivasjon for skulearbeidet og mindre sjansar til å lykkast vidare i utdanning og arbeid. Det er verdt å merke seg i debatten at det ikkje er kjønn, men utdanninga til foreldra – altså sosial bakgrunn – som har den klart sterkaste samanhengen med læringsutbyttet til elevane. Mens den gjennomsnittlege forskjellen som går på kjønn, altså var på fire grunnskulepoeng, er forskjellen i poengsum for elevar med foreldre med meir utdanning enn vidaregåande opplæring og elevar som ikkje har det, på elleve poeng. Det er altså ein betydeleg sterkare samanheng med sosial bakgrunn. Men det betyr at dersom ein ser på samanhengen mellom sosial bakgrunn og kjønn, så har vi ei særleg stor utfordring når det gjeld gutar med foreldre med lågare sosial bakgrunn, og resultata. Når det gjeld kva vi skal gjere, trur eg vi må tenkje både på lang og på kort sikt. Vi treng for det første meir kunnskap om kvifor gutar og jenter får ulikt utbytte av skulen. NOVA har fått i oppdrag å utarbeide ei kunnskapsoversikt over årsaker til kjønnsforskjellar i utdanninga. Når rapporten frå NOVA er klar, i desember, har vi eit betre grunnlag for å gå vidare og setje i gang ny forsking og oppfølging, og bruke den allereie eksisterande kunnskapen. Det er behov for meir forsking om samanhengen mellom manglande prestasjonar frå gutane og skulen som system og kultur. Det inneber at ein må sjå på det faglege innhaldet, på arbeidsmåtar og undervisningsaktivitetar, på lærarens rolle og kompetanse, på innsatsen frå leiinga og på kulturen ved den enkelte skule. Vi gjer allereie mykje for å betre situasjonen. Gjennom innføringa av Kunnskapsløftet vert det lagt særleg vekt på grunnleggjande ferdigheiter. Grunnleggjande ferdigheiter er særleg viktige fordi dei er ein føresetnad for læring i alle andre fag. Dersom ein ikkje kan forstå og bruke det ein les, vert det veldig, veldig vanskeleg å lære seg matematikk, engelsk eller andre fag. Forsking viser at det ofte er her det sviktar for gutane. Svake grunnleggjande ferdigheiter fører til dårlege resultat seinare, ein dreg det med seg gjennom heile løpet og ut i vaksenlivet. Så har vi sett i gang eit meir systematisk arbeid dei siste åra med tidleg innsats når problem vert oppdaga, ikkje minst overfor gutar. Dette arbeidet er i gang ute i skulane, og bør vere ei kjerneoppgåve i åra som kjem. Eg vil særleg nemne strategien «Gi rom for lesing», der gutar og lesing er sett på dagsordenen. Vi veit at det generelt i skulen føregår mykje arbeid for å auke vekta på lesing, men også andre kjernefag, som matematikk, dei første åra på barnetrinnet. For det fjerde veit vi at forsking viser at åra før skulestart er veldig viktige for læringa til elevane i framtida. Derfor er barnehagen som arena i ei særstilling, kanskje det viktigaste i dag for det ein tek med seg inn i skulegangen, i tillegg til det ein har med seg frå foreldra. Med den situasjonen vi har no, der ein særs stor del av gutane og jentene går i barnehage, betyr kvaliteten, moglegheitene til å stimulere språket og arbeidet som kan førebu gutar – og jenter – på det som møter dei i dei første skuleåra, mykje. Det gir oss eigentleg ei stor moglegheit til å forbetre det arbeidet i åra som kjem. Så må vi òg sjå om det er trekk ved den skulen vi har skapt, som må endrast. Gir skulen rom nok for praktisk kunnskap? Alle har behov for å kjenne at dei meistrar noko i skulekvardagen. Kanskje finst det for få slike moglegheiter til meistring for gutar? Vi må diskutere om skulen skal verte meir retta mot dei elevane som har sin styrke på det praktiske området, slik at deira evner og eigenskapar vert verdsette i skulen, og at dei opplever meistring. Eg er, som representanten Dørum, oppteken av dei praktisk-estetiske faga og kor viktige dei er i den norske skulen. Det sjette punktet eg vil nemne, er lærarens rolle. Det vi veit frå veldig omfattande forsking, er at lærarens kompetanse og lærarens rolle i skulen er heilt avgjerande for elevanes læringsutbytte. Derfor er vi åra framover nøydde til å ha ei systematisk satsing på læraren, på lærarens etter- og vidareutdanning, på ei ny allmennlærarutdanning, og på lærarens status og rolle i samfunnet. Det vil framover spele ei rolle for gutar og jenter i skulen. Til slutt: Eg har òg eit arr, rett under auget, frå min barndom – for min del etter ein murstein, ikkje eit spyd. Eg må innrømme at eg ikkje kjenner til systematisk forsking på om ein litt røff barndom har ein positiv effekt på gutars resultat og skulegang, men eg vil ikkje utelukke at korleis ein opplever oppveksten, kan bety noko for den seinare skulegangen.


Jeg takker for spørsmålet. La meg starte med å si at uførereformen ble vedtatt i 2011, etter en grundig utredning i Uføreutvalget. Det kom også klart og tydelig frem i Uføreutvalgets rapport, og ikke minst i proposisjonen som ble levert til Stortinget, at hovedformålet var at det skulle bli enklere å kombinere arbeid og uføretrygd. Man skulle komme omtrent likt ut. Det betydde at noen ville komme bedre ut, noen ville komme litt dårligere ut. Det står det også i dokumentene. Det var et utgangspunkt som var godt kjent for Stortinget, og som ble fremlagt for daværende regjering. Selv satt jeg i opposisjon på det tidspunktet og mente at skattereglene kunne være et problem for enkelte i en overgangsfase. Derfor kom denne regjeringen med en overgangsordning, for å forhindre at så mange over natten skulle få en ekstra skatteøkning. Overgangsordningen fungerer tilfredsstillende og har gjort at færre enn det vi trodde da vi laget statsbudsjettet, trenger den overgangsordningen. Det betyr at det er flere som kommer bedre ut. Så vil det fortsatt være slik at noen kommer dårligere ut. Jeg er enig med representanten Andersen i at vi alle har et felles ansvar for å sørge for at intensjonene, formålet med uførereformen, blir ivaretatt på en god og riktig måte, og at man samtidig sørger for å ha en god politikk som forhindrer at folk kommer dramatisk dårligere ut med hensyn til levekår fremover.


Den 27. februar gjorde Stortinget eit vedtak om å innføre nettolønnsordning og utvide den ordninga i forhold til det som var før, og at Regjeringa skulle kome tilbake til Stortinget med dette opplegget i revidert nasjonalbudsjett. Så opplever vi at på Høgres landsmøte seier finansminister Per-Kristian Foss at han ikkje aktar å kome tilbake til Stortinget med dette i revidert, og då blir spørsmålet: Aktar Regjeringa no å ta ein omkamp i Stortinget på denne saka, og aktar ein ikkje å følgje opp eit fleirtalsvedtak i Stortinget når det gjeld nettolønnsordninga, som vart gjort den 27. februar i år?


Fylkesmannsembetet og heile ideen om Regjeringa og Kongen sitt fremste embete, fylket, er ei overleving etter eit autoritært og gammaldags styresett som vi burde ha lagt bak oss for lengst. Kommunepolitikarane over heile landet opplever at deira avgjerder vert overprøvde av småkongar blant fylkesmennene, og at den reelle makta difor framleis ligg hos Kongen og Regjeringa sitt fremste embete, fylket, akkurat som for fleire hundre år sidan. Kvifor kunne ikkje Regjeringa i reforma ta skrittet heilt ut og fjerne fylkesmannen ein gong for alle, i staden for å vidareføre denne autoritære og gammaldagse institusjonen frå den tida då Noreg var eit einvelde og vart styrt av ein lunefull konge?


La meg først si når det gjelder beskrivelsen av norsk skole, at den heldigvis ikke er så svart som representanten Anundsen nå skisserer. Den elevundersøkelsen som det refereres til på forsiden av Dagbladet, viser at mesteparten av norske elever – mer enn 80 pst. – trives i norsk skole og har en god skolehverdag. Vi kan faglig bli enda bedre, men vi har et veldig godt fundament for at norsk skole skal kunne bli bedre. Jeg bruker mye tid ute i norsk skole, og mitt inntrykk er det er veldig gode samarbeidsforhold mellom foreldre, elever, skolens ledelse og administrasjon og lærere. Men det kan selvfølgelig godt tenkes at det finnes situasjoner der en elev føler seg urettferdig behandlet. Da er det viktig at foreldre opptrer på en måte som ikke svekker lærerens autoritet. Det betyr at man må bruke en gitt anledning til enten å kontakte skolens ledelse, skolens eier eller andre – for man må skape et tillitsforhold i en skole. Hvis man er misfornøyd med en karakter, er ikke svaret å ta med seg en advokat. Advokater har ingenting i en foreldresamtale å gjøre. Der er det foreldre, barn og pedagog som skal være til stede. Hvis man har bruk for ytterligere bistand for å løse et problem, kan ikke det løses i klasserommet. Det må løses i andre, egnede organer.


Jeg vil takke statsråden for redegjørelsen. Det er tverrpolitisk enighet om at vi ønsker et trygt og godt helsevesen for alle. Da er vi avhengige av at vi unngår slike store saker som skremmer. At folk har tillit til helsevesenet, er viktig. Hvis man mister tilliten og blir redd, blir man også sykere. Jeg kjente veldig på det da saken i Asker og Bærum kom opp, fordi jeg selv hadde vært igjennom en lang prosess med en som sto meg nær, og som døde av kreft der. Jeg kjente på alle de tankene som raste gjennom hodet i den perioden vi var gjennom, og lurte på om vi hadde vært blant dem som kanskje var blitt berørt den gangen, og jeg tenkte at det sikkert var mange som satt med de samme tankene som jeg gjorde. Det var ikke noe all right. Redegjørelsen til helseministeren viser jo at dette er en forferdelig kompleks sak. Det er så mange ting som skal klaffe. Det er mange mennesker som er rundt hver og en person, og alle må ting gjøre riktig for at det ikke skal bli noe feil, så jeg er for så vidt enig med helseministeren i at vi aldri kan gardere oss 100 pst. Men jeg har igjen lyst til å minne om det Helsetilsynet sa til oss i vårt møte, at hadde vi lært av de feilene vi hadde gjort før, så hadde det ikke kommet nye feil, men vi er ikke flinke nok til å lære. Den 15. februar kom rapporten fra helseregionene, og jeg var i en debatt i Dagsnytt 18 med helseministeren hvor hun kunne fortelle at den gjennomgangen som var foretatt, viste at det ikke var feil andre steder. Jeg uttrykte i den debatten litt skepsis og bekymring overfor dette funnet, fordi alle enkelthenvendelser som jeg fikk, og får, ikke sto helt i stil med tallene til helseministeren. Jeg sa også at vi i Fremskrittspartiet ikke var fornøyd med at dette bare skulle være en intern granskning, og at vi ønsket en ekstern granskning. Den 13. september kunne vi på NRK høre om en person som har utviklet prostatakreft mens han sto ett år i kø for utredning ved urologisk avdeling ved Universitetssykehuset Nord-Norge. Han var altså én av 450 pasienter som var blitt glemt, og som ikke var blitt kalt inn til utredning. Da er mitt spørsmål: Hvorfor fant man ikke dette da man hadde denne interne gjennomgangen av saker? Den 7. oktober kunne VG skrive om 62-åringen som hadde ventet fire år på å bli innkalt til kontroll etter en hjernesvulstoperasjon. Molde sykehus innrømmer at alle som skulle vært til kontroll før 31. desember 2008, var slettet fra ventelistene på grunn av sprengt kapasitet. Molde sykehus mente at 62-åringen burde ha mast og purret litt selv, for de som hadde mast og purret, hadde ikke blitt glemt. Igjen er jo spørsmålet: Var den interne gjennomgangen bra nok? Hvorfor fant man ikke disse tingene da man hadde den interne gjennomgangen? Fremskrittspartiet har fremmet forslag om en ekstern gjennomgang av helseforetakene våre. Det har ikke regjeringen ønsket, men jeg mener fortsatt at det er nødvendig. Nå har helseministeren lagt fram en tipunktsplan og følger sikkert tett opp de sakene vi kjenner. Jeg er veldig opptatt av de sakene vi ikke kjenner, og av at vi ikke har et helsevesen som er avhengig av at folk maser og purrer. Til slutt vil jeg legge til at ukeavisen Ledelse 17. september skrev om pasientsikkerhet og at mye av rapporteringen siles vekk på vei oppover i systemet – oppover til lederne. Det er en doktoravhandling om pasientsikkerhet og helseledelse som er blitt lagt fram i denne sammenhengen. Når det gjelder det helseministeren var inne på om at meldinger kommer inn og kommer riktig, mener jeg at dette er en veldig viktig sak å følge opp i tiden framover.


Jobbsjansen er allerede styrket med 10 mill. kr. Det er et prosjekt som jeg forstår fungerer veldig bra, og jeg kommer til å besøke ett av disse tiltakene for å ta det nærmere i øyesyn. Jeg har den holdningen at det er viktig å være ute i felten og se det, føle på det og snakke med dem som er der, for å få under huden hvordan ting fungerer – så det kommer jeg til å gjøre. Jeg vet ikke helt hva representanten Karin Andersen sikter til når hun sier at jeg ikke har tro på raskere bosetting og saksbehandling. Jeg skjønner ikke hva det var av det jeg sa, som fikk henne til å dra en slik slutning. Tvert imot må vi jobbe for både å få til raskere saksbehandling og raskere bosetting, og i mellomtiden må vi også se på hvordan mottaksapparatet vårt fungerer. Et av forslagene som ligger her, gjelder dette med integreringsmottak. Det å komme raskere i gang med integreringen for dem som etter all sannsynlighet skal være her, er veldig viktig for å få folk til raskt å kunne stå på egne bein. Så her er det mange gode forslag som vi kommer til å følge opp.


Kristelig Folkeparti er sammen med Høyre og Fremskrittspartiet om et forslag som handler om å tilbakeføre selskapsskatten til kommunene. Jeg utfordret i sted Trond Helleland på om han overhodet kjenner til noen som helst slags form for statistikk, forskning – noe som helst – som viser at økt næringsbeskatning til kommunene vil føre til økt satsing på næringslivet. Tvert imot vil det, sånn som vi jo kjenner til, føre til mer penger til en del kraftkommuner og til de kommunene som har folk med høyest inntekt, høyest sysselsetting og lavest arbeidsløshet. Mitt inntrykk er at bykommunene har en naturlig magnetisme på befolkning som kommer til seg, mens en god del distriktskommuner har større problemer, og der er alle politikerne på tvers av partiene opptatt av næringsvirksomhet.


Først til representanten Tetzschner: Det høres ut som han ikke har fått med seg at regjeringen har sagt ja til å delta i det europeiske arbeidet for å rebosette mange av de flyktningene som har kommet inn i Dublin-området, og det er jo fordi hele Dublin-systemet bryter sammen når mottakerlandene slutter å stemple passene og folk bare reiser videre. Det advarte SV mot i fjor høst, for det var det visst vanskelig å få med seg da, og det har det visst vært vanskelig å få med seg nå også, at man gjør dette. For at systemet ikke skal bryte sammen, må man vise litt solidaritet med dem som bærer de største byrdene. Det har vært mulig å forutse dette. Det var bare å ta en liten kikk utenfor våre landegrenser og se at dette måtte komme før eller siden, og den kritikken vil stå. Nå håper jeg vi kommer videre. Vårt forslag om en ny bosettingsordning handler om å tenke nytt. Det så vi da vi satt i regjering; vi sendte dette forslaget ut på høring. Og det handler om at dette ikke er en oppgave som går over, eller som er frivillig. En kan ikke bo noe annet sted enn i en kommune i Norge, og har man fått lovlig opphold av staten, bør man få muligheter til å bosette seg raskt og komme i gang med integrering. Regjeringens proposisjoner er fulle av disse setningene: Rask bosetting er god integrering. Rask bosetting er god integrering. Ja, det er det! Det er utrolig viktig at vi kommer i gang, at alle kommunene bygger opp kompetanse på dette, at man ikke har diskusjoner «om», men «hvordan», og at man styrker integreringsarbeidet raskt nå, for det er mulig å gjøre dette bedre, og vi må gjøre det bedre. Derfor er jeg også veldig bekymret når regjeringen nå – og også Venstre og Kristelig Folkeparti – diskuterer om man nå skal ha også de som får opphold i Norge, til å skulle sitte på vent i fem år. Mange har vært oppe her og beskrevet den situasjonen som flyktningene er i – hva de har måttet legge bak seg, hva de har tapt. De kommer til et samfunn de kanskje aldri har hørt om engang. Og så ønsker vi å si: Velkommen hit! Sett i gang med språkopplæring og integrering, for hvis du skal klare deg i dette samfunnet, må du gjøre det. Hvis disse menneskene skal sitte på vent i fem år for å få vite om regjeringen kanskje har tenkt å kaste dem ut igjen... Jeg tror de aller fleste som kommer, vil reise hjem hvis det blir fred raskt, det er ingen som vil noe mer enn det. Tar det lang tid, må de få lov til å etablere seg i et samfunn. Ungene deres kommer til å bli norske. Vi må gjøre alt vi kan for at de blir integrert og klarer seg godt i samfunnet og bidrar til det. Hvis de har dette utsendelsesspøkelset hengende over seg, er jeg ganske overbevist om at det kommer til å gå mye dårligere.


Den saken vi behandler her i dag, handler dypest sett kanskje om noen av de viktigste sidene som er til hinder for god integrering i Norge. Det handler om ekstremisme i islamismens form, som er til hinder verdimessig for å lykkes med integreringen dersom det skal få stor oppslutning blant personer med innvandrerbakgrunn. Så kan jeg skyte inn at det er ikke riktig slik som det fremstilles her av forrige taler, at bare man tar en utdannelse og kommer seg i jobb, så løser man den problematikken. Tvert imot viser det seg at den radikaliseringen vi har sett over hele Europa, har skjedd blant mennesker som nettopp har et økonomisk greit fundament, og som har tatt utdannelse. Så den type paralleller blir for enkel som forklaringsvariabel. Jeg utelukker ingen av de virkemidlene som man viser til som alternativer til Fremskrittspartiets forslag. Men det som er viktig, er at man kan – som den forrige representanten sa – ha flere tanker i hodet samtidig. Og da bør man se på de forslagene Fremskrittspartiet her har ramset opp, for det kan effektivt møte den radikaliseringen vi ser over hele Europa. Vi vet at wahhabististene fra Saudi-Arabia er svært ivrige etter å finansiere moskeer verden over. Og det gjør man ikke uten at man forventer noe igjen i forhold til den ideologi som spres i disse moskeene. Det at man da har et klart standpunkt og avviser den type finansiering, kan jeg ikke skjønne skal være et problem i det hele tatt. Det blir for enkelt bare å vise til at religionsfriheten er så problematisk når det gjelder dette, at man ikke kan trekke de grensene. Det er klart man kan trekke de grensene om man er villig til å gjøre det. Det nytter ikke at komiteen i sine merknader kommer Fremskrittspartiet mye i møte i retorikk når man ikke gjør det samme i politikk. Man må innse at tiltak er nødvendig for å møte denne radikaliseringen. Man må innse at man ikke kan gjemme seg bak religionsfrihet i denne kampen. Religionsfrihet er litt interessant. Jeg og Fremskrittspartiet oppfatter at de andre partienes lunkne holdning til å gripe fatt i denne problemstillingen gjennom politiske tiltak nettopp handler om at islamisme, som i likhet med nazisme og kommunisme er en ideologi som er menneskefiendtlig, men som i motsetning til kommunismen og nazismen, som har sine fundamenter i andre begrunnelser, det være seg raseforståelse eller klasseforståelse, gjemmer seg bak religionen islam. Det gjør at vestlige samfunn dessverre ikke klarer å møte den utfordringen og det problemet i like stor grad som man har gjort med andre ismer som har ødelagt og truet frihet verden over. Så synes jeg det er interessant at når Fremskrittspartiet lytter til Arbeiderpartiets eget integreringsutvalg og fremmer forslag som til forveksling er likelydende med forslag som Arbeiderpartiets integreringsutvalg har valgt å ta opp, så er det et samlet storting – minus Fremskrittspartiet – som stemmer imot, slik som det foreløpig ser ut. Det synes jeg er svært spesielt. Det viser igjen at retorikk og politikk bør og må henge sammen hvis det skal ha noen som helst slags troverdighet. Tre av de forslagene som ligger i innstillingen, og som er fremmet av Fremskrittspartiet, har sitt opphav i Arbeiderpartiets integreringsutvalg og møter på mange måter en del av de utfordringene som Fremskrittspartiet tar opp her. Det dette handler om, er ikke enkel retorikk og – jeg holdt på å si – enkle politiske og billige poeng, men det handler om å stoppe at sinnet til unge mennesker med innvandrerbakgrunn som vokser opp i Norge, blir formørket av denne ideologien som er totalt menneskefiendtlig. Det må Stortinget snart ta inn over seg. Fremskrittspartiet tar opp sine forslag.


Jeg har et spørsmål til nærings- og handelsministeren. Igjen skaper Regjeringen uforutsigbarhet når det gjelder rammebetingelsene for statsselskapene. For fire måneder siden bestemte Stortinget, med regjeringspartienes støtte, at normalreglene i aksjeloven skulle gjelde for utbytte i Statkraft. Allikevel foreslår nå Regjeringen å omgjøre dette vedtaket før det er innført, og foreslår et utbytte for Statkraft på et nivå som er ren mishandling. Så mitt spørsmål til statsråden blir: Hvorfor ønsker man nå å gå imot det man for fire måneder siden sa man var for, og som daværende næringsminister fra Stortingets talerstol lovte å følge opp?


Det var interessant å høre av hr. Holtes innlegg at han har brukt mye tid på samtaler med ordførere som har vært på besøk – det skulle ha vært artig å være flue på veggen under en del av de samtalene. Jeg antar at de der har hørt det samme som det vi hører, det samme som faktisk også står i kommuneøkonomiproposisjonen, nemlig at økonomien i kommunene nå er den dårligste på hele 1990-tallet. Det er interessant å legge merke til at det var statsminister Bondevik selv som, i en debatt for noen dager siden, måtte trekke fram budsjettforliket fra 1996 for å vise at det fantes penger i kommunene. Siden 1996 har Stortinget altså hatt tre kommuneøkonomiproposisjoner til behandling, og økonomien i kommunene har kontinuerlig blitt verre. Jeg skjønner at det er et sårt punkt for Senterpartiet, for Senterpartiet er kjent for – i hvert fall har de latt som det så langt – å være et parti som er opptatt av fellesforbruk i kommunene, distriktssatsing mv. Men nå ser vi altså hvordan det har gått når man har valgt de forlikspartnerne man har. Senterpartiet kan ikke unndra seg det ansvaret man har ved å sitte i regjering og faktisk administrere et fellesforbruk som nå blir lavere, og administrere kommuner som har mindre penger, noe som fører til større egenbetaling og til at kommunene – i større grad enn før – ikke er i stand til å løse de oppgavene de er pålagt. Det er klart at det er sårt for Senterpartiet – det har jeg ikke et øyeblikk problemer med å se – men partiet må altså ta ansvaret for de valg de gjør. Og hvis man velger å gå til sengs med partier som sier at kutt i fellesforbruket er det viktigste, må man stå oppreist og si det – ikke komme her i Stortinget og late som om kommunene får bedre vilkår til neste år, eller i år, for den saks skyld, enn de har hatt før. Det vet jo alle sammen ikke er realiteten. Grunnen til at det er vekst i kommuneøkonomien er at de øremerkede tilskuddene til eldre, psykiatri og helse – som et samlet storting står bak – har økt. Men det krever økt egenfinansiering av de frie inntektene fra kommunene, noe som gjør at kommunene har mindre penger igjen, særlig til barn og unge. Det er dypt beklagelig at det er situasjonen. La meg da utfordre Holte helt til slutt: Det fins et alternativt flertall her i Stortinget for en politikk som vil føre til mer penger til fellesforbruket. Å støtte dette er den eneste løsning Holte har på sitt dilemma.


Jeg takker for svaret, men jeg er litt overrasket over det, for dette var ikke et spørsmål som dreide seg om øremerking kontra rammestyring, men om en debatt som griper inn i noe av det alvorlige problemet som dreier seg om kriminalitet, vold og utstøting av samfunnet. Det er riktig at kommunesektoren sjøl må ta ansvar for sine prioriteringer, men Stortinget må også gjøre det. Det som Regjeringen har lagt fram og Stortinget har vedtatt ved utløsningen av midlene til eldreomsorgen, har vært nødt til å gå ut over barne- og ungdomstiltak. Når vi da vet at skoler og barnehager er de viktigste fellesarenaene – i hvert fall går alle på skolen, og barnehagen er også en fellesarena – for å lære seg å fungere sammen, for å bli integrert, og for å bli sosialisert inn i det samfunnet man lever i, er det litt forstemmende at ikke Regjeringen ser at den innretningen budsjettene har fått, bidrar til å svekke skole og barnehage. Da er mitt konkrete spørsmål: Vil det ligge en annen innretning på kommende planer, og vil det bli lagt inn penger til kommunene for å følge opp den planen som statsministeren skisserte i spontanspørretimen før i dag?


Retten til selvbestemmelse over egen kropp, og dermed retten til selvbestemt abort, var og er en av de viktigste seirene for den norske kvinnebevegelsen. Dette er ikke en rett noen må ta for gitt, og det er en rett langt fra alle kvinner i denne verden nyter godt av. Det gikk 65 år fra norske kvinner først formulerte kravet, til loven kom på plass i 1975. Som andre har nevnt tidligere i debatten, måtte man før den tid stå med luen i hånden og veies og måles av en nemnd som skulle avgjøre om man fikk innvilget søknaden sin om abort eller ikke. Kompromisset som ble gjort i 1975, ga kvinner rett til selvbestemt abort helt fram til tolvte uke, selv om den medisinske grensen for når det er forsvarlig å utføre abort, er senere. I SV mener vi at restene av nemndsystemet må bort, og at det alltid skal være en kvinnes eget valg – innenfor den medisinske grensen. Vi vet at i land der selvbestemt abort ikke er lovlig, dør mange unge jenter av komplikasjonene etter illegale aborter. Kvinnekampen og likestillingskampen har ofte handlet om muligheten til å bestemme over egen kropp. Abortspørsmålet har vært helt sentralt i denne kampen. La meg fra denne talerstolen understreke betydningen av å beholde selvbestemt abort som en mulighet for jenter i Norge. Men selvsagt er det en fordel å unngå abort hvis man kan det. Det er alltid et mål å redusere uønskede graviditeter. Derfor synes jeg vi fortsatt skal arbeide for bedre og mer tilgjengelig prevensjon, for bedre seksualundervisning med fokus på egne grenser og for helsestasjon for ungdom. Jeg vil advare mot forslag som ønsker å stramme inn jenters mulighet til prevensjon, til nødprevensjon, som angrepille, eller til abort. Jeg deler representanten Ryggs meninger om at ingen skal måtte ta abort av økonomiske årsaker eller som følge av press. Men la meg også legge til at ingen skal presses fra å ta abort på grunn av moralisme eller påføring av skyld og skam. Når vi diskuterer hvordan vi skal forebygge uønskede graviditeter, må vi passe oss for at vi unngår det. Helt til sist vil jeg si at abort først og fremst handler om retten til å bestemme over egen kropp, og at jeg håper at alle i denne salen ønsker å verne om dagens abortlov.