Representanten Ludvigsen kommer i skade for å gi et inntrykk av at Gardermo-saken, utbygging av ny hovedflyplass og Gardermobanen, er et prosjekt som er lite belyst. Derfor tillot jeg meg ved siden av min plass her på Stortinget å sette opp noen av de sakspapirene som er bakgrunn for komiteens arbeid. Som dere ser, er det en pappeske full, og det er fremdeles dokumenter som mangler. SVs utgangspunkt er at Gardermo-saken er meget grundig belyst. Det er et av de utbyggingsprosjektene som det har vært flest granskinger rundt, som det har vært mest omfattende rapporter rundt, og de granskingene som har vært foretatt, har konkludert på vesentlig punkter av interesse for Stortinget. Som vedlegg til innstillingen, for dem som ønsker å lese, ligger det en oversikt over hvilke granskinger som har vært gjennomført, og hvilke dokumenter komiteen har hatt som bakgrunn for sin behandling av saken. Stortingsflertallet, mindretallet i komiteen, vil i dag gå inn for at det nedsettes en granskingskommisjon som skal ha et meget vidt mandat. Samtidig er det ingen sammenheng mellom det vide mandatet som granskingskommisjonen skal få, og de tidsbegrensningene som stortingsflertallet har satt for utvalgets arbeid. Med mitt kjennskap til saken er det svært vanskelig å se at en ny granskingskommisjon skal ha mulighet til å finne fram i forhold som tidligere granskinger ikke har avdekket. På den tiden som er til rådighet, vil en kommisjon ha vanskeligheter både med å sette seg inn i saken, lese alle tidligere rapporter og dokumenter, gjennomføre avhør og konkludere på forhold om nødvendig fra før 1988 og fram til i dag. Kommisjonens medlemmer kan ikke bare bestå av en jurist, en etterforsker, en økonom, en entreprenør og en statsviter, det må også være de mest optimistiske innenfor disse faggruppene som velges og melder seg til å sitte i en slik kommisjon. Og hvem som frivillig vil gå løs på et slikt arbeid, gjenstår å se. I alle fall vedtar stortingsflertallet at de skal arbeide innenfor en kostnadsramme på 4 mill. kr. Etter SVs mening er det viktig å gjennomgå store byggeprosjekter med betydelige overskridelser, og utbyggingen av ny hovedflyplass på Gardermoen og Gardermobanen er det største prosjektet i Fastlands-Norge i nyere tid. Det er viktig å gjennomgå det for å plassere ansvar og for å lære for ettertiden. En av Stortingets viktigste funksjoner er kontrollfunksjonen med det regjeringen foretar seg, de beslutningene som tas, og det grunnlaget som legges fram for Stortinget når beslutninger skal tas. Stortinget har de senere årene styrket sin kontrollfunksjon, bl.a. ved å opprette en egen kontroll- og konstitusjonskomite. Men når det er sagt, er det også vesentlig at Stortinget har vett og forstand til å konkludere, og det må Stortinget selv gjøre i forhold som dreier seg om konstitusjonelle spørsmål. Når mindretallet i komiteen og flertallet i salen vil sette bort til en granskingskommisjon å finne fram faktiske opplysninger som er av betydning for å vurdere ansvarlighetsloven, er det vanskelig å se at man kan finne folk utenfor denne sal som kan gjøre det bedre enn Stortinget selv. Med utgangspunkt i Riksrevisjonens rapport, som er den komiteen har til behandling, og de åpne høringene som Stortinget, ved komiteen, har gjennomført, er det på tide å trekke konklusjonen. Min noe uærbødige påstand i forhold til komiteens mindretall og Stortingets flertall er at de går inn for en granskingskommisjon fordi de vegrer seg for å trekke de konstitusjonelle og kontrollmessige konklusjonene selv, de må tvert imot og reelt sett ha hjelp fra eksperter til å skrive sine egne merknader. Nå er situasjonene følgende: Gardermoen, ny hovedflyplass for østlandsområdet, ligger der, og i internasjonal sammenheng er det til og med en ganske vellykket hovedflyplass. Det er riktig at det befestes en del store og alvorlige miljøproblemene knyttet til Gardermoen. Det er knyttet til at Gardermoen som hovedflyplass ligger på et grunnvannsreservoar. Men også disse forholdene var kjent da Stortinget vedtok å bygge ut Gardermoen som ny hovedflyplass. Problemstillingen rundt miljøspørsmålet og grunnvannet var en av grunnene til at SV gikk inn for en liten flyplass med én rullebane, nettopp for at den ikke skulle ligger over grunnvannsreservoarene. Det var altså kunnskap som Stortinget hadde på det tidspunktet Gardermoen som hovedflyplass ble vedtatt. Når Stortinget nå nedsetter en ny granskingskommisjon i en sak som er så nitid gransket, understreker Stortingets flertall med sin handlemåte at Gardermoen er et skandaleprosjekt. Det er faktisk en overdrivelse som det ikke er grunnlag for å slå fast. Men miljøproblemene må løses. SV er meget opptatt av det, og av det ansvaret som flertallet som gikk inn for en så stor flyplass på Gardermoen, påtok seg når de visste om grunnvannsproblemene. SV mener at det i det vesentligste spørsmålet i denne saken som Riksrevisjonens rapport til Stortinget påpeker, nemlig om opplysningsplikten i forhold til Stortinget er overholdt, kan konkluderes nå. For oss er det klart at usikkerheten rundt Gardermobanens økonomi ikke ble lagt fram for Stortinget på en dekkende måte. Da departementet planla denne saken og den proposisjonen som skulle legges fram for Stortinget, hadde man både nedsatt en referansegruppe og en verifiseringsgruppe – sistnevnte avleverte to rapporter. I alle disse tre rapportene var det grundig understreket at usikkerheten rundt Gardermobanens økonomiske situasjon, om det var et bedriftsøkonomisk lønnsomt prosjekt, ikke var i samsvar med den beskrivelsen som ble lagt fram i proposisjonen. Riksrevisjonen har ikke satt spørsmålstegn, som noen talere i salen har vært inne på, ved hvorvidt opplysningsplikten er overholdt. Riksrevisjonen konkluderer på følgende måte: «Revisjonen har avdekket vesentlige mangler i Samferdselsdepartementets informasjon til Stortinget vedrørende hovedflyplassens og Gardermobanens bedriftsøkonomiske lønnsomhet og usikkerhet. For beslutningstaker er det relevant hvordan et prosjekts økonomi og usikkerhet presenteres. Det er blant annet sentralt å opplyse om hvor stor usikkerhet det er for at antatt investeringsanslag vil være tilstrekkelige.» På denne bakgrunn ønsker SV å konkludere. Den som satt med det konstitusjonelle og praktiske ansvaret fra regjeringens side på det tidspunkt, var tidligere statsråd Kjell Opseth. Derfor har SV i vedtaks form foreslått at den kritikken vi har mot Samferdselsdepartementet på det tidspunktet, vedtas av Stortinget, og at saken dermed konkluderes og utkvitteres fra Stortingets side. Det forslaget som SV har lagt fram, er et såkalt daddelsvotum. Det er altså sånn at SV har konkludert med at når man sammenlikner situasjonen i Stortinget og de politiske beslutningene med de opplysningene Stortinget hadde på angjeldende tidspunkt, er det ikke rimelig at den kritikken som vi reiser mot Opseth, skal resultere i en riksrettssak. Veldig mange av de påstandene som nå er frambrakt i saken, lå på Stortingets bord allerede den gangen. Jeg tror Kjell Opseth når han sier at han hadde ingenting å tjene på å holde opplysninger tilbake for Stortinget. Likevel er det sånn at de opplysningene Stortinget fikk, var utilstrekkelige for å belyse usikkerheten i prosjektet. Og det er meget vesentlig å konkludere på det punktet for å gjøre saken opp nå, og for å sette standard for framtidige regjeringer når det gjelder hva slags opplysninger som skal legges fram for Stortinget. Når SV ønsker å konkludere saken i dag, er det også fordi at vi mener at både Samferdselsdepartementet, NSB og andre aktører har svære oppgaver som dreier seg om framtiden på samferdselssektoren. Det dreier seg om store spørsmål som sikkerhet på vei, til sjøs og på jernbanesystemet, som burde bety at Samferdselsdepartementet nå konsentrerte alle krefter om hvordan dette kan løses for framtiden, og at ikke mye kompetanse og tankekraft blir båndlagt i forhold til gamle saker. Det samme gjelder i NSB. Vi vet at NSB har en stor sikkerhetsmessig jobb å utføre som de trenger å konsentrere alle krefter om. Nå burde man konkludere i saken og gi NSB klarsignal om å konsentrere seg om det som er sikkerhetsspørsmål og som kan redde menneskeliv i framtiden. Med dette vil jeg ta opp SVs daddelsvotum, det forslaget til kritikk mot Samferdselsdepartementet som er referert i innstillingen.


Spørsmålet mitt handler om aktivitetsplikt. Én ting jeg er helt enig med representanten Kirsti Bergstø i – og som regjeringen og stortingsflertallet legger opp til – er at aktivitetsplikten skal være basert på den enkeltes behov, muligheter og evner. Så det er ikke noen motsetning der. Men det jeg lurer på, er om representanten Bergstø er enig med tidligere sosialpolitisk talskvinne i SV, Karin Andersen, som har kalt aktivitetsplikten for tvangsarbeid. Jeg lurer på om representanten Bergstø mener at et tilbud som gis til mennesker – ja, vi skal hjelpe deg, men du må motta f.eks. rusbehandling, videreutdanning, gå på kurs eller gjøre forefallende arbeid – er tvangsarbeid. Og hvis hun mener det er tvangsarbeid, hvordan samsvarer det da med at Sosialistisk Venstreparti er for dette ute i flere kommuner?


Det er vel å trekke Ibsen noe langt å si at Nora hadde latt være å gå hvis det var mer praktiske kunnskaper i hjemmet der. Men bare for å understreke: Det er et veldig unisont ønske fra yrkesfag, fra elevene på yrkesfag, fra dem som underviser på yrkesfag, og fra alle som er opptatt av yrkesfag, om å få til en mer praktisk innrettet teoriundervisning. Det som vi også vet, er at hvis vi tvinger ungdom til å velge livsløpet sitt i veldig tidlig alder, og at de f.eks. velger fra seg muligheten for studiekompetanse, låser det ungdom inne i noen utdanningsløp som heller ikke er heldig. Så jeg tror hovedutfordringen ligger i hvordan vi skal klare å få teoriundervisningen i yrkesfagene relevant, yrkesrettet. Veldig mange av de fylkene, som f.eks. Oslo, som har lyktes med frafallsprosjektene sine, har nettopp klart det, så jeg har fullt fokus på det. (Presidenten klubber.) Jeg vil ha samarbeid med Dagrun Eriksen og alle andre om dette. Jeg tror også ungdomsskolen fortjener noe større oppmerksomhet fra oss. (Presidenten klubber igjen.)


Da komiteen var i Stavanger for halvannen måned siden, sa tidligere statsråd Tora Aasland, som nå er fylkesmann, at hun er bekymret for kvaliteten i det statlige barnevernet. Fremskrittspartiet ønsker et mangfold innen barnevernet, og Fremskrittspartiet ønsker å ta i bruk de private institusjonene mer, for det er mange velfungerende, gode private institusjoner som ikke blir tatt i bruk. Det som vi også ser i nysalderingen, som vi skal behandle senere, er at regjeringen selv innrømmer at vi har for lite penger til kjøp av private plasser, spesielt i Region vest. Regjeringen har selv lagt inn ekstra penger i år for å benytte seg av kjøp av private tjenester. Vi trenger et mangfold, og vi trenger at kommunene som ser disse barna, får tilgang på de plassene som til enhver tid er det barnet trenger – det være seg fosterhjem, en privat eller en statlig institusjon.


Representanten André Oktay Dahl fra Høyre refset forleden byrådslederen i Oslo, som representerer Høyre, for å ha kuttet tilskuddet til Dixi-sentrene og Senter for seksuelt misbrukte menn, fordi – etter representanten Dahls mening – Høyre-byrådslederen i Oslo ensidig etterlyste politi, mens han kuttet tilskuddet til reparasjon og forebygging. Da er mitt spørsmål til representanten Aspaker: Er ikke hun på samme spor, nemlig at hun ensidig etterlyser politi, mens hennes kollegaer i Kommune-Norge ikke klarer å gi tilskudd til reparasjon og forebygging, til tross for at den rød-grønne regjeringen har bevilget bortimot 20 milliarder kr i frie inntekter til kommunene i løpet av de siste to–tre år?


Som både forgjengaren min og eg har peika på fleire gonger, er fråfall i vidaregåande opplæring eit problem Regjeringa er særs merksam på. Dette var eit av hovudområda i St.meld. nr. 16 for 2006-2007, og det har vore eit satsingsområde i budsjettet. Når vi veit at ein av fire ikkje fullfører på normert tid, er dette ikkje berre eit skuleproblem, men òg eit problem for heile samfunnet. For å gjere noko med problemet har det vore sett i gang fleire konkrete tiltak, og lat meg nemne nokre. For det første tidleg innsats i grunnskulen. Vi veit at ein stor del av dei som ikkje fullfører vidaregåande opplæring, har gått ut av grunnskulen utan å tileigne seg nok kunnskapar. Alle som skal begynne i vidaregåande skule, må ha nok kompetanse til å gjennomføre opplæringa. Vi må derfor auke timetalet i barneskulen - som vi gjer no, med 5 timar i år - og leggje vekt på dei grunnleggjande ferdigheitene, som lesing, skriving og rekning. Vi jobbar òg med betre rådgiving. Vi veit at mange av dei som avbryt utdanninga si, seier dei valde feil og var umotiverte. Mange veit ikkje kva dei går til når dei begynner i vidaregåande opplæring. Gode utdanningsval er avhengig av kvalifisert rettleiing. For å styrkje rådgivinga vil vi ved forskrift dele henne inn i ein sosialpedagogisk del og ein yrkes- og utdanningsdel. Vi vil lage rettleiande kompetansekrav og starte forsøk med individuelle utviklingsplanar. I tillegg har vi i 2008 løyvd 27,5 mill. kr til at rådgivarar i vidaregåande skule skal hjelpe rådgivarar i ungdomsskulen, og 10 mill. kr til satsing på partnarskap i fylka. Mange etterlyser kortare og meir praksisretta løp som gir ein kompetanse arbeidslivet etterspør. Vi har i haust derfor sett i gang eit utviklingsprosjekt der partane i arbeidslivet arbeider saman med tre fylkeskommunar. Dei gir eit tilbod om ei toårig utdanning der hovuddelen av opplæringa går føre seg i bedrifta - altså eit praksisbrev. Så er det programmet «Kunnskapsløftet - fra ord til handling». Det er ei satsing som skal setje fleire skular i stand til å skape eit betre læringsmiljø og god fagleg og sosial utvikling for elevane. For 2007 var auka gjennomføring av vidaregåande opplæring eitt av tre tema i programmet. Til slutt vil eg peike på talet på læreplassar. Det er ei stor utfordring at ein del elevar ikkje har fått læreplass når dei har skulla ut i lære. Gjennom vedvarande vekt på samarbeid med bransjane og Samarbeidsrådet for yrkesopplæring, SRY, kampanjar og pålegg til statleg sektor har vi i år fått ein betydeleg auke i formidlingstala. Men framleis er det mange som ikkje får den læreplassen dei treng, så det arbeidet må halde fram i åra framover. Så ja, eg kan stadfeste at vi kontinuerleg arbeider med å få fleire elevar og lærlingar til å fullføre opplæringa si, og at tiltak knytte til dette står høgt på prioriteringslista mi.


Jeg takker statsråden for det svar hun gav, og oppfatter det dit hen at hun har forståelse for den urovekkende narkosituasjonen som er i Arendal, og de problemer politiet der står overfor. Det er en hovedoverskrift i dagens Agderposten at Arendal «flommer over av narkotika.» Lederen for narkotikaavsnittet uttaler i dag at det går gale veien, pilene peker rett til himmels, og narkotika er blitt et problem av dimensjoner i denne byen. Norge har i dag i forhold til folketallet flest overdosedødsfall i Europa. Heroinmisbruket er fordoblet i løpet av ti år, antall narkosaker er femdoblet i løpet av ti år, og heroinprisene har falt til en tredjedel av det de var for noen få år siden. Og stadig flere unge mennesker flørter nå med stoff. Situasjonen er nå ute av kontroll, og jeg håper at statsråden ikke motsetter seg at det opprettes f.eks. en egen uavhengig narkokommisjon som kan gå bredt gjennom norsk narkotikapolitikk og analysere alle sider for å komme frem til en bedre forståelse hos politikerne av dette omfattende problemet.


Det er en enstemmig komité som slutter seg til lovforslaget i denne saken – som foregående taler sa – som er lovendringer som ble lagt fram av den forrige regjeringen, som er gjentatt nå. Grunnen til det er at det er, og har vært, et økende problem med utlendinger som ikke har lovlig opphold i Norge, og som begår kriminalitet. Man må håndtere dette både fordi det er et alvorlig kriminalitetsproblem og også fordi situasjonen gjør at det kan smitte over i negative holdninger til utlendinger generelt hvis man ikke greier å håndtere forskjellen mellom dem som er kriminelle, og dem som ikke er det. Det er flere grunner til at SV og Venstre har egne merknader i denne saken, men det handler om at det er grunn til å se på om det i straffeutmålingen skal sondres mer enn det som flertallet signaliserer, mellom brudd på straffeloven og brudd på utlendingsloven. Det er helt riktig at mange av dem som bryter utlendingsloven, også bryter straffeloven, men det er ikke alle som gjør det. Når man fra flertallets side så tydelig understreker at man skal legge seg på et normalstraffenivå – altså en styring fra Stortingets side som man veldig sjelden bruker, og som man etter mitt kjennskap ellers bare har brukt i saker som gjelder svært, svært grove forbrytelser som voldtekt og drap – ønsker vi å påpeke at det er grunn til å gjøre denne sondringen mellom dem som kommer hit i den hensikt å begå grove kriminelle handlinger, og dem som kommer hit etter å ha vært utvist, og f.eks., som representanten Greni sa, kanskje ikke engang har oppfattet at det ikke var lov å komme på et kortere opphold for å besøke familie. Vi ønsker derfor å si at vi mener det skal være sånn som det er i dag – at det er domstolene som skal lede an i konkret utmåling av straff. Jeg er glad for at saksordføreren også understreket dette i sitt innlegg, for sånn bør det være. I praktiseringen av dette lovverket må det være en sondring mellom dem som kommer hit i den hensikt å begå kriminelle handlinger – og gjør det – og dem som bryter utlendingsloven kun for å være i landet av ulike, kanskje til og med forståelige, grunner. Det er grunnen til at vi har skrevet disse merknadene. Det går an å ha ulike premisser for de lovparagrafene som skal vedtas i dag. I tillegg har vi i merknadsform presisert behovet for informasjon til dem som får utvisningsvedtak, slik at de ikke på grunn av en misforståelse skal risikere å komme hit, bli pågrepet igjen og få et utvisningsvedtak med enda lengre varighet. Vi skal huske på at en del av disse også har familie og barn her i landet, og det er i hvert fall ingen grunn til at de skal få en forlenget straff fordi de ikke har forstått innholdet i den straffen de har blitt pålagt. Jeg håper at justisministeren i sitt innlegg kan si noe om hvordan han ønsker å følge opp dette, sånn at de som blir dømt etter disse paragrafene, har mulighet til å forstå innholdet i den straffen de har fått, slik at de ikke bryter reglene ved en misforståelse og dermed kan få en svært streng straff – som dette nye regelverket legger til grunn for. Jeg synes det er viktig at statsråden sier noe om forholdet mellom det vi gjør nå, og det generelle synet på om folk bør få lov til å flytte på seg over grenser. Dette handler ikke om utenlandske statsborgere generelt, men at det handler om å skille skarpt mellom dem som begår kriminelle handlinger, og dem som ikke gjør det. Det er veldig viktig at vi nå i debatten er tydelige på dette skillet, slik at det ikke smitter over til en holdning, som det lett kan gjøre, der man uttrykker seg negativt om folk som ikke er norske. Det er det ingen grunn til å gjøre – vi har veldig bruk for og nytte av at folk kommer hit, og den friheten bør folk ha når de ikke har noe vondt i sinne.


Gode transportløsninger er ekstra viktig for Norge, en tynt befolket nasjon med store avstandsulemper. Det betyr også at vi i stor grad må vektlegge infrastrukturtiltak som gir innbyggerne våre forutsigbarhet, og som gir en effektiv utbygging hvor de ulike transportformene absolutt må ses i sammenheng. For å få dette til holder det ikke alene å pøse på med penger. Et dårlig prosjekt blir så absolutt ikke bedre ved å bevilge mer. Til tross for mer penger til Samferdselsdepartementet har vedlikeholdsetterslepet økt med uminket styrke i de årene som har vært. Det viser manglende evne til å prioritere og ikke minst få valuta for pengene. Vi går nå fra et rød-grønt forfall til ny satsing. Vi tenker nytt. Vi vil organisere sektoren mye bedre, og vi vil sørge for at hver krone brukt blir brukt riktig. Veinettet er vår viktigste infrastruktur. Effektive og sikre veier er avgjørende for næringslivets konkurranseevne og for å dekke innbyggernes behov, noe denne regjeringen har satt seg som mål å sikre. Opprettelsen av et infrastrukturfond som nå er på 70 mrd. kr, med opptrapping til 100 mrd. kr i løpet av denne fireårsperioden, synliggjør en regjering som viser handlekraft ved å prioritere fondsmidler tidlig, for igjen å kunne høste av avkastningen til bruk allerede i 2015. Denne regjeringen har troen på reformer for både å endre måten vi finansierer på, måten vi planlegger på, og ikke minst hvordan vi bygger. Det er interessant å høre rød-grønne politikere purre på når transportreformene kommer – reformer som de ikke tidligere har ønsket velkommen, reformer de avviste da de selv satt i regjering. Går vi tilbake i tid, ser vi ingen store grep som har blitt tatt. Man har fulgt det tradisjonelle sporet gjennom årtier. Representanten Sund var innom nettopp dette at det må tas grep – men mens det har gått år etter år, har veiene gjerne forfalt, små veistubber har blitt bygd, og helhetstenkningen har vært helt fraværende. Jeg vil påstå at tiden var overmoden for å tenke nytt. Forfallets tid er over. Nordmenn er et reisende folkeferd. Vi påvirkes av hvordan andre land løser sine samferdselsutfordringer. Folk rundt om i det ganske land fatter ikke at vi som bor i et så rikt land, ikke er i stand til å ha veier og jernbane som fungerer, eller et tog som går når det skal. Da komiteen var på reise i Østerrike, så vi på og lærte om veiselskap, om transportpoliti og om beregningsgrunnlag for trasévalg. Det er ikke rart at våre samarbeidspartier støtter oss i mange av de reformene som nå kommer. Da Fremskrittspartiet fremmet deler av disse sakene i tidligere år, ble vi nedstemt, men nå ligger de der. Det viser faktisk at Fremskrittspartiet i regjering gjør en forskjell. Men det er selvfølgelig mye å ta av. Vi mener også at å investere mer av oljeformuen i innenlandsk realkapital ville gitt langt bedre avkastning på vår felles formue. Det handler om å bygge bedre bo- og arbeidsregioner, kutte transportkostnader og øke trafikksikkerheten. Altfor ofte har vi sett at fylker som har sittet med statsråden, har fått uttelling for sin region. Dette har ikke vært mye tillitvekkende for folk flest. Vedtak skal fattes og deretter iverksettes etter samfunnsøkonomisk lønnsomhet, som gir best og mest uttelling for hver skattekrone som brukes. Vi vedtok en NTP i vår som, slik sett, var laget av en rød-grønn flertallsregjering, og det sto veldig mye bra i den, for all del, men opposisjonen den gangen hadde en rekke forslag til endringer som ikke ble vedtatt. Nå står vi ved en ny korsvei. Det blir tatt nye grep: strukturendringer, halvering av planleggingstiden, kjappere utbygging, mindre byråkratisk saksbehandling, nye veinormer, mer korrekte tall osv. Det er mye som er igangsatt. Luftfarten er den sektoren som sammenlignet med andre lands tilbud på området kommer godt ut, men også her tenker vi nytt. Det skjer mye på dette området. Avinor står overfor et omfattende investeringsprogram i årene framover for å møte forventet vekst i etterspørselen innen luftfarten. Det er viktig at vi nå mer inngående drøfter luftfartens og bransjens rammebetingelser. God samferdselspolitikk er så mye mer enn bare vei, bane, skip og sykkel. God, framtidsrettet samferdselspolitikk griper inn i mange andre områder – som jeg har vært inne på tidligere. Til sist: Folks hverdag på infrastrukturområdet må fungere, den må forenkles, og den må gjøre livet lettere for folk flest.


Jeg må si jeg er skuffet over at forsvarsministeren ikke ser at dette er et ansvar for forsvarsministeren, og ikke er ordinær norsk asyl- og flyktningpolitikk. I svar til SV på skriftlig spørsmål om saken sa forsvarsministeren at disse kamptolkene ikke er å regne som norske veteraner, bl.a. fordi lokalt ansatte ikke skal gå i uniform, være permanent bevæpnet, mens Veteranforbundet SIOPS bekrefter at kamptolkene har gått i uniform, og det foreligger en rekke bilder som viser både uniformering og bevæpning av disse kamptolkene. Det betyr at de er i en helt annen situasjon enn det forsvarsministeren tydeligvis tar inn over seg. Vil forsvarsministeren vurdere sakene på nytt ut fra realitetene i felten som disse veteranene dokumenterer, og ut fra bildene og annet stoff som dokumenterer at disse kamptolkene faktisk har både båret uniform og vært bevæpnet?


Jeg har gjentatte ganger fra Stortingets talerstol sagt at klimameldingen om de sektorvise klimahandlingsplanene vil bli lagt fram våren 2007. Stortinget er på vanlig måte blitt orientert om framdriftsplanen for meldingen, noe som innebærer at meldingen legges fram i mai. Det er det vi jobber etter, og det er ingen endring i den framdriftsplanen.


Jeg takker Fremskrittspartiet for spørsmålet. Men de skal likevel få skylden. De skulle fått all skylden for at Nordlandsbanen blir lagt ned, hvis det var opp til meg. Jeg håper at ingen andre går inn for det, men det er godt at ett av partiene har kommet ut av skapet, så vi får en reell debatt om dette. Jeg sa i mitt innlegg at i Sverige er det slik at for hver krone man investerer på vei, investerer man to kroner på jernbane. Og så skal jeg gå rundt her og være sur på NSB for at de velger å kjøre trafikk på de banene som er best vedlikeholdt og i best stand? Det er da helt meningsløst. Fremskrittspartiet og flertallet på Stortinget har gjort det slik at Nordlandsbanen er i en slik forfatning – at vi ikke har fått helt nødvendige krysningsspor som vi har mast om år etter år. Med to krysningsspor til på Nordlandsbanen hadde vi kunnet få mange trailere bort fra veiene, men det har ikke kommet én krone fra Fremskrittspartiet, og ikke én krone fra flertallet. Så at jeg liksom skal bli sur på NSB for at de velger å kjøre på gode, svenske jernbanestrekninger, kommer ikke til å skje. Det er kanskje ikke så rart at Fremskrittspartiet ikke har så mange velgere i Oslo, for det er nemlig slik at konsekvensen av Fremskrittspartiets politikk i Oslo ville vært at man hadde druknet i forurensning. De siste 20 årene har vi altså bygd 25 nye veifiler inn til byen, og farten på køen har ikke økt. Det går akkurat like fort i år som det gjorde for 25 år siden. Det eneste som har økt, er luftforurensningen. Det vi har klart å gjøre, er å lage de køene vi står i, bredere enn de køene vi stod i tidligere. Men jeg må vel vente lenge på, og drømme lenge om, at Fremskrittspartiet skal skjønne den logikken og være med på en kollektivsatsing.


Jeg takker statsråden for svaret. Fangstnæringen, i dette tilfelle hvalfangst, har historisk sett vært en sentral norsk næring, som langs kysten for alvor har bidradd til å skape et selvstendig levegrunnlag for befolkningen. Det som bekymrer meg, er at IWC synes å ha blitt en ren verneorganisasjon, hvor man ikke engang hører på sine egne forskere. Det virker videre som om denne situasjonen står fullstendig i stampe, samtidig som Norge bruker veldig mye penger på å være med i IWC, en organisasjon vi til sjuende og sist ikke hører på når det kommer til stykket. Mine oppfølgingsspørsmål er: Hva er Regjeringens langsiktige strategi på dette området? Er det formålstjenlig i det lange løp å være med i IWC? Og hvilke andre offensive tiltak vil Norge iverksette for å kunne bidra til at man kan ha en økonomisk levedyktig hvalfangst?


Vurderingen av reguleringen av lønnen for Høyesteretts medlemmer har sin klare parallell til vurderingen av godtgjørelse for stortingsrepresentanter og Regjeringens medlemmer. Det SV hele tiden har argumentert for, er at vi skal ha en generell lønnsutvikling i dette samfunnet som ikke er annerledes for Regjeringens og Stortingets medlemmer, eller for den saks skyld for høyesterettsdommere, enn den er i det øvrige samfunnet. Ellers vil vi få en lønnsutvikling der den som fra før av er best gasjert, stadig får høyere avlønning – med stadig større forskjeller – enn i den øvrige delen av samfunnet. Det som har vært brukt som argument her for å gi Høyesteretts medlemmer en relativt sett høyere lønnsøkning, er rekrutteringen av medlemmer til Høyesterett og sammenligning med andre typer juridisk arbeid. Etter SVs syn foreligger det ingen problemer med å rekruttere medlemmer til Høyesterett. Det er tvert imot svært attraktivt å sitte i Høyesterett. Det som etter SVs syn er et langt større problem, er avlønningen av en del skrankeadvokater og forretningsadvokater. Der burde man ha gjennomgått hele systemet for å sikre seg mot at man får en lønnsutvikling som den man har sett. Vi mener derfor at det blir helt galt å søke å utligne forskjeller i forhold til andre som er for høyt gasjert, ved å lønne Høyesteretts medlemmer stadig høyere, og vi vil advare mot en slik utvikling. Vi foreslår altså dermed at man avlønner og regulerer Høyesteretts medlemmers lønn tilsvarende den gjennomsnittlige lønnsutviklingen siste år, som var på 3,3 pst., og fremmer forslag i tråd med det.


Interpellasjonen i dag omhandler i realiteten to saker. Den ene er økt kraftproduksjon. Den andre går på kabel. Spesielt er det første temaet en kjent problemstilling i denne sal, og gjør jo at de fleste av oss bare kan ta fram gamle taler, oppdatere datoen og så er talen like tidsaktuell fortsatt. Men av to grunner er det jo en litt rar debatt. For det første skyldes mange av de nettkonfliktene som vi nå opplever, at det har vært manglende handlekraft i denne sal under tidligere regjeringer, ikke bare den siste, men regjeringer før det også. Hadde en bygd ut det kraftpotensialet som var, hadde en gjerne unngått behovet for å føre kraft inn fra andre områder. For det andre hadde vi i forrige periode en sak om Årum i Fredrikstad, der det av helsemessige grunner – og ikke av rent estetiske grunner – var en frykt i lokalbefolkningen fordi en kraftlinje skulle gå gjennom et boligfelt. Det var en bred opposisjon som tok opp temaet – sikkert i tide og utide ville den forrige regjeringen føle – men den forrige regjeringen gjorde ingenting, og dagens regjering gjør ingenting. Allikevel sitter vi her og er veldig opptatt av problemstillingen. Det er alltid sympatisk med angrende syndere, i hvert fall som regel. Jeg håper at det kan bety at vi i dag får et lite gjennombrudd, for en del av de nettinvesteringene som gjøres i dag, er dårlig energipolitikk og det er dårlig miljøpolitikk. La meg ta kraftproduksjonen først. Behovet for kraft er fortsatt stort i mange deler av landet. En skulle tro at problemet var løst nå når klimadebatten pågår, og det er vel egentlig lenge siden noen har snakket om kraftsituasjonen i Midt-Norge og vært skikkelig bekymret. Men 10. januar i fjor sa statsråden at vi må få på plass et betydelige volum med ny kraft for å sikre situasjonen. 1. mai i fjor var statsministeren på Skogn og sa at nå var det bare å sette spaden i jorda. Så har det ikke skjedd noe særlig mer i den regionen. Det har ikke kommet noe betydelig nytt volum. Ja, statsråden bruker sikkert mye tid på å følge situasjonen. Det tviler jeg ikke på, men resultatene mangler. Det er greit å ha mål, men jeg tror folk i Midt-Norge først puster ut når de ser at ny kraft er i systemet. Da kan jeg f.eks. etterlyse – og jeg får sikkert kjeft av statsråden for å ha påpekt dette – utslippstillatelsen f.eks. for Tjeldbergodden, eller både konsesjon og utslippstillatelse for Industrikraft Møre. Det hjelper ikke bare å skylde på Bondevik II-regjeringen og si at situasjonen skulle vært løst for fire år siden, når en selv ikke klarer å få gjort noe på to år. Det er mange kompliserte spørsmål rundt dette – det er helt riktig slik som statsråden sier – og jeg tror at det ikke minst gjelder internt i Regjeringen. Der blir nok gasskraftproblemene enda mer kompliserte enn de ellers hadde trengt å være. Som energinasjon er potensialet vårt for kraftutbygging stort, men det er ikke utløst. Dette skyldes bl.a. vernevedtak. Det første denne regjeringen gjorde, var jo å verne Vefsna som kunne gitt 1,5 TWh med ny fornybar strøm uten CO2 -utslipp og til lave kostnader. Men vi vet også at opprustningsprosjekt for eksisterende kraftverk automatisk har blitt avslått av NVE, fordi Stortinget etter kraftverket ble bygd har vernet området. Når det gjelder småkraft, bio- og vindkraft, skrytes det mye av at det har kommet på plass et godt støttesystem. Det en glemmer, er at alle som skulle forholde seg til systemet, har sagt at det er feil system. Vi vet at en ikke ønsker at kommunene skal kunne ta lokale beslutninger. En skal ikke kunne si ja til småkraftverk, men en skal heller ikke kunne si nei til vindkraft. Det er et paradoks at Stortinget nå krangler om strømnett som skjemmende for naturen, men kommer noen og vil bygge en vindmølle, anses det som veldig positivt. Et kompromiss i denne saken kunne jo være at strømnett rundt i landet ble formet som vindmøller, og at kablene ble som vingespennet, for denne kabeldebatten er viktig, slik den nå tar av. Det er sjelden en ser lokale folkeaksjoner mot vann- og biokraftprosjekt, men det er veldig ofte at en ser folkeaksjoner mot nettinvesteringer. Da må en jo se hvor samfunnet kan få mest nytte av de pengene en skal investere. Er det i nett, eller er det i betydelig økt kraftproduksjon? Jeg sier ikke at vi ikke trenger begge deler, men av og til kan en prioritere det ene for å redusere behovet for det andre. Debattene rundt nett er ofte følelsespreget, og det er mange planlagte investeringer framover som gjør at vi vil få en del debatter. Hensynet til miljøet og estetiske verdier settes opp mot kostnader. Det synes jeg er naturlig, men det blir litt skjevt når de estetiske miljøverdiene ofte prissettes til null, og en kun ser på kostnaden mellom bakke og luftspenn. Når en vet at mange traseer vil gå gjennom vernede områder, enten allerede eller snart vernede områder, i randsonen av verdensarvområder eller i turistområder, bør en absolutt sette naturverdiene til en høyere verdi enn null. Med utgangspunkt i de rød-grønne partienes holdning før de kom i regjering, og det som har blitt uttrykt på enkelte partiers landsmøter, samt denne nye følelsen fra Høyre, håper jeg at vi får en gjennomgang av nettreglene, slik at vi kan unngå slike konflikter i framtiden.


På vegne av stortingsrepresentantene Per-Willy Amundsen, Per Sandberg og meg selv vil jeg fremme forslag om å forby hijab, niqab, burka og andre religiøse eller politiske symboler som del av arbeidsantrekk for norske dommere.


Eg legg merke til at debatten her i dag er litt annleis enn slike debattar tidlegare har vore. Ein tek fleire atterhald både frå Stortingets side og i utanriksministeren si utgreiing, og det er ingen lenger som seier at det er enkle samanhengar mellom handel og velstandsvekst, eller at berre vi opnar grensene, vil u-landa få oppleve ei velstandsutvikling. Etter Seattle og etter NGO-ane sin innsats både nasjonalt og internasjonalt for å få fram ein del fakta i forhold til dette, synest eg at debatten er på eit høgare nivå no enn tidlegare, særleg før Seattle. Likevel lèt ein vere å kommentere at Noreg igjen vart sett på gangen i Genève, og at forhandlingane skjer i rom – om dei er grøne eller kva dei er – der ikkje alle har adgang. Og så bruker ein det at Brasil og India var til stades, som legitimering i forhold til at u-landsinteressene var varetekne. Nokon har vore innom Nationen sitt oppslag på tysdag om at Noreg er det mest lukka landet i forhold til å informere folkevalde om innhaldet i GATS-forhandlingane. Eg skal ikkje kommentere det anna enn å seie at eg synest det er eit stort paradoks å vere hjartans einig med representanten Høglund når det gjeld dette. Men denne saka er så enkel som at parlamentet får den informasjonen det ønskjer og vil ha. Så dersom Stortinget sender nokre signal som er tydelege nok, burde det ordne seg. For å seie litt om landbruk: Hovudtyngda av u-land er nettoimportørar av landbruksvarer. Nylege rapportar viser at denne importtendensen er aukande. Særleg land i Latin-Amerika vil sannsynlegvis dra nytte av eit svekt importvern. Vi må likevel spørje oss: Kven trur vi vil tene på liberalisering av handel med matvarer? Kaffi, te og tropiske produkt har allereie i dag liten eller ingen toll. Det er på desse områda at dei fleste u-landa har sitt største potensial, og her er det ingen konflikt med norsk produksjon. For dei produkta vi produserer i Noreg, har u-land 10 pst. av verdsmarknaden. Det er altså andre som vil tene på liberaliseringa. Då skal vi stille oss det enkle spørsmålet: Kvar kjøper Noreg mesteparten av sukkeret sitt? Vi treng eit resultat av forhandlingane i WTO som gjer det mogleg å halde oppe produksjonen av jordbruksvarer til eige forbruk, også i dei delar av verda som er mindre konkurransedyktige i verdsmarknaden. Å vere tydelege i forhandlingane på at det er ein vesensforskjell mellom eksportretta verkemiddel og verkemiddel retta mot produksjon for nasjonalt forbruk, vil vere vesentlig i forhold til vårt truverde på dette området. Det er reell og ærleg argumentasjon. Vi har så mykje til felles, som representanten Lars Rise var inne på, at Noreg ikkje bør stengje dørene for alliansar med u-land. Det gjeld ikkje berre i forhold til at vi er nettomatvareimportørar, men også fordi vi er små og er råstoffleverandørar i verdsøkonomien. Når utanriksministeren snakkar om handel med tenester, legg han utelukkande vekt på offensive interesser. Det er eit stort paradoks, fordi NHO for nokre år sidan laga ein rapport der eit av funna var at bedrifter som opererer i u-land, gav uttrykk for at problema dei møtte, var av moderat og overkommeleg karakter. Og når vi stikk fingeren i jorda: Er det slik at Noreg har offensive interesser på tenesteområdet? Eller er det slik at realismen tilseier at det er langt større multinasjonale selskap enn – eit fritt valt eksempel – norske BI som vil vinne i ein slik type konkurranse? Eg har forstått at Noreg ikkje vil forfølgje krav som er sette fram overfor utviklingsland i forhold til liberalisering av tenester der u-landa har avvist slike krav. Eg meiner at desse krava skal trekkjast tilbake og ikkje berre leggjast i ein skuff. I tillegg meiner eg at ei nøktern vurdering av situasjonen i verdsøkonomien bør få Stortinget til å endre posisjonen på tenesteområdet og ikkje la reint ideologiske standpunkt avgjere. Vi bør vere langt mindre offensive når det gjeld liberalisering av tenester. Eit siste poeng: I fjor vår godkjende stortingsfleirtalet patentdirektivet. Likevel må ein kunne seie at patentering av levande organismar aldri har vore enkelt å godta for Noreg. Vi har tradisjonelt stått i lag med fattige land som gjennom multilaterale avtalar har prøvd å verne om eigne biologiske ressursar. Denne rolla må Noreg halde på også i dei pågåande forhandlingane, og vi bør aktivt finne fram til alliansar med f.eks. dei afrikanske landa som har fremma forslag om å ta unna patentering på levande organismar frå TRIPS-forhandlingane. Det er ingen grunn til at vi skal gi slepp på den brubyggjarrolla vi har hatt på dette området.


Da kontroll- og konstitusjonskomiteen behandlet Riksrevisjonens rapport om myndighetenes arbeid med opprydding av den forurensede sjøbunnen, skrev en samlet komite at det var svært viktig at dagens disponering av spesialavfall ikke førte til tilsvarende forurensningsproblem. Drammensfjorden har vært et problem i mange år. Myndighetene har brukt masse penger på å rense og rydde – private har også brukt penger. Hvordan kan da miljøvernministeren tillate at 70 000 tonn forurenset masse skal dumpes i Dramstadbukta? Og videre: Kan miljøvernministeren redegjøre for hvilke miljøgifter denne massen inneholder, og kan han garantere at vi i framtida slipper å få nye kostholdsrestriksjoner når det gjelder Drammensfjorden, som følge av dette?


Det er mulig at meldingen er grå og kjedelig, men det er i alle fall én ting som er sikkert: Det er ikke blitt mer spennende etter at jeg har lest merknadene i innstillingen fra opposisjonspartiene. Det har i alle fall ikke satt noe mer farge på en grå og kjedelig melding. Det opposisjonspartiene har gjort, er å samle opp merknader fra tidligere saker som vi har behandlet – og laget «samlede verker» som de tydeligvis selv oppfatter som både spennende og fargerikt. For oss andre er det ikke fargerikt å lese det igjen gang på gang. Jeg tror at det aller viktigste når det gjelder distriktspolitikk, er desentralisering av beslutninger – å flytte beslutningene ut, på den måten at de som har ansvaret der ute, får det. Vi kan snakke om alt det vi skal gjøre her på Stortinget, i Regjeringen, osv., men det er viktig å flytte beslutningene ut. Og jeg tror at noe av det aller viktigste med regionsreformen eller forvaltningsreformen – kall det hva man vil – er at vi har styrket fylkeskommunene. De skal få et større ansvar for regional utvikling. Det er klart at de lokale politikerne, som har et eierforhold til det som skjer der ute, har et vesentlig større engasjement enn det vi klarer å mobilisere fra denne talerstol. Når de får et større ansvar, føler jeg meg rimelig trygg på at de kommer til å ta det, og det vil bli et nytt trøkk i distriktspolitikken. Utdanning og forskning er grunnlaget for mye av aktiviteten som skal skje framover i dette landet, ikke minst i distriktspolitikken. Derfor tror jeg – og ikke bare tror jeg, men jeg er helt sikker på – at en styrking av utdanningen, alt fra grunnutdanningen til og med høyere utdanning, er grunnlaget for ny vekst i distriktene, i Distrikts-Norge, og også i de sentrale strøk av landet. Det at vi styrker og holder fast på høgskolene der ute, som er lokalisert ute i Distrikts-Norge, og gir dem gode levevilkår, er grunnlag for lokal fornyelse og vekst. I den forbindelse er det veldig viktig at de nye forskningsfondene kom på plass, og at midlene fra disse forskningsfondene blir brukt inn mot de regionale institusjonene. Det er viktig at de regionale institusjonene er i stand til å utvikle gode og viktige forskningsprogrammer med utgangspunkt i de utfordringer vi har regionalt og lokalt, og at disse forskningsfondene blir en viktig finansieringskilde for disse programmene. Så utfordringen ligger på forskning og utdanning generelt, og det er der vi må sette inn ressursene. Jeg har lyst til å vise til MERKUR-programmet, og det at vi nå tar et skikkelig grep slik at de som er omfattet av MERKUR-ordningen, kan få investeringsstøtte til sin virksomhet. Mange av disse småbutikkene lever på grensen til å dø – holdt jeg på å si – og det er da viktig at en kan komme inn med investeringsstøtte. Vi har sagt til Regjeringen at den bør få dette på plass i 2010, og jeg regner med at Regjeringen kommer med forslag om det. Om det skal være innenfor MERKUR-programmet eller at denne støtten skal gis på andre måter, får jo Regjeringen vurdere når den skal legge dette fram, men at det i alle fall kommer forslag som innebærer at disse butikkene kan få investeringsstøtte. Dette med offentlig infrastruktur er viktig. Her er skolen på mange måter navet i samfunnet der ute, og det vi sier om grendeskolene, er viktig. Jeg regner med at Regjeringen tar det med seg og ser på hvordan kostnadsfordelingen er mellom fylke og kommune når det gjelder skoleskyss, slik at vi ikke får vedtak som ikke har i seg alle kostnadselementer. Jeg regner med at departementet vil se på det. Så har jeg helt til slutt lyst til å være litt frimodig og si at vi kanskje ikke er modige nok når vi diskuterer distriktspolitikk. Det som skjer, er at vi vanligvis oppretter nye tiltak – gang på gang. Jeg føler nok at tiden nå er inne til å ha en skikkelig gjennomgang av alle tiltak for å se om de er samordnet godt nok, og om vi får god nok effekt ut av dem. Jeg føler nok at akkurat på dette området har det vært veldig lett å sette i gang et nytt tiltak før vi har evaluert det gamle, og før vi har sett (presidenten klubber) dem en sammenheng. Det er min utfordring til det nye storting (presidenten klubber) og til Regjeringen. Våg en skikkelig gjennomgang!


Det er ikke noe stort sjokk for meg at vi ikke er enige i dette. Vi ser jo at den feilslåtte rød-grønne politikken gjør at det aldri har vært nedlagt flere gårdsbruk rundt i landet. Så vil jeg stille statsråden et oppfølgingsspørsmål: Statsråden uttaler ofte at bønder er selvstendig næringsdrivende. Hvordan kan statsråden uttale det, samtidig som han fjerner den enkeltes eiendomsrett og nekter den enkelte bonde å bestemme over sin egen virksomhet?


Jeg skal få stille dette spørsmålet til statsministeren: «Statsministeren reiser om få dager på besøk til Midtøsten. Etter undertegnelsen av Oslo-avtalen i 1993 har Israel annektert stadig større deler av Vestbredden og Jerusalem gjennom nye bosettinger. På hvilken måte vil statsministeren under oppholdet i Israel ta opp de mange israelske bruddene på Oslo-avtalen?»


Forestillingen om at venstresida importerer mennesker til Norge for å styrke seg, er en hard negl i konspirasjonsteorienes verden. Ofte henger den tett sammen med det hatet mot Arbeiderpartiet som ofte pipler til overflata i de mer mørke sidene av Internett. Det er en form for hat og en form for konspirasjonsteorier som det er grunn til å minne om var medvirkende til de verste voldshandlinger i Norge etter andre verdenskrig. Ideen om at Jonas Gahr Støre skal ha utløst en av nyere tids største kriser på grunn av en tale han holdt på Arbeiderpartiets landsmøte, har sitt opphav i dette tankeuniverset. Noen vil kanskje mene – og minne om – at regimet i Eritrea, kollapsen i Irak, volden i Afghanistan og ikke minst de vanvittige overgrepene til ISIL og Bashar al-Asaad i Syria kan ha spilt inn på at store menneskemengder nå flykter til Europa. Men selv i møte med en historisk flyktningkrise er det ingen anledning som er for stor til å drive smålig innenrikspolitisk, høyrepopulistisk spill her i salen. Jeg skal gi statsråd Anundsen rett i én ting, og det er at politiske signaler har noe å si. Det er en ny erkjennelse fra Fremskrittspartiet at politiske signaler har noe å si. Jeg kunne tenkt meg å få en kommentar fra justisministeren om hva slags signaler følgende overskrifter i media kan ha gitt: «Eller så skulle jeg ønske at noen snitter de [romfolket] opp i småbiter og bruker de som hundefôr.» «(…) muslimfritt Hedmark.» «De [flyktningene] lukter og slår ungene sine.» «Ser at han er såkalt mørkhudet. Da kommer han vel sannsynligvis fra Afrika og en av disse sydhavsøyene som pappaen til Pippi var konge.» «Personlig tror jeg ikke at negrene er i stand til og drive sitt eget land.» Det er uttalelser om at man trenger et nytt korstog, som den nåværende statssekretæren til kommunalministeren uttalte i forrige stortingsperiode, eller det å omfavne uttalelser som «møkkafolk fra et møkkaland» om somaliere. Ja, det er til og med sagt fra denne talerstolen: «Vi er i ferd med å grave vår egen kulturelle, etniske og religiøse grav i Europa, og da bør faktisk noen våkne opp før det er for sent.» Dette er alle uttalelser fra politikere, medlemmer og tillitsvalgte i Fremskrittspartiet som har vært sitert i norske medier. Det er vi vant med. Det vi ikke er vant med, er at Høyre har tatt steget fra entydig å fordømme den retorikken til å plukke opp retorikk som har opphav i det samme grumset. Det er uakseptabelt, og det er uanstendig. Sjøl utenriksministeren har lagt seg på det nivået her i salen. Jeg tror mange framtidige konservative i Norge vil lese protokollen fra denne stortingshøsten og gremmes.


Det har vore ein mangslungen debatt, og vi har ikkje hatt den mest omfattande debatten som ein langtidsplan for høgare utdanning og forsking kanskje skulle ha vore. Til det er grunnlaget for debatten for syltynt. Eg har sett på ei av dei strekningane som har brydd meg mykje i mitt politiske liv, E18 mellom Balsfjord og Tromsø. Kunnskapsgrunnlaget som departementet har utvikla for den vegstrekninga, er større og meir omfattande enn kunnskapsgrunnlaget som vi byggjer denne planen på, frå Kunnskapsdepartementet. Det er slik, som fleire har vore inne på, at det skal ein kome tilbake til. Ein skal kome tilbake til bygg, ein skal kome tilbake til utdanning. Ein skal kome tilbake til korleis ting skal bindast saman, og korleis dei forskjellige strategiane skal henge i hop. Da sit Stortinget igjen som eit stort spørsmålsteikn: Kva er ideen her? Kva er den store kongstanken? Eg synest det er eit eller anna fantasilaust over heile prosjektet langtidsplanen slik som han har blitt realisert av denne regjeringa. Her har ein eigentleg ei fantastisk moglegheit til verkeleg å dra på med store, spennande visjonar. Ein kunne prøvd å konseptualisere og verkeleg stake ut kursen for kor vi skal vere når det gjeld forholdet mellom forsking og utdanning, om ti år. Der har ein verkeleg store moglegheiter til å lage noko spennande, som verkeleg kan vise handlekraft og peike retning for korleis sektoren skal bli i framtida. Heile teknologifeltet – korleis skal ein ta det i bruk for å spreie kunnskap til samfunnet, både ta utdanning og også tilgangen til forsking. Den evna forskinga har til å skape verdiar for samfunnet, er heller ikkje nemnd. Skulle ein f.eks. ha eit mål om at 100 pst. av alle utdanningsprogram på universitet og høgskolar skulle vere digitalt tilgjengelege innan 2020 f.eks.? Det kunne ha vore spennande visjonar for eit kunnskapssamfunn som skal strekkje seg i retning av dei store leiande kunnskapsnasjonane i verda. Det finst ikkje noko om det. Formidling kunne ein kanskje gå laus på og gjere formidling meritterande, akademisk meritterande. Den typen spørsmål for å bringe det som skjer i institusjonane, ut i samfunnet – heller ikkje dei spora blir tatt inn i denne planen. Ein går berre veldig tradisjonelt, ein slags forskingsavdelingsmessig, til verks og legg fram eit veldig tynt kunnskapsgrunnlag. Eg har stilt spørsmål ved at det kan ikkje vere slik at ein er så fantasilaus. Kva kan vere dei bakanforliggjande grunnane til dette? Kan det vere at vi har ei mindretalsregjering som ikkje ønskjer å forplikte seg i eit storting der dei må søkje fleirtal på ein annan måte? Dei ønskjer ikkje å lage ein plan som tek frå dei moglegheitene til å styre. Derfor legg ein fram ein ganske slapp plan. Det kan hende at det er der det ligg, og at det ikkje er det fantasilause det går på.


La oss starte med det som er utgangspunktet, nemlig at Stortinget har fattet et vedtak om rovdyrpolitikken, jeg tror det var i 2004 – rovdyrforliket – som fastslår at vi skal ha en dobbelt målsetting i Norge. Det er en dobbelt målsetting om å ha rovdyr i norsk natur, og om å ha beitebruk i norsk natur. Det er en veldig krevende dobbelt målsetting, og som – med respekt å melde – veldig få andre land har. Grunnen til at det er langt færre konflikter rundt rovdyrpolitikken i Sverige f.eks., er at Sverige, for alle praktiske formål, har en enkeltmålsetting bare om rovdyr, og ikke om beitebruk. Det at det er konflikter rundt dette, er naturlig, og noen av konfliktene skyldes også at politikken lykkes. Vi har fått vesentlig flere rovdyr i norsk natur samtidig som vi opprettholder beitebruket, og det har skapt flere konflikter. 19. februar fremmet Regjeringen for Stortinget forslag til endringer i nødvergebestemmelsen i naturmangfoldloven. Det forslaget innebærer, som også Solvik-Olsen var inne på, at dersom bestanden av jerv, gaupe og bjørn i en treårsperiode har vært klart over bestandsmålet som er fastsatt av Stortinget, skal adgangen til å felle disse artene kunne utvides. Men dette er veldig vanskelige avveininger. Jeg baserer politikken på at jeg er helt sikker på at det er et veldig bredt flertall i Norge som ønsker denne dobbelte målsettingen. Det er det den amerikanske visepresidenten Spiro Agnew en gang kalte «the silent majority» – det tause flertall. Det er ikke dem vi hører mest fra i debatten, vi hører mest fra ytterpunktene. Men jeg her helt sikker på at det er dundrende flertall for – alle meningsmålinger viser også det – Regjeringens politikk om å opprettholde denne dobbelte målsettingen. Fremskrittspartiet var uenig i denne dobbelte målsettingen den gangen Stortinget fattet dette vedtaket, og er det fortsatt.


Når Regjeringen legger fram sin tilleggsproposisjon, og sikkert ved mange andre korsveier framover, kommer vi tilbake til de enkeltelementene i skatteopplegget som representanten var opptatt av i dette spørsmålet. Jeg har lyst til å understreke at næringspolitikken i Soria Moria-erklæringen er meget offensiv og framtidsrettet. Men det er også et skifte i forhold til den regjeringen som nå har gått av, fordi vi ønsker å ta et større offentlig ansvar for at også privat virksomhet skal komme i gang rundt omkring. I tillegg til den satsingen som er på forsking og kunnskap vil dette være meget offensiv næringspolitikk. Jeg har også lyst til å understreke det som ligger her når det gjelder miljø. I skjæringspunktet mellom miljø og næringspolitikk ligger det tusenvis av arbeidsplasser, og i det arbeidet kommer vi også til å trenge offensive, forhåpningsfulle og effektive gründere.


EØS-avtalen legger et betydelig press på norsk arbeidsliv. Vi ser at useriøse aktører utnytter utenlandsk arbeidskraft og driver sosial dumping. Vi ser en bemanningsbransje som driver fram et arbeidsliv som vi etter SVs syn ikke er tjent med å ha, der vi har konkurranse på lønns- og arbeidsvilkår. Derfor er det avgjørende å avklare: Hva er det som regnes som midlertidig, og hva er det som regnes som fast arbeid? Kan man si at man har jobb når man verken har lønn eller kontrakt som sier noe om hvor mye man skal jobbe, og når ingen av de grunnleggende forholdene man regner som viktige i et arbeidsforhold, er regulert? Det er også ille at den kollektive søksmålsretten blir fjernet. Det er det vernet som de svakeste av de svake har. Det er nettopp de utenlandske arbeidstakerne som var en del av grunnlaget for innføringen av den kollektive søksmålsretten – de som aldri våger eller evner å stå opp for seg selv, fordi motmakten alltid vil være så veldig mye sterkere. SV vil ta et oppgjør med bemanningsbransjen. Vi vil ta et oppgjør med fri flyt-politikken. Vi er tydelig på at vi ønsker å erstatte EØS-avtalen med en normal handelsavtale som ikke griper dypt inn i forhold som bør avgjøres på demokratisk vis. Men uavhengig av syn på EØS-avtalen bør vi alle kunne forenes om en femte frihet, nemlig friheten til å kunne avgjøre norske arbeidsforhold på demokratisk vis i denne salen. Vi mener at det er Det norske storting og partene i arbeidslivet som skal legge grunnlaget for hvordan arbeidslivet skal se ut, ikke EU. Vi ønsker ikke et arbeidsliv der vi ser at ILO-konvensjon, tariffavtale og norsk arbeidslivslovgivning settes til side for EU. Det har tidligere i debatten blitt uttrykt overraskelse over at likestilling blir fremmet som argument mot endringene i arbeidsmiljøloven. Jeg vil uttrykke overraskelse over den overraskelsen, tatt i betraktning at Likestillings- og diskrimineringsombudet har vært tydelig på, de kvinnedominerte fagforeningene har vært tydelige på – og til og med BLD, Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, har vært tydelig på – at konsekvensene rundt likestilling er for dårlig utredet. Likestilling kommer ikke av seg selv, slettes ikke i arbeidslivet heller.


Stiftelsen Retretten er en brukerstyrt stiftelse som tilbyr fengselsbesøk og oppfølging etter endt soning til straffedømte med rusproblemer. Retretten fikk i budsjettåret 2013 tilskudd på 300 000 kr over kapittel 430, post 70. Det er ikke øremerket midler til Retretten for 2014. Det var heller ikke foreslått øremerkede midler til stiftelsen i den forrige regjeringens budsjettforslag for 2014. Tilskuddsmidlene for i år er kunngjort offentlig av Justis- og beredskapsdepartementet. Forvaltningen av tilskuddsmidlene er fra og med 2014 overført til Kriminalomsorgsdirektoratet. Tilskudd vil derfor som hovedregel bli gitt etter søknad til direktoratet. Frivillige organisasjoner spiller en viktig rolle under straffegjennomføringen og ved tilbakeføring til samfunnet. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen foreslo å øke bevilgningene og tilskuddsmidlene i sin tilleggsproposisjon til statsbudsjettet med 10 mill. kr. Av dem er 2,5 mill. kr gått til tiltak for frivillige organisasjoner innenfor kriminalomsorgens område. Så vi har altså vesentlig styrket de frivillige organisasjonene som samarbeider med kriminalomsorgen om bl.a. tilbakeføring. Målsettingen for tilskuddsordningene er å støtte opp under frivillig virksomhet under kriminalomsorgens virkeområde. Tilskuddene skal bl.a. gå til frivilliges arbeid med besøkstjeneste, motiveringsarbeid, samtalegrupper, sosiale tiltak, kulturtiltak, bistand til praktiske oppgaver og til å hjelpe ferdige sonede fanger til et liv utenfor murene, uten kriminalitet. Siden tildelingsmyndigheten nå ligger hos Kriminalomsorgsdirektoratet, kan jeg ikke gå inn på hvilke organisasjoner som vil få tilskudd.


Jeg må bare benytte anledningen og si at jeg jo er glad for at regjeringen allerede i dag har sett at de private barnehagene sliter og økt prosentsatsen til 96 pst. i revidert budsjett, men det de burde gjort, var å gå fullt ut som barnehageforliket sa, med full likebehandling. Men det var ikke det som var replikken til statsråden. Statsråden er flere ganger inne på at det nå er nye skritt for fars rettigheter og er stolt over at far har fått så gode rettigheter under denne regjeringen. Vi vet at far sliter ved samlivsbrudd. Denne regjeringen har tatt veldig mange hensyn til far i et lykkelig samliv. Viktigheten av fars tilstedeværelse i barns første leveår blir veldig poengtert. Men vi vet også at ved et samlivsbrudd er det mors rettigheter som kommer inn, og far står uten rettigheter. Statsråden har vært inne på uttaksrett, og mitt spørsmål til statsråden blir: Hvilke tiltak vil regjeringen sette inn for å bedre fars rettigheter både når det gjelder uttaksrett og ved samlivsbrudd?


Det er ikke regjeringens politikk som bidrar til endringer i ulike næringer. Snarere tvert imot er det viktig at regjeringen gjennomfører mange flere tiltak for å styrke de konkurransemessige vilkårene for norsk næringsliv over det ganske land. Det gjør vi gjennom å styrke bevilgningene til infrastruktur, det gjør vi gjennom å ha konkurransedyktige skattesatser, og det gjør vi gjennom å satse på forskning og utvikling og på et godt og konkurransedyktig utdanningssystem. På alle disse områdene har regjeringen satset aktivt og vil fortsette med det. Så vil jeg gjenta: Hvis det skulle være behov for å gjøre endringer i permitteringsregelverket, vil regjeringen gjøre det, men vi vil gjøre det når situasjonen tilsier det, og ikke før. Angående barnehageplasser: Det er feil, retten til barnehageplass har ikke endret seg, den er der fortsatt, og det er kommunenes ansvar å sørge for det.


Jeg er stort sett glad i alt som har hjul og motor, det være seg tog, buss, bil o.l. Det som er viktig her, og som representanten tar opp, er at det ikke er veiene i seg selv som skaper utslipp, men det er kjøretøyene en bruker oppå dem, og det burde også vært langt til grunn av flere partier enn bare dagens fire flertallspartier. Der har regjeringen og Venstre og Kristelig Folkeparti vært med på å bidra til at vi nå har en politikk som legger til rette for at en stimulerer til kjøp av elbiler og lavutslippsbiler mye lenger enn det som opprinnelig var planlagt. Gjennom avgiftsbudsjettforliket i fjor la en til rette for mer hybridbiler. I tillegg har vi lagt til rette for en biogass-strategi, lavutslippsdrivstoff som skal kunne kjøpes. Vi har en ladestrategi som Kristelig Folkeparti har vært med på. Alt dette gir en infrastruktur, det gir en teknologiutvikling på drivstoff, og det gir innkjøp, på en måte kapital, av kjøretøyer, som går i riktig retning. Og så skal vi gjennomføre enda mye mer når det gjelder utvikling av byene for å få utslippsreduksjonene enda tydeligere fram der.


Om operadebatten i denne omgangen skal fortjene karakteristikker som farse, såpeopera eller tragedie, får ettertida bedømme, men jeg håper i hvert fall ikke denne dagen ender med at helt og heltinne dør i siste akt, mens den troløse jokeren står seirende tilbake i kulissene. Både for Norge som kulturnasjon og for troverdigheten til Stortinget er det viktig at vi får et avklarende vedtak, og det forventer jeg at vi også gjør. Også denne gangen har det politiske spillet stått sentralt i debatten, og jeg må si at det har vært frustrerende å være vitne til at regjeringspartiene og Høyre til tider har latt det kulturfiendtlige Fremskrittspartiet ta regien. På oppløpssida la disse partiene ut nye agn som lokkemiddel. Vi må nå sørge for at det ikke blir kulturlivet og Operaen som blir taperne i dette spillet. Jeg må gi statsråden og Regjeringa den rosen at beslutningsgrunnlaget er godt denne gangen. Vi i SV har all grunn til å stole på de opplysningene og beregningene som kommer fram i proposisjonen, og som er grunnlaget for at statsråden også kan gå for det som etter hennes mening er det nest beste stedsvalget. Det som vi ikke er fornøyd med, er at det heller ikke denne gangen er noen særlig debatt rundt innhold og rammer for utvikling av musikkdramatikk og dans i hele landet. Det er for bleikt at Regjeringa og flertallet foreslår at en modell for opera- og balettformidling skal være utviklet innen ferdigstillelsen av det nye operahuset. Skal vi få full uttelling for det kulturløftet som bygging av et av vårt århundres viktigste nasjonalbygg er, må vi sørge for at alle de kreftene som skal bidra til utvikling og fornying av musikkdramatikk og ballett, får gode kår og muligheter til å blomstre nå. Det er ingen grunn til å vente, særlig fordi en utvikling av den kreative infrastrukturen i hele landet – alle skapende krefter – er en forutsetning for at et nytt operahus skal føre til det kulturpolitiske løftet som flertallet og kulturlivet vil ha, nemlig å formidle opera og ballett av høy kvalitet til et bredt publikum, der også nye publikumsgrupper kan nås. For å nå dette målet må opera og ballett som kunstart få utvikle seg nå. Jeg har en følelse av at mange mener at bare vi får et hus, vil alt løse seg. La det være sagt: Med dagens høyst utilfredsstillende lokaler for Den Norske Opera mangler en viktig forutsetning for at Operaen fullt ut kan fylle rollen som et nasjonalt kompetanse- og ressurssenter for kulturen i hele landet. Ingen av oss ville ha funnet oss i de arbeidsforholdene som de ansatte på Den Norske Opera har. Det mangler biscene til smalere og eksperimentelle produksjoner, og til kammeroperaproduksjoner. Huset er viktig for kulturlivet i hele landet. Men et nytt hus gir ikke automatisk et nytt innhold. Opera og ballett har ikke lange og rotfestede tradisjoner her i landet. Akkurat nå er det masse interesse og vilje blant kunstnere, skapende og utøvende, profesjonelle og amatører, til å være med på å utvikle musikkdramatikk og dans. Operasjefens manifest og tanker om et større samarbeid er et uttrykk for akkurat det. Mye av det spennende skjer akkurat nå i miljøer utenfor hovedstaden. Jeg syns derfor at det er synd at SV står aleine om å be Regjeringa utvikle en helhetlig plan for utvikling av opera- og ballettkunst og for produksjon og formidling av det i hele Norge, og legge fram sak for Stortinget snarest og seinest innen år 2002. Å få fram en ramme for opera og ballett i hele Norge er faktisk viktigere enn om operahuset bygges i Bjørvika eller på Vestbanen. Interessen for opera og ballett er blomstrende i flere byer og på mange steder. Samarbeid mellom profesjonelle innen teater, orkester og dansemiljø, og mellom profesjonelle og gode amatører, har gjort at folk har gått kvinne og mann av huse for å se musikkteater og dans. Opera har av mange vært karakterisert som en smal kunstart. Ja vel, men det er en viktig del av et mangfoldig kulturliv. Det er ikke bare for fiffen. Mange steder er det blitt folkekultur. I Aftenposten på søndag kunne vi lese om drosjesjåføren som synger i operakoret i Kristiansund, som går fra dagskift til operaøvelser, og som har et nært forhold til denne kunstarten. Egentlig forteller han om hvordan kunst og kultur gir muligheter for livskvalitet, opplevelser, skaperkraft og deltakelse – for levende lokalsamfunn. Fornying av opera og ballett skjer i hovedstaden, men også i Bergen og i Kristiansund, i Trondheim og i Mo i Rana. Det skjer og skal fortsatt skje med Den Norske Opera som viktig motor i det utviklingsarbeidet. Blant annet derfor er et nytt hus viktig. Men det er også viktig at det støttes opp om initiativ som blir tatt i miljøer utenfor Oslo. Det må være en helhet over denne strategien. Når SV vil ha en plan for utvikling, produksjon og formidling, målbærer vi distriktenes ønske om en snarlig utredning av både regions- og distriktsopera, og at utøvende kunstnere utover hele landet må få oppgaver og utviklingsmuligheter. Det må satses målbevisst på at komponister, librettister og dramatikere i Oslo og utover landet får rammer som gir rom for enda større nyskaping og fornying, samtidsmusikk og samtidsdans, men også fornying av gammelt repertoar. Hva innebærer så det? Blant annet å satse bevisst på å gi norske komponister og librettister oppdrag med å skrive nye verker, til å jobbe i arbeidsgrupper, som f.eks. Operatoriet, som er et samarbeid mellom Den Norske Opera, Komponistforeninga og Opera Vest. Videre må vår tids kunst forankres i det norske publikum ved at vi får møte det beste av ensembler fra utlandet, og at det oppføres verker fra vår tids Verdi-er. Møtet med opera og ballett må skje allerede i skolen, der ungene får anledning til sjøl å skape, ikke bare formidles til. Så til plassering. SV går også i denne omgangen inn for opera i Bjørvika. Vi er opptatt av at vi får et praktbygg med luft og plass rundt og med en feiende flott beliggenhet som kan fortelle generasjonene etter oss at vi syns at kunst og kultur er viktig. Operahuset vil ha effekt både på Vestbanen og i Bjørvika. På Vestbanen vil det være lukeparkering på en for trang tomt, og Operaen vil måtte slåss om oppmerksomheten med andre bygg. I Bjørvika vil Operaen bety starten på en utvikling i et forsømt område, slik plasseringen av Rådhuset var det i Pipervika for 70 år siden. Operabygget vil prege en hel ny bydel som knytter forbindelsen mellom Oslos historie i Gamle Oslo og Kvadraturen. SV og Arbeiderpartiet, som har innstillinga, at vi vil at lokaliseringa av operahus i Bjørvika gjennomføres uavhengig av den videre veg- og byutvikling i området; vi strekker oss så langt. Men det er vel ingen som tror at Operaen blir liggende for seg sjøl – på en byggeplass, ved et vegkryss eller i «tarvelige omgivelser», som noen har kalt det? Nei, dette vil bety starten på et nytt liv, en levende bydel ved vannet. Norske Arkitekters Landsforbund har innvendinger mot at plasseringa ikke skjer ut fra en reguleringsplan for hele området. Jeg skjønner faktisk innvendingene. Og jeg forventer at Oslo, sammen med staten, får fart på arbeidet med reguleringsplanen for hele bydelen. Kommunen er godt i gang. Sjølsagt hadde det vært best om plasseringa hadde skjedd ut fra en større plan. Men jeg er sikker på at planlegginga av resten av området vil ta hensyn til Operaen og dens arkitektur. En arkitektkonkurranse i år 2000 vil gi viktige bidrag til planlegging av hele området. Det har vært et spill for å få med seg Fremskrittspartiet til Vestbanen. I fjor avviste sentrumspartiene blankt at stasjonsmesterbygningen skal rives. Nå foreslår sentrumspartiene å oppheve fredningsvedtaket. Ikke for å få mer plass til opera, men til flere butikker og hoteller. Fredningsvedtaket for hele Vestbanen ble gjort etter en grundig behandling for ikke mer enn fem år siden. Blir resultatet av dette spillet – som er et spill for å få Operaen til å framstå som en lavprisopera – at fredningsvedtaket blir opphevd, vil det være å legge en bombe under lov om kulturminner. Andre utbyggere får signal om at det er fritt fram dersom fredede kulturminner står i vegen for deres interesser – og det vil de alltid si. Vi syns at dette er skandaløst, og vi er ganske oppbrakt over at det går an. Vi har andre visjoner for Vestbanen: Tenk dere et fredssenter. Der er vi enig med sentrumspartia. Kunsthåndverkerne kan fremdeles være i Stasjonsmesterbygningen, og dermed kan også denne kunstnergruppa få den synligheten som de fortjener. Nytt hovedbibliotek kan en ha på deler av tomta, og vi har flere visjoner: Tenk om kreative krefter kan gjøre noe med den gamle togtunnelen mellom Øst- og Vestbanen. Hvorfor ikke fisk- og grønnsakshaller, små restauranter, butikker og verksteder akkurat der. Det er da en ganske fantastisk visjon som kan la seg realisere. Jeg tar opp vårt forslag i innstillingen.


Jeg skal prøve å forholde meg kort, men det var representanten Chaudhry som egentlig la ballen på straffemerket. Hvis det hadde vært slik at Chaudhry hadde kommet i en situasjon der han var nødt til å sende sine seks barn ut for å tigge, og kona i tillegg, ville det ha blitt reaksjoner hos myndighetene i Norge. Da ville man sannsynligvis fått en reaksjon der barnevernet hentet barna, og Chaudhry hadde mistet rettigheten til sine barn – i hvert fall for en periode. Det er det som er en del av det som skjer når man bruker familiemedlemmene – barn – rundt omkring i hele Europa. I forhold til den type virksomhet ser man at tiggingen er den ene delen, men det er en betydelig større risiko for at disse barna også blir utsatt for annen type kriminalitet, som seksuelle overgrep osv. Det er derfor man må begynne i riktig ende. Hadde det vært mulig å begynne i den andre enden og stoppe dem som starter organiseringen, hadde man kanskje gjort det. Men jeg tror vi må fjerne markedet – hvis det går an å kalle det det – for dem som starter den typen virksomhet. Da er dessverre forbud det vi må starte med. Så får vi heller se og justere kursen etter det. Så registrerer jeg, ja, hvis sosiale virkemidler er å sette alle sammen i jobb, får vi også en interessant utvikling med hensyn til hvor mange vi greier å sysselsette etter hvert. Da starter vi bare en ny bølge.


Eg har eit spørsmål til utanriksministeren. Det går på nordområda og innsatsen vår der oppe, og det går på løyvingar over budsjettet til bistand der. Vi får no signal frå Barentssekretariatet om at ein har lite pengar, dei nedskjeringane som blei gjorde sist, begynner ein no å merke, spesielt på folk til folk-samarbeidet – det kan dreie seg om støtte til journalistar, som er eit veldig viktig arbeid. Skal vi støtte opp om det russiske demokratiet, må vi òg støtte f.eks. utveksling mellom norske journalistar og russiske journalistar. Vi har òg teikn på at det blir drege inn når det gjeld urfolkmidlar, altså at urfolk skal kunne møtast over landegrenser, og slikt. Kan vi rekne med at Regjeringa vil følgje opp i revidert, og gje meir pengar til dette samarbeidet som går i nordområda?


Det er heilt feil at statsråden ikkje er oppteken av å utvide opningstidene i statleg sektor. Om representanten Starheim viser til Dokument nr. 8-forslaget som vi debatterte måndag 4. desember, der Høgre hadde eit veldig fastlagt forslag om at alle statlege bedrifter med tilgjenge for publikum skulle ha ope til kl. 18.00 og bestemte telefontider og slikt, var det eit meiningslaust forslag i den forstand at det ikkje i det heile tok høgd for dei ulike behova i dei ulike etatane. Vi ser at det ikkje nødvendigvis er mellom kl. 16.00 og 18.00 at behovet oppstår. Det er tvert om slik at moderne folk og småbarnsfamiliar går heim, lagar middag og legg ungane, og difor er det etter kl. 20.00 at behovet for å ta kontakt med statlege verksemder igjen oppstår. Så det viktigaste vi må gjere, er for det fyrste å undersøkje kvar behovet er størst, og så sjå om vi kan få gjort noko med det, og for det andre å gå over til elektroniske løysingar, som inneber at representanten Starheim kan logge seg inn på Internett og få gjort det han skal, når det passar han, og ikkje når det passar den statlege etaten.


Jeg vil takke for svaret. Jeg syns dette er veldig lovende. Det er jo igangsatt mye arbeid både fra Barne- og likestillingsdepartementet og Justisdepartementet nå, og i samarbeid mellom de to departementene. Jeg håper man kan få med Helsedepartementet i større grad enn det man har klart til nå. Dette arbeidet tror jeg kommer til å få konkrete resultater også i lovverket, og det tror jeg vi er helt nødt til. Jeg er spesielt glad for å høre at departementet er innstilt på å vurdere kompetansekrav til dommere. Jeg vil sterkt anbefale at man i dialog med berørte departementer også sikrer det samme for sakkyndige. Jeg hører fra mange hold nå at dommere i stor grad lener seg på de sakkyndige i så stor grad at man i realiteten har gjort de sakkyndige nærmest til dommere sjøl. Vi vet også at mange sakkyndige heller ikke har kompetanse på vold eller incest, og at det samme gjør seg gjeldende der som hos de fleste andre, nemlig at man egentlig ikke ønsker å tro at det foregår, og at man heller leter etter andre typer forklaringer. Da blir jo til sjuende og sist barnet det viktigste momentet her og det sentrale for å få avdekket disse sakene. Problemet nå er at veldig mange av disse barna ikke tør å snakke, med mindre vi virkelig legger godt til rette for at de skal tørre. Det vi vet fra forskning, og som er referert også på hjemmesidene til Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress, er at det er tre faktorer som er særlig viktige for at barn skal si noe om dette. Det ene er at de hadde en anledning til å fortelle. Det andre er at det hadde en hensikt å fortelle, og det tredje var at det i samtalen var skapt en forbindelse til temaet overgrep. Det betyr jo at i tillegg til at barnehusene vil være en viktig arena for å sørge for trygghet og mulighet for barn til å si noe om hva de har vært utsatt for, må også de andre som møter barn utenom rettsapparatet, involveres i å få disse barna til å stå fram. Det vi i altfor stor grad ser, er at det tabulokket som har lagt seg over disse sakene, eller som egentlig har ligget der hele tida, bidrar til at barna ikke tør. De tror ikke at de kommer til å bli trodd, og de føler seg ikke trygge på at de kommer til å bli tatt på alvor. Det jeg har sett i for mange saker i det siste, er at sjøl der barna forteller rett ut til flere ulike instanser – inkludert helsevesen, inkludert i dommeravhør – at de har vært utsatt for overgrep og har navngitt den personen, settes det effektivt til side hvis en sakkyndig kan komme med hentydninger om at dette antakelig ikke stemmer likevel, sjøl om den sakkyndige ikke engang har snakket med barnet sjøl. Da begynner jeg å bli alvorlig bekymra. Da tenker jeg: Hvis vi går så langt som vi gjør i en del av disse sakene, er det veldig mange andre syndere der ute også, som vi er nødt til å ta tak i.


Akkurat det konkrete tidspunktet er litt for tidlig å si, for vi må nå lage en framdriftsplan på arbeidet. Men i løpet av neste år vil vi kunne komme tilbake til Stortinget. Så vil jeg også videre samarbeide med KS, og de vil også få anledning til å gi innspill når det gjelder incitamenter. Så er jeg veldig glad for at Arbeiderpartiet her kom fram med et forslag som er veldig konstruktivt. Det å utarbeide en slik jordvernstrategi mener jeg er klokt, og jeg er også veldig glad for at en fikk til en løsning som gjør at en ikke stanser opp alle de sakene som nå har vært til behandling, og skal til behandling. Så det synes jeg var konstruktivt og bra fra Arbeiderpartiets side.


Jeg har et oppfølgingsspørsmål til finansministeren. Ganske nylig har både finansministeren og statsministeren gitt uttrykk for at Regjeringen ikke har til hensikt å følge opp vedtaket gjort av Stortinget i forbindelse med budsjettbehandlingen i høst om skattefritak for arbeidsgiverbetalt barnehageplass. Jeg har lyst til å minne om at barnehageavtalen er en skriftlig inngått avtale mellom fire partier på Stortinget, akkurat på samme måte som det ble inngått en avtale om kontantstøtte i forrige stortingsperiode. Det betyr at Fremskrittspartiet ikke har til hensikt å bryte en skriftlig inngått avtale. Det betyr igjen at hvis Regjeringen utfordrer den avtalen, har ikke Regjeringen og regjeringspartiene noen å forhandle med i Stortinget. Betyr ikke det at Regjeringen må innse at de både må respektere og følge opp de vedtak som er lovlig gjort av Odelstinget og Lagtinget, av et solid flertall på Stortinget, fremfor fortsatt å trenere og trenere og skape usikkerhet om noe som mange venter på skal bli en realitet?


Statsråden gjentar at man ikke blir mindre ledig av å gå permittert. Bedring av permitteringsordningen fremmes jo ikke for at bedrifter som ikke er liv laga, skal overleve, men for at arbeidsplasser skal få en utstrakt arm idet bølgene blir for høye. Derfor lurer jeg på: Mener statsråden at folk blir mindre ledige av at bedrifter legges ned, enn av om folk får kompetanseheving under permittering?


Selvsagt er Fremskrittspartiet opptatt av mest mulig kunnskap. Det er også derfor vi sier at dette skal gjøres på en mest mulig ordentlig og ryddig måte, slik at vi får systematikk i det. Istedenfor å gjøre slik som Regjeringen har gjort, skjule seg bak en beskyttelse av SV og si at en kun vil ha begrenset seismikk, fugletelling og slike ting, ønsker Fremskrittspartiet å få systematikk på dette. Det tror jeg også representanten Nordtun vet inderlig godt, og ville sagt seg helt enig med Fremskrittspartiet i, om han hadde stått fritt og ikke vært med i en regjeringskonstellasjon. Poenget er, som Nordtun selv tok opp, at hensikten med en konsekvensutredning er å se om en skal åpne områdene. Men det er ingen forpliktelse i en konsekvensutredning. Hvis konsekvensutredningen viser at dette ikke er forsvarlig, er det ingenting ved å gjennomføre en konsekvensutredning som binder en til at en umiddelbart skal åpne områdene. Da venter en, utvikler teknologi, innhenter enda mer kunnskap, og så tar en runden en gang til senere. Det er det Fremskrittspartiet ønsker.


Den einaste grunnen til at ein tar dette til Stortinget, er at ein må. Hadde regjeringa hatt fleirtal, hadde ein ikkje trengt det. Det er ikkje det raffinerte demokratiske sinnelaget til Bakke-Jensen som gjer at ein no opnar debatten og tar det til Stortinget og stiller seg lagleg til for å endre regjeringas politikk. Det er fordi ein må. Og sjølvsagt, for oss som er på Stortinget, er det fantastisk, og for folkedemokratiet i Noreg synest eg òg det er fantastisk bra. Men det er fordi ein må. Så er det ein dimensjon her som vi unnlèt å diskutere, men som sikkert mange har tenkt litt på, nemleg at grunnen til desse endringane ikkje er fagleg grunngitt frå regjeringa si side. Gjennomgangen til komiteen under høyringa var heilt tydeleg, det var faglege varsku mot å gjere desse endringane. Det var det som gjorde at komiteen var så samrøystes som han var, ein hadde klare faglege råd om at dersom ein er opptatt av dyrevelferd, matsikkerheit, beredskap osv., er dette feil veg å gå. Det ligg altså andre grunnar bak. Eg trur nok at sentraliseringsiver kan vere ein del av det, iallfall ein konsekvens av dette, men det er òg økonomi. Så spørsmålet som vi ikkje har tatt opp i denne diskusjonen, er: Kva skjer no? Eg meiner at den einaste måten å oppfatte det vedtaket som vi gjer i dag på, er at det er ein beskjed til regjeringa om å prioritere det samla arbeidet for dyrevelferd, matsikkerheit og beredskap i heile landet. Dette er ei prinsipiell sak. Det seier noko om nærleik, at dette er eit arbeid som skal ha høg prioritet. Det betyr ikkje at det er berre Nord-Noreg som skal favoriserast, men at det er ei prinsipiell sak, som gjer at ministeren ikkje kan gå tilbake og starte nye prosessar andre stader med liknande typar resultat. Og med mindre ministeren går opp og oppfattar meg på ein annan måte, meiner eg at eit samrøystes storting har gitt ein prinsipiell beskjed til statsråden om at ein skal prioritere dyrevelferd, matsikkerheit og beredskap i den tida vi no lever i. Og sidan Bakke-Jensen var opptatt av brukarane av desse tenestene, og var så kjapp med statistikken: Den gjennomsnittlege brukaren er ein død sau. Så vi kan iallfall vere einige om at vi skal prioritere arbeidet med alle dei farar og ulemper som kan oppstå, idet vi oppdagar anomaliar i matproduksjonen og fiskeproduksjonen rundt omkring i landet.


Jeg takker for et grundig svar og ser fram til mange spennende forsøk. Jeg synes det er viktig å slå fast at dette forsøket må dreie seg om å integrere SFO i skolen ut fra en erkjennelse av at læring foregår hele tida – i leik, i samspill med andre unger, i samspill med voksne. Når to systemer – det ene, skolen, som skal være gratis, og SFO, som det til dels kreves skyhøy betaling for – integreres, må det etter vår mening være snakk om et gratis tilbud, at det ikke må tas betaling for den delen som går på SFO, som da skal integreres i skolen. Det vil vi i SV ha en bekreftelse på. Vi kan ikke ha det slik at deltakelse avhenger av økonomien til foreldrene. Dersom det tas betaling for dette helhetlige tilbudet, blir det enda en arena som fattige unger ekskluderes fra. Særlig for disse ungene er det viktig at alle egenandeler i skolen avskaffes. Kan statsråden ta initiativ til og bekrefte at disse forsøkene skal være gratis?


Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet mer, men jeg kan ikke la det stå uimotsagt fra Sosialistisk Venstreparti at vi har redusert bevilgningene til drift og vedlikehold på jernbanen med 1,5 mrd. kr. Jeg har funnet merknader i Innst. 13 S for 2012–2013, der det konkret vises at Fremskrittspartiets samferdselsfraksjon har stilt spørsmål til Finansdepartementet, hvor det da kom fram at Jernbaneverket ikke kan tallfeste vedlikeholdsetterslepet på jernbanenettet. Det er opplagt at Fremskrittspartiet var opptatt av det spørsmålet siden de stilte det. Videre skriver Fremskrittspartiets medlemmer: «Disse medlemmer viser til at nå er vi i en situasjon der arbeidere som vedlikeholder jernbanen sies opp, og at det ifølge VG 12. november dreier seg om 30 til 50 personer. Disse medlemmer mener at dette er helt uholdbart. Disse medlemmer vil på denne bakgrunn øke posten med 250 mill. kroner, jf. Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett for 2013. Disse medlemmer vil vise til at drifts- og vedlikeholdssituasjonen har vært uholdbar over flere år, og at situasjonen på jernbanenettet på Østlandet spesielt har vært ustabil.» Fremskrittspartiet har altså foreslått å øke bevilgningene til vedlikehold. Det har vært et satsingsområde for oss i opposisjon, og det er et satsingsområde for oss i posisjon – på tross av at SV mener motsatt.


Nå er det en debatt om bilbaserte kjøpesenter, og så kan vi ta debatten om kommunesammenslåinger en annen gang. Nå har jeg tatt to tydelige eksempler på hva disse retningslinjene betyr. De betyr altså et vern om det positive som har skjedd i Drammen. Det går man utenom. Så er det altså et forsøk på å legge et kjøpesenter ved Trysil, på svensk side – som Høyre protesterte mot at vi protesterte mot – som også vil dra mye biltrafikk. Istedenfor å konsentrere seg om disse praktiske eksemplene på at vi trenger disse rikspolitiske retningslinjene, snakker vi om alt mulig annet. La oss gå til Vestfold. Der har det også vært foreslått kjøpesenter i den indre del av fylket, hvor det er en relativt liten befolkning, også kjøpesenter som i stor grad vil være bilbasert. Det var Statens vegvesen som kom med de vektigste innvendingene mot noen av disse planene, fordi de sa at veinettet ikke er dimensjonert for dette. Det vil altså føre til at vi skal bygge ut et nytt veinett på basis av kjøpesenter, istedenfor at man legger kjøpesentrene der folk allerede bor.


Dette er en sak som jeg på mange måter synes er litt underlig at ikke skaper mer oppmerksomhet enn den gjør, fordi den berører mange. Likevel skaper det liten interesse, det som i dag er den store forskjellen mellom tjenestepensjonene i de ulike delene av arbeidslivet, og som bidrar til å skape todeling i arbeidsmarkedet, med barrierer som hindrer folk fra å gå fra offentlig til privat sektor og motsatt. Disse barrierene er særlig skadelige nå som norsk økonomi er i en fase med stort behov for omstilling. Fremskrittspartiet og regjeringen ønsker derfor å redusere forskjellene mellom pensjonssystemene i privat og offentlig sektor og på den måten fjerne barrierene mellom sektorene. Jeg mener at folk på lang sikt bør kunne bytte jobber mellom offentlig og privat sektor uten å måtte tenke på hvordan dette slår ut for pensjon og andre rettigheter. Derfor er jeg godt fornøyd med at endringen i tjenestepensjonsloven, som vi i dag debatterer, innebærer at det i hovedsak vil være mulig å gi uføredekning i privat sektor på linje med den nylig vedtatte uføreordningen i offentlig sektor. Jeg er også godt fornøyd med at Stortinget nå setter satsen for barnetillegget i tjenestepensjonsloven tilsvarende tillegget i de offentlige tjenestepensjonsordningene, gjeldende til 18 år. La meg imidlertid samtidig minne om at det er frivillig om et foretak i privat sektor vil knytte uførepensjonen til sin tjenestepensjonsordning, og i hvilken grad de vil utnytte rammene i lovforslaget. Det betyr at det fortsatt vil være forskjeller mellom privat og offentlig sektor, men denne saken er et skritt i riktig retning når det gjelder harmonisering av offentlig og privat pensjon. Noen ønsker å gå lenger enn regjeringens forslag til tjenestepensjon. Disse ønsker en obligatorisk ordning for bedriftene. Dette er i utgangspunktet kanskje en fornuftig tilnærming, men jeg er av den oppfatning at en eventuell obligatorisk ordning fort kan bli kostbar for små og mellomstore bedrifter, med de konsekvensene det måtte ha. La meg avslutningsvis få takke saksordføreren for godt utført jobb og flott samarbeid.


Jeg takker statsråden for svaret, og jeg er betrygget over at statsråden nå ser på dette og følger saken. Det er riktig at dette tilbudet er midlertidig reddet. Man har utsatt behandlingen av denne saken, selve nedleggelsen, innsparingstiltaket, for å se på om det er andre måter å gjøre det på. Bakgrunnen for at jeg tar opp spørsmålet, er at det er viktig at man har et variert tilbud. Det er veldig stort fokus på den kirurgiske biten knyttet til fedmebehandling, og så har vi en tendens til å glemme alle de andre tilbudene som er viktig å ha på plass, for det er ikke alt som skal løses med kirurgi. Det vi her snakker om, er et dagbehandlingstilbud. Det som er et av hovedproblemene, er nettopp takstsystemet, som gjør at dette tilbudet er kommet i spill. Taksten som man får knyttet til behandlingen, er så lav i forhold til kostnaden at det er ikke regningssvarende å opprettholde tilbudet. Det var det som gjorde at dette også kom i spill. Spørsmålet mitt til statsråden er: Vil statsråden sørge for at det blir sett på selve takstsystemet, slik at vi kan ha et variert tilbud?


Forslag nr. 14 ligger selvfølgelig på bordet for å forsterke det som ligger i meldingen. Det er klart at et forslag som er vedtatt i dette stortinget, er noe helt annet enn en flertallsmerknad i innstillingen. Jeg skjønner at det er problematisk å stemme imot det, når det egentlig er flertall for et slikt team i alle fylker. Når det gjelder tilsyn etter adopsjon, mener vi at dette skal gjelde barn i de tilfellene hvor det gjøres en omsorgsovertakelse etter barnevernsloven. Vi mener at disse barna har krav på et visst rettsvern til de er 18 år. Ofte har de også behov for tiltak opp gjennom oppveksten, fordi de ofte har en bakgrunn som gjør det nødvendig. Derfor mener vi, og det har vi fått innspill på fra ulike faginstanser, at dette er viktig og riktig, og derfor fremmer vi dette forslaget.


Hvis man vet så mye om forenkling, er jeg veldig overrasket over hvorfor man ikke har kommet videre. Hvorfor er det fortsatt slik at man innenfor det private næringsliv bruker mange årsverk for å kunne innrapportere? Hvorfor er det slik at en må sende flere skjemaer til forskjellige typer instanser, som ikke engang er samordnet slik at en forenkler på den måten? Hvorfor er det slik at vi fortsatt har en formuesskatt som gjør at svært mange personer har store problemer knyttet til generasjonsskifte i bedriftene? Hvis representanten Aasland er så trygg på at det som man faktisk har gjort, er så bra, hvorfor er det slik at næringslivet sier at det går for sent – vi trenger mer? Og hvis representanten Aasland går inn i sine egne statistikker, ser han at det er svært lite regjeringen har levert den senere tiden, bortsett fra det som jeg allerede har nevnt. Altinn-systemet er veldig bra, men vi er nødt til å videreutvikle det – og det går for sent.


Det forslagsstillerne tar opp i denne saken, er at staten skal kunne ilegge bøter til kommuner som bryter grenseverdiene for luftkvalitet per time, og man foreslår lovhjemmel og statlige ekstratiltak samt bøter til kommuner som bryter grensene for luftkvalitet som årsgjennomsnitt. Noen er tydeligvis av den oppfatning at bruken av bjørkeriset er den eneste veien å gå – den eneste sanne veien å gå – for å løse våre utfordringer. Vel, personlig må jeg si at bjørkeris og bøter ikke alltid løser våre samfunnsutfordringer ved luftforurensning. Derimot tror jeg at bruken av gulrot er langt å foretrekke som tiltak, og vil også over tid være det mest effektive. Det er også slik at regjeringen igangsetter etablering av lavutslippssoner for de kommunene som ønsker det. Regjeringen har sammen med Venstre og Kristelig Folkeparti allerede forsterket klimaforliket og innfører tiltak som vil forbedre luftkvaliteten, både på kort og på lang sikt. Det er bl.a. blitt gitt avgiftslettelser for ladbare hybridbiler og en videreføring av avgiftsfordelene for elbiler. Regjeringen er i full gang med en gjennomgang av kjøretøy- og drivstoffavgiftene for å stimulere til en mer moderne bilpark. Regjeringen vil også stå for en utfasing av fyring med fossil olje i alle offentlige bygg innen 2018. Dette er en fornuftig bruk av gode, fornuftige tiltak, som på en positiv måte vil påvirke lokal forurensning og luftkvalitet. Det er et problem eller en utfordring at enkelte partier på Stortinget i dag har som motto å straffe kommuner for utslipp som kommunene ikke står for selv, eller hvor man heller ikke har virkemidler til effektivt å redusere utslipp. Dette er foruten Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti også Arbeiderpartiet enig i. Fremskrittspartiet mener at forslagsstillerne bommer fullstendig med sine forslag om at kommunene skal straffes med bøter når det i mange tilfeller er helt andre årsaker som utløser en lokal forurensning enn kommunene selv. Bøtelegging av kommuner er et lite egnet virkemiddel for å bedre luftkvaliteten i kommunene i Norge. Men for noen betyr symbolpolitikk det meste og ikke fornuftige tiltak som de facto forbedrer luftkvaliteten gjennom god, praktisk politikk og fornuftig tilrettelegging. En annen side som ikke er blitt belyst av forslagsstillerne, er de juridiske sidene av saken. Hvordan skal man med loven i hånd bøtelegge kommuner for utslipp og forurensning som helt andre aktører har stått for? Her synes jeg forslaget mangler veldig mye.


I helgen hadde vi luftforurensningsnivåer i Oslo som var på rødt nivå. Det betyr at friske mennesker blir syke, syke mennesker blir sykere, og de sykeste dør. Det sier forskningen, som bl.a. er støttet av denne regjering. Nå går vi inn i den tredje vinteren med den regjeringen vi har nå, og det er ennå ikke fremmet ett konkret forslag fra regjeringen om hvordan man kan sørge for at folk får ren og trygg luft. Jeg har merket meg hva Fremskrittspartiet skriver i innstillingen, og da er spørsmålet mitt: Er det slik at Fremskrittspartiet på nasjonalt nivå er klar for å overkjøre Fremskrittspartiet på lokalt nivå, som går imot lavutslippssoner, og som går imot å ha miljødifferensierte bompengeavgifter som gjør at de mest forurensende bilene holder seg unna, slik at vi kan få ren og trygg luft?


Jeg ønsker å stille samferdselsministeren følgende spørsmål: «Mandag 15. april ble de omstridte skiltene med vinterfartsgrense tatt ned langs riksvei 2 i Hedmark. Dette er for øvrig én uke etter det ble forbudt å kjøre med piggdekk. Er statsråden av den oppfatning at det må være lov å bruke mer skjønn slik at det f.eks. på nevnte vei med tørr og god asfalt over lang tid kunne være mulig å fjerne disse tidligere og ikke etter pålegg fra sentrale myndigheter?»


Representanten Arnstad tok opp det helt vesentlige, og jeg skal lese det. Det står på side 34 i innstillingen at flertallet, de fire partier, «mener at det på nåværende tidspunkt ikke bør gis noen fullmakt til nedsalg av statlige eierandeler. Flertallet mener at før eventuelle nedsalg blir vurdert, må Regjeringen ha en plan for å styrke det private eierskapet, dels gjennom rammevilkår», og dels gjennom disse forskjellige fondskonstruksjonene som nevnes. Fremskrittspartiet er vel det partiet som ligger nærmest Regjeringen, og som kan være en garantist for et visst nedsalg eller utsalg. Da snakker jeg om ikke-strategiske selskaper, for i de strategiske selskapene setter vi en nedre grense på 34 pst. Det er absolutt et minimum. Men det er to pilarer. Vi må bedre rammebetingelsene for det private næringslivet. Det går på formuesskatten, så her har jo Regjeringen muligheter i inneværende stortingsperiode å komme med forslag, slik at vi får like vilkår for utlendinger og nordmenn som ønsker å investere i norsk næringsliv, slik at ikke avkastningen for nordmenn blir dårligere. Så har vi den andre pilaren som går på forskjellige fondskonstruksjoner. Statsråden nevnte et utvalg som er på gang, og fondering av tilleggspensjonene, men han nevnte også Argentum, og det finnes flere muligheter. Det næringslivstopper sier, er at fondskonstruksjoner med profesjonelle styrer og vedtekter uavhengig av statsmakten kan behandles likt med private, institusjonelle investorer. Man ser ikke på dette som staten. Hvis Regjeringen kan komme oss i møte på disse punktene og legge fram en plan som ivaretar disse to pilarene, slik at også norske interesser kan være med og konkurrere om norske virksomheter, slik at avkastningen til skattebetalerne blir bedre og vi får et bedre og større norsk eierskap, er det i tråd med det Fremskrittspartiet ønsker.


Jeg vil stille følgende spørsmål til fiskeri- og kystministeren, i og med at nærings- og handelsministeren er bortreist: «Innovasjon Møbel er et prosjekt som har gått over flere år, som har vist gode resultater for bedriftene som har deltatt, og som er viktig for næringen. I forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet for 2010 i næringskomiteen var det et bredt flertall som ønsket videreføring av Innovasjon Møbel. Hvordan følger statsråden opp at Innovasjon Møbel kan fortsette sin virksomhet i 2010?»


Først: Jeg er kjempeglad for at Arbeiderpartiet er like opptatt som Fremskrittspartiet av at vi ikke skal ha et byråkrati som bare fortsetter å bli større og større. Jeg er veldig fornøyd med at vi er på lag for å redusere byråkratiet, og det gjør vi absolutt. Som jeg også sa til representanten som hadde det første spørsmålet, ønsker vi å omfordele oppgavene. Her er det ikke snakk om å splitte opp, men om å omfordele. Så kan det faktisk være sånn at vi på sikt kan se dette i en mye større sammenheng, i en litt mer transportovergripende sammenheng. Kanskje en på sikt bør slå sammen deler av Statens vegvesen med det nye direktoratet, f.eks. Det vil også gi oss en mulighet til å kunne se samfunnsøkonomisk lønnsomhet i sammenheng i forhold til vei versus bane. Jeg tror vi skal klare å holde kontrollen på byråkratiet. Og så er jeg sikker på at ved å klare å innføre tydelige mål oppnår en mye lettere å kutte i byråkratiet.


Representanten Magnhild Meltveit Kleppa avsluttet sitt innlegg med å spørre: Er integreringen mislykket? Hvis vi går en dag eller to tilbake, uttalte partileder Odd Roger Enoksen i Senterpartiet at vi har feilet i integreringspolitikken. Det er klart at temaet for den debatten vi fører her, også er en del av den totale norske integreringspolitikken, asyl-, flyktning- og innvandringspolitikken. Videre sa Odd Roger Enoksen, partileder i Senterpartiet: Det har vært «Frp mot oss andre». Det sa han ifølge Dagbladet i går. Han sa også at han ville kaste kriminelle utlendinger ut av landet og frata dem statsborgerskapet. Dette er jo hardt skyts fra en partileder og et parti som en må kunne si har vært i første rekke for å forsvare den samme politikken som han nå innrømmer er forfeilet. Er det nå slik at Senterpartiet er blitt et parti som skal innta en restriktiv politikk på innvandrings-, asyl- og flykningområdet? Deles Enoksens synspunkter av komitelederen, Magnhild Meltveit Kleppa fra Senterpartiet?


Jeg oppfatter ikke at denne omsorgsmeldinga, det som står i Soria Moria-erklæringa, og det som vi har skrevet i innstillinga, hvor vi konkretiserer hvilke områder vi ber Regjeringa gå igjennom spesielt nøye i en egen sak til Stortinget i forbindelse med budsjettet for 2008, samt et investeringstilskudd som skal være langsiktig og forpliktende fra og med 2008, er lite forpliktende. Tvert imot mener jeg at vi har gitt veldig klare signaler om hvilken retning dette skal gå i. Vi har Kompetanseløftet 2015, som også er veldig klart og tydelig når det gjelder hvilken retning vi skal gå i, og hvor vi sier at vi også skal ha en klar satsing på kommuneøkonomien framover. Så jeg synes ikke at vi nå har lagt oss på et uforpliktende løp. Jeg syns det er veldig tydelig i hvilken retning dette kommer til å gå framover.


Bare for å være helt presis: Når jeg sier en viss bedring, betyr det at vi er langt unna at de i løpet av 2015 når de målene som de bør nå – slik at forventningslisten ikke legges for høyt. Det mener jeg er uakseptabelt. Derfor er det viktig at en legger forholdene til rette for at UDI kan effektivisere saksbehandlingen ytterligere. I tillegg er det alltid slik at en må vurdere ressursbehovet, men det gjøres i forbindelse med de ordinære budsjettprosessene.