Det var interessant å legge merke til at statsråden brukte hele sitt innlegg på å forklare momsreformen. Jeg må med all respekt si at det er ikke vanskelig å latterliggjøre denne momsreformen. Det er påfallende å legge merke til hvor dårlig utredet en så viktig reform har vært, når man den samme dag som Stortinget oppløses før sommeren, legger fram de siste avgrensninger og sier at det nå er i orden. Jeg har i grunnen bare ventet på at statsråden skulle komme med en omfattende redegjørelse om «bamsemoms» også. Den kom ikke, men det kommer vel sikkert et eget rundskriv om «bamsemomsen» senere. Men la det ligge. La meg ta det som jeg egentlig valgte å ta opp. Etter at Stortinget nå i dag har diskutert landmineproduksjonen i Singapore og etiske retningslinjer, har Finansdepartementet akseptert at man skal kunne etablere en uttrekksmekanisme for selskap som åpenbart bryter internasjonale avtaler eller norsk lov. Det er jo et lite skritt på veien til et eller annet som kanskje over tid kan bli etiske retningslinjer. Jeg antar at grunnen til at dette nå foreslås, er at den dokumentasjonen SV har lagt på bordet om denne landmineprodusenten i Singapore som oljefondet har investert penger i, er blitt for pinlig. Men det betyr altså at først i etterkant, etter at ting er dokumentert, skal man ha muligheten til å trekke seg ut. Man skal altså aldri ligge i forkant og si at dette var en bedrift vi åpenbart ikke burde inn i. Dette vil bli et stigende problem, og mange etiske fond i hele verden, pensjonsfond i USA og også norske fond, ser jo dette og prøver nå å ligge i forkant. Men la meg være helt konkret til finansministeren. I denne uken har to burmesere vært i Norge etter en invitasjon fra Kirkens Nødhjelp og LO. De dokumenterer omfattende bruk av tvangsarbeid i Burma, et land som den norske regjering ikke ønsker at private investorer skal gå inn i. I to selskap, Unocal og TotalFinaElf har vi investert nesten 1,4 milliarder norske kr. Dokumentasjonen på omfattende og systematiske brudd på menneskerettigheter er overveldende. Vil statsråden ta initiativ til at denne uttrekksmekanismen også skal gjelde disse to selskap, der det er dokumentert omfattende brudd på internasjonale avtaler og norsk lov?


Statsminister Stoltenberg bodde tidligere i det borettslaget som jeg nå bor i, og jeg kan opplyse om at den siste leiligheten som var til salgs – 100 m2 enkel OBOS-standard – ble solgt for 2,3 mill. kr. Det sier bare noe om hva slags press det er i Oslo-området. I mange distriktskommuner vil ikke folk engang klare å få det det koster å bygge et hus, hvis de skulle prøve å selge en gedigen enebolig. Sier ikke det noe om hvor dårlig vi stiller oss samfunnsøkonomisk sett, når man fører en politikk som øker presset i de områdene av landet der det er stort press fra før, mens det blir fraflytting der det er god plass fra før? Og det er vel egentlig kjernen i denne distriktsdebatten, at SND Invest bruker mer penger i Oslo-området enn de gjør f.eks. i Finnmark, at Telenor flytter arbeidsplasser fra Vadsø, slik at IT-arbeidsplasser reduseres med 70 til 20, at dette presset vil føre til betydelig økt press på flere investeringer i Sør-Norge. Er det lurt å stille seg sånn?


Takk til interpellanten som reiser denne viktige debatten. I Noreg i dag er det framleis mange som får diagnosen kreft. Sjølv om vi er gode på både diagnostisering og behandling, og langt fleire overlever, er det stadig mange som får denne diagnosen, og minst like mange som ikkje får den behandlinga dei har rett på i akseptabel tid. Sjølvsagt skal vi skryta av det vi har – det er viktig. Mange blir behandla, dei blir friske, og dei har ei god oppleving av helsevesenet, og det skal vi ikkje gløyma. Eg har lyst til å fortelja to historier som eg har vore borti, og som eg synest er viktig å ta med i heilskapstankegangen når det gjeld dette med kreft. Anna er 40 år og i fullt arbeid. Ho går til legen sin på grunn av at ho finn ein kul i brystet og blir vist vidare i systemet. Tida går, og ho blir til slutt, etter fleire purringar, kalla inn til undersøking på sjukehus. Då hadde det gått fem veker frå ho hadde vore hos fastlegen. Det gjekk vidare i cellegift, operasjon og stråling. Då det oppstod komplikasjonar, blei det vidare ulik behandling i systemet. Dette tok på, ikkje berre fysisk, men òg psykisk – ikkje berre for Anna, men òg for familien hennar. Så blei det ventetid for brystrekonstruksjon – ny ventetid. Anna er no komen dit at sjukepengane frå Nav er blitt reduserte til 66 pst, og ho har gått over på arbeidsavklaringspengar. Det er faktisk helsevesenet som er ein stor hjelpar i å setja Anna i denne situasjonen. Ho får på ein måte ein ekstradiagnose som heiter økonomisk bekymring, som i tillegg er påført av det norske helsevesenet, faktisk med støtte av den styrande regjeringa. Dette synest eg ikkje noko om. Eg synest det faktisk er uverdig. Framstegspartiet har sett fram eit forslag om utvida sjukmelding for denne gruppa då vi ikkje kan sitja stille og sjå på at regjeringa påfører enkeltmenneske slike uverdige ekstrapåkjenningar. Kristian er ein annan pasient der fastlegen ville ha utgreiing på prostatakreft. Han blei vist vidare, og tida gjekk. Kristian er ein smålåten mann og slo seg til ro med at det sikkert er vanleg med så lang ventetid. Til slutt var det fastlegen som etterlyste ei ny innkalling. Dei fann ikkje tilvisinga til Kristian, han måtte tilvisast på nytt, og då hadde det allereie gått seks veker frå han var hos fastlegen sin. Tida tikka vidare òg for han. Tida frå første tilvising frå fastlegen til ferdig behandling blei over 20 månader – altfor lenge. Eg kunne ha fortsett med slike historier – historier som dreiar seg om menneske som er sjuke med kreft, der ventetida er spørsmål om liv og død. Det nyttar ikkje med flotte ord om at vi har behandla så og så mange fleire, og at så og så mange overlever kreft, sjølv om dette er bra. Likevel er ikkje dette godt nok. Framleis er det, i tillegg til både Anna og Kristian, fleire som er, eller kjem, i slike vanskelege situasjonar – slike situasjonar som systemet, organisering og ikkje minst riktig prioritering frå dei styrande er skuld i. For Framstegspartiet er slike enkelthistorier – eller ei enkelthistorie – nok til at vi ikkje ønskjer å utsetja menneske for sånt. Ein gjer ikkje ein god nok jobb når det gjeld innsatsen mot kreft, fortel desse historiene. Derfor har ein framleis ein stor jobb å gjera. Framstegspartiet støttar ein forsterka innsats mot kreft der handlingskraft må vera målet og ikkje berre planar. Sjølvsagt støttar eg statsråden i at dei vil leggja fram ein strategi, men eg er ute etter handling. I Soria Moria står det så fint at «regionale foretak iverksetter tiltak for å redusere ventetidene for behandling og diagnostikk». I tillegg står det like fint: «Når sykdom rammer skal folk oppleve at de får et tilbud om behandling og pleie med kort ventetid og med størst mulig nærhet til brukeren.» Det at det står i Soria Moria, hjelper lite når den aktuelle behandlinga er fråverande for mange. Kva legg eigentleg statsråden i omgrepet «kort ventetid»? No blei det nemnt at 80 pst. av befolkninga skal få behandling innan 20 dagar, men det er jo like viktig med dei resterande 20. Det kunne eg godt ha tenkt meg å få eit skikkeleg svar på.


Jeg tillater meg å foreslå Karin S. Woldseth.


Jeg takker statsråden for svaret, som jeg synes er positivt. Jeg tror det er viktig så lenge vi skal ha særreaksjoner som en reaksjonsform, at det har legitimitet i befolkningen. Det betyr at folk må føle seg trygge på at systemet ivaretar også samfunnets behov. Hvis man nå ser på den diskusjonen som har pågått i det siste om bruk av særreaksjoner, og kanskje også en manglende samordning mellom ulike etater, er dette bekymringsfullt. Jeg registrerer at lederen av Den rettsmedisinske kommisjon her uttrykte veldig klart at vi har svikt i dag, vi har ikke gode nok samordningsmønster mellom justissektoren og helsesektoren. Det er jo det som er min hovedbekymring. Jeg vil gjerne ha statsråden til kanskje å gå litt mer i dybden på det, hvis han kan gjøre det. Er det sånn at vi har for vanntette skott? Har vi det sånn at man definerer seg for sent inn i ansvaret rundt en person når man går fra ett regime til et annet? Er det hovedproblemet, eller er det andre ting som vanskeliggjør dette samarbeidet?


Jeg takker statsråden for svaret. Jeg takker statsråden også for innsatsen og den raske reaksjonen fra departementets side i forbindelse med rasulykken i Fjelltunvegen 31. Det satte befolkningen stor pris på. Ulykken har selvfølgelig medført at svært mange er slitne, og det gikk lang tid før man fikk ned den beredskapsmessige delen i dette området. En av problemstillingene er at man for å få - det vi kaller - endene til å møtes økonomisk, faktisk også har hatt en del ubesatte stillinger, fordi man ikke har hatt tilstrekkelig med midler til de såkalte variable enhetskostnadene, altså kostnader som kommer som følge av overtid på grunn av at det skjer noe ekstraordinært. Derfor har man brukt av det som har med ubesatte stillinger å gjøre. Vil statsråden sørge for at potten, som særlig går til variable enhetskostnader, blir økt i tiden som kommer, slik at man kan ta unna for toppene og for uforutsette ting som skjer, uten at det må gå ut over antall stillinger?


Det jeg får referert av PUs praksis, samstemmer ikke helt med det representanten henviser til. Jeg må forholde meg til at PU kan fortelle at de har et sånt fokus når de får opplysninger om at personer i prostitusjonsmiljøet som skal uttransporteres, kan være utsatt for menneskehandel, og basert på de opplysninger jeg har fått så langt, mener jeg det er forsvarlig. Så vil det kunne være eksempler på at noe har gått galt, eller at eksemplene fra representanten er riktige, og da mener jeg det er nødvendig å se nærmere på det for å se om det er sider ved praksisen som bør ettergås, men basert på det jeg har fått av opplysninger så langt, er det ikke noen generell praksis som skulle være i strid med verken våre internasjonale forpliktelser eller de vedtakene vi kommer med i denne sal.


I sitt første spørsmål var representanten Rotevatn opptatt av norsk energisamarbeid med EU. En av de tingene EU er opptatt av i sin energistrategi, er forsikringer fra norsk side om at vi kan legge til rette for fortsatt å eksportere gass fra norsk sokkel til Europa. Det er viktig for EU, og det er viktig for innbyggerne i Europa. Eksport av gass inn i den europeiske energimiksen bidrar også til at den energimiksen blir mer bærekraftig, mer klimaeffektiv, enn den ville ha vært hvis den samme energien hadde vært produsert med kullkraft, som tilfellet i stor grad er i dag. Så har jeg lyst til å minne om at det jobber et sted mellom 200 000 og 300 000 mennesker med olje og gass i Norge. Skal de menneskene ha jobb å gå til etter 2020–2025, er nye arealer helt nødvendig for den næringen.


Jeg mener selvfølgelig at denne regjeringen har satset på universitetene og høyskolene på en god måte, og jeg er veldig glad for at vi fikk rettet opp det kuttet som var i basisbevilgningene allerede fra revidert budsjett i år. Den bevilgningen, de 160 mill. kr, som Regjeringen har kunngjort i dag, gjelder 2008-budsjettet, og den er ikke ment som noen kompensasjon for noe som helst. Jeg redegjorde nettopp fra talerstolen om at dette i bunn og grunn er institusjonenes eget ansvar. Men det ble en stor utfordring for institusjonene å ha en god mulighet til å gjøre sin viktige oppgave både i år og i året som kommer. Derfor er jeg veldig glad for å kunne meddele at disse 160 millionene nå er kommet inn i årets budsjett. Så får vi fortsette kampen i 2009.


Jeg er stolt over å representere et feministisk parti i denne sal. Jeg er stolt over at en statsråd fra SV tok initiativet til å nedsette et likestillingsutvalg for å utrede norsk likestillingspolitikk. Likestillingspolitikken har aldri tidligere vært gjenstand for en tilsvarende bred gjennomgang – denne har vi fått fordi vi hadde en formening om at vi kanskje ikke var så likestilte som vi yndet å tro i dette landet. Nå har vi gjennom NOU 2012: 15 Politikk for likestilling et godt grunnlag for en helhetlig og kunnskapsbasert likestillingspolitikk for framtida. Det er små forskjeller mellom folk i Norge, men vi finner dessverre noen systematiske forskjeller, f.eks. mellom kjønn. I gårsdagens Aftenposten kunne vi lese at norske kvinner har 60 pst. høyere sykefravær enn menn, lønnsforskjellene er forbausende stabile, og fortsatt er det kvinnen som primært er omsorgspersonen i familien, mens det er flest menn i de viktigste maktposisjonene i samfunnet. Vi skal ikke glemme at det har skjedd en positiv utvikling. Framveksten av barnehager har gjort at begge foreldrene har frihet til å velge å arbeide, til at kvinner har kommet ut i arbeidslivet og i større grad har frihet til å kunne få en økonomi å leve av. Fedre tar pappapermisjon – fra 1. juli neste år enda mer, forhåpentligvis – og holdningene er mer positive til en likestilt familiemodell. Men dette har ikke kommet av seg selv, det har kommet gjennom politisk vilje, prioriteringer og vedtak. Det er altså ikke nok – kvinner har ikke den samme frihet som menn. Utredninga viser at vi har et godt stykke igjen før vi kan si at begge kjønn nyter den samme grad av frihet. Vi blir formet helt fra vi er nye, ja, egentlig før vi er. Da min datter gikk gravid i fjor, fikk hun stadig spørsmålet: Blir det gutt eller jente? På svaret: Det vet vi ikke, kom oppfølginga: Ja, men hva med klær og utstyr, da – er det ikke vanskelig? Altså er det en forventning om at man allerede i graviditeten skal segregere på kjønn. Forskning viser at personalet i barnehagene har forventninger til og forestillinger om kjønn som reproduserer stereotypier og kjønnsrollemønstre. I sommer kunne vi lese i Dagbladet at spesialprodusert leker og klær til barna basert på kjønn, har tatt helt av. Nå har vi fått dokumentasjon som knuser myten om at vi er i mål med likestillinga i Norge. Det er på tide å diskutere hva vi skal gjøre. Likestillingsutvalget har levert mange forslag til nytenkning om hvordan vi bør ta tak i likestillingsproblematikken, noe vi i SV er svært glad for. For norsk barnehage og skole har vi klare målformuleringer om likestilling. Lovverk og rammeplaner fastslår at det pedagogiske arbeidet skal motvirke stereotypier, og at læremidler skal bygge på likestilling. Men dette skjer ikke i praksis. Utvalget anbefaler en landsdekkende pedagogisk satsing for likestilling. Dette vil bl.a. kunne gi kompetansehevingstiltak rettet mot ansatte i barnehager og grunnopplæringa, styrking av likestillingsperspektivet i rådgivning i skolen, og mentorordninger i videregående opplæring innenfor sterkt kjønnsdelte fag – jeg har også tidligere hørt om likestillingsstipend som skal stimulere til mer utradisjonelle valg. Seksuell trakassering er et stort likestillingsproblem som må tas på alvor. En anbefaling er at det opprettes et nasjonalt program for å forebygge seksuell trakassering og seksuelle overgrep. Programmet vil være rettet mot både skoleelever og ansatte i skolen. Det bygger bl.a. på erfaringene fra Sør-Trøndelag, der man har hatt et systematisk og helhetlig arbeid mot seksuell trakassering. Topposisjonene i norsk politikk er fullstendig mannsdominerte, med 80 pst. menn som ordførere og komitéledere her på Stortinget. Middelaldrende menn dominerer til de grader i norsk politikk – det er et demokratisk problem. Vi må jobbe for bedre representasjon. Det er viktig for demokratiet at folkevalgte forsamlinger faktisk er representative for befolkninga. Det er på høy tid med offensive tiltak for å fremme likestilling i folkevalgte forsamlinger. Igjen er det anbefalt et landsomfattende program: bredde i folkestyret med mål bl.a. å øke kvinneandelen på alle nivåer av folkevalgt arbeid. Ny bestemmelse i valgloven om regler for kjønnsrepresentasjon – hvor forsamlingen bl.a. pålegges å diskutere likestillingsstatus før hvert valg – kan også være et godt tiltak. Det er med en viss spenning jeg ser fram til arbeidet med likestillingspolitikk for framtida, med langt flere forslag enn det jeg her har nevnt. Så langt har jeg hørt argumenter fra høyresiden om at integreringsstrategien er det som er best. Men det har vi jo prøvd i lange tider. Den krever at folk som ofte ikke selv har likestillingskompetanse, integrerer et likestillingsperspektiv i alt de gjør. En besnærende tanke, og som vi har hatt tro på, men fåfengt når det ikke fører til mer likestilling. Skal vi få et mer rettferdig samfunn, med mindre forskjeller enn det vi har i dag mellom folk, også mellom kjønn, må vi ta likestillingsutfordringene på alvor. Da må vi gjøre modige og offensive vedtak for å lykkes. I SV er vi beredt til det. Først da kan vi få reell valgfrihet for begge kjønn, det være seg frihet til å velge å være sammen med egne barn, frihet til å delta fullt ut i arbeidslivet eller frihet fra seksuell trakassering, vold og voldtekt.


Eg ber om forståing for at eg ikkje kan kommentere denne enkeltsaka, som eg heller ikkje her og no kjenner, må eg innrømme. Men generelt kan eg seie at saker som gjeld byggeforbod i strandsona, er blant dei viktigaste grunnane til at det er nødvendig å ha eit motsegnsinstitutt. Sjølv om vi har stramma til og etter kvart har eit ganske strengt regelverk, ser vi at det i pressområde, i Indre Oslofjord, på Sørlandet, rundt storbyane og oppover langs kysten vår, føregår ei betydeleg nedbygging av strandsoneareala våre. I mitt fylke, Akershus, er to tredelar av 100-metersbeltet bygde ut i dag. Det er ein betydeleg vekst i nedbygginga rundt mange av dei store byane. Så eg meiner at det er svært viktig med ein streng praktisering her, for det dreier seg om fridomen til å bruke strender, svaberg og areal for det store fleirtalet av befolkninga, noko som er ein veldig viktig fridom.


Konkurranseutsetting av jernbanen har vært prøvd på gods. Siden 2007/2008 har det vært en nedgang i gods som transporteres på jernbane. På hvilken måte vil representanten si at konkurranseutsetting av godstransport har vært en suksess?


Eg er fullstendig i stand til å skilje mellom ein torsk og ein torsk. Det var derfor eg snakka om norsk-arktisk torsk i mitt spørsmål. Men er ikkje statsråden bekymra for at dei internasjonale undersøkingane som er gjorde, kan få ein smitteeffekt i marknaden på det som er vår viktigaste eksportartikkel i forhold til fanga villfisk, nemleg den norsk-arktiske torsken? For det er det som er realiteten her. Når vi sender eit signal, som er heilt rett, om at vi set kvoten også på norsk-arktisk torsk høgare enn det som forskarane anbefaler, og for så vidt også høgare enn det som, så vidt eg forstår, var det økonomiske rådet frå Fiskeridirektoratet til statsråden i fjorårets forhandlingar i forhold til kva som ville vere det økonomisk mest berekraftige uttaket av norsk-arktisk torsk, lurer eg på smitteeffekten. Er ikkje statsråden bekymra, som norske fiskeeksportørar er, for at vi vil ende opp med eit dårleg rykte, som kan få konsekvensar for marknaden?


Representantens hovedspørsmål gikk på ivaretakelse av ILO-konvensjonen. Vi ivaretar våre forpliktelser knyttet til ILO-konvensjonen på dette området. Så registrerer jeg at det i helgen har blitt enighet mellom partene om en ny toårig avtale. Den forholder jeg meg til. Skulle det vise seg i fremtiden at man kommer til en ny uenighet, får man vurdere hvordan man håndterer det når den tiden kommer. Å begynne å forskuttere det og gripe inn i de andre konfliktene synes jeg blir uryddig. Det er ikke i henhold til de spillereglene som norsk arbeidsliv er tuftet på, og jeg har ikke til hensikt å endre de spillereglene.


Jeg må si at jeg begynner å bli seriøst lei av at Fremskrittspartiet hver gang noen fra opposisjonen fremmer et forslag, spør hvorfor man ikke har fremmet dette forslaget før. Det kan ikke være slik at når vi sitter på Stortinget, skal vi være kastrert i hele stortingsperioden bare fordi vi en eller annen gang har sittet i regjering. Jeg har tenkt å bruke Oskar J. Grimstads ord mot ham på et senere tidspunkt – når velgerne kaster Fremskrittspartiet på hodet ut av regjeringen. Men det blir ikke i dag. Jeg har bare tenkt å si følgende: Vi trenger et klimabudsjett. Vi trenger et klimabudsjett, for som den debatten vi hadde tidligere i dag om Utsira, viste oss, har representanter for partiene Venstre, Kristelig Folkeparti, SV, Miljøpartiet De Grønne og Arbeiderpartiet – alle sammen – stått her og sagt at vi hører at regjeringen sier at klimaforliket står fast, og at vi skal forsterke klimaforliket, som regjeringspartiene sier, men vi ser det ikke i den praktiske politikken og i vedtakene som fattes. Jeg vil stille spørsmålet til Tine Sundtoft – og det har jeg tenkt å gjøre i replikkvekslingen, hun må bare forberede seg på det. I 2013 gikk utslippene opp. Kommer utslippene av CO2 til å gå opp eller ned til neste år, altså med andre ord i 2014 – i løpet av det året vi er inne i nå? Kan hun svare på det? Hvis jeg spør henne hvordan hun har tenkt å nå målene, og hvilke virkemidler hun har tenkt å gjennomføre for å nå klimamålene i 2020, kan hun svare meg på hvilke av de forslagene som ligger i Miljødirektoratets framlegg til ting, som bør gjennomføres hvis vi skal klare å være i nærheten av å nå målet? Da har ikke Tine Sundtoft noe dokument noe som helst sted som sier hvilke av de forskjellige målene som skal nås. Det er derfor jeg mener at det er et svik mot klimaforliket når Venstre nå ikke vil være med på å støtte dette forslaget, som ville fått flertall, for da ville regjeringen i årets budsjett, altså i budsjettframlegget som kommer i oktober, vært nødt til å legge fram en plan for hvordan de har tenkt å nå målene. Jeg stiller altså spørsmålet til Tine Sundtoft: Hva slags påvirkning, hvilken effekt, har det budsjettet som er vedtatt for året 2014, på klimautslippene i Norge – kommer de til å gå opp, eller kommer de til å gå ned? Vi vet de må gå ned. Hvis vi ser på de forskjellige grepene som regjeringen har gjort, er det ikke så rart – og jeg spør igjen Oskar J. Grimstad: Hvorfor har vi et særlig behov for dette nå? Jo, vi har et særlig behov for å få et klimabudsjett i en situasjon der vi har fått klimafornektere i regjeringen. Det er første gang vi har fått klimafornektere i en regjering som styrer landets klimapolitikk. Fremskrittspartiet sitter altså i postene som samferdselsminister og som olje- og energiminister, som er de to største utslippsdepartementene. Jeg har prøvd å stille følgende enkle spørsmål til Tord Lien skriftlig: Ser Tord Lien på det som sitt konstitusjonelle ansvar å arbeide for å redusere CO2-utslippene innenfor oljesektoren? På det spørsmålet er det komplett umulig å få mannen til å gi et svar som betyr noe som helst. Han klarer ikke svare ja på det. Det er da vi har et problem. Hvis sektorminister etter sektorminister ikke tar sitt ansvar, og Tine Sundtoft skal bli sittende igjen med helheten og forsvare en situasjon – slik som skjedde i 2013 – der utslippene går opp, virker det ikke som om noen av de andre ministrene gjør sin del av arbeidet for å få utslippene ned. Da kommer vi ikke i mål. Næringsministeren mottok Forenklingsutvalgets innstilling og uttalte at forenklingen kunne komme til å innebære at man oppga miljøkrav i offentlige innkjøp – stikk i strid med det representanten Nikolai Astrup har uttalt når han har snakket om betydningen av offentlige innkjøp – å stille miljøkrav og klimakrav for å redusere klimautslippene. CO2-strategien, som vi var lovet i forbindelse med framleggelsen av revidert nasjonalbudsjett, er skjøvet på til statsbudsjettet til høsten. Det betyr at vi ytterligere skyver på hva som skal gjøres når det gjelder karbonfangst og -lagring. Vi behandlet Utsira tidligere i dag. Vi har tall som viser at veitrafikken øker inn til f.eks. Stavanger-området, uten at samferdselsministeren er ute og sier noe som helst om hvilke grep han har tenkt å gjøre fra regjeringens side for å gjøre noe med dette. Vi trenger et klimabudsjett for å vite om vi overhodet er i nærheten av å komme i mål med det klimaforliket og de vedtakene som Stortinget har fattet. Det flertallet i denne salen kommer til å gå inn for i dag, er nok et utredningsarbeid, ventetid, hensiktsmessighetsvurderinger og skyving ut i tid av ting. Jeg hadde ikke forventet annet av regjeringspartiene, men jeg hadde forventet annet av Venstre.


I motsetning til statsråden er jeg kjent med det rundskrivet. Litt av det dilemmaet vi kommer opp i her, er nemlig at bygger man riksveg i Bergen eller Oslo osv., kan den finansieres gjennom statlige bevilgninger og bruk av bompenger. Men satser man derimot kollektivt til investering i T-bane, bybane osv., kreves det en egenandel over kommunens eller fylkeskommunens budsjetter. Kan statsråden tenke seg å gå inn og se på om det ikke er mulig å finansiere det slik at man delvis gjennom statlige bevilgninger, delvis gjennom bompengeinntekter kan få samme type finansiering på kollektivinvesteringer som på veginvesteringer? Da blir det lettere også å motivere fylkeskommuner og kommuner til å satse på kollektivinvesteringer, fordi de ikke må gå på egne budsjetter. De kan bruke bompenger kombinert med statlige bevilgninger. Slik som det i dag er, vil det være en stor belastning å investere kollektivt, mens man slipper å gå inn på egne budsjetter hvis man investerer i veg. Det motiverer for veginvesteringer og ikke for kollektivinvesteringer.


Jeg merket meg særlig det første som representanten Sponheim sa, som jeg er meget enig i, nemlig at både Venstre og SV veldig godt tåler interne, prinsipielle debatter om saker og ting som det kan være delte meninger om, men at det som er viktig, er det som blir sagt av dem som har det øverste ansvaret i den politiske ledelsen. Jeg understreker derfor at min holdning til forskning som sådan, og også til forskning i næringslivet, er at den må styrkes. Det er det jeg arbeider etter. Det er mitt mål. Så er jeg helt enig i det andre som er sagt. Jeg kan informere om at senest i går åpnet jeg et nytt innovasjonssenter, Microsoft har kommet hit, til et miljø som er utviklet ved NTNU i Trondheim – FAST – som er en viktig søkemotor innenfor IKT‑området. Jeg er veldig glad for at vi har så god kompetanse at vi kan tiltrekke oss bedrifter av typen Microsoft hit, til Norge. Det lover godt for samarbeidet mellom universiteter og næringsliv, og det er en tendens jeg støtter veldig sterkt.


Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til nærings- og handelsministeren: «Sunnmørsposten 18. november 2010 hadde en artikkel med overskriften «Sikrer seg mot skatteendringer». Saken gjelder Farstad Shipping, som velger å innlemme nye skip i datterselskaper som er registrert i utlandet. Fremskrittspartiet er sterkt bekymret for utflaggingstendensen en ser på bakgrunn av konflikten mellom regjeringen og næringen etter rederidommen i Høyesterett februar 2010. Hva vil statsråden gjøre for å bedre rammevilkårene, og ikke minst gjøre rammevilkårene forutsigbare for skipsfartsnæringen?»


Det var for godt til å være sant at jeg skulle være siste inntegnede taler. Jeg har registrert at flere representanter fra Høyre har vært bekymret for at vi fra regjeringsfraksjonen har brukt for mye energi på den forrige regjeringen. Da skal jeg bare forsikre dem om at siden vi tok over, har jeg ikke brukt én kilokalori verken på representanten Brende eller på noen andre fra den forrige regjeringen i forbindelse med denne saken. Men jeg må bare si at jeg har valgt å bruke to minutter av mitt innlegg i dag til å si at jeg opplever representanter fra Høyre som elefanter i glasshus – og det var utrolig godt å få sagt det! Jeg lover at jeg framover ikke skal bruke noen flere kilokalorier på å tenke på dette, men bruke det jeg har av krefter og energi til å få på plass de gode løsningene for Midt-Norge. Så registrerer jeg at representanten fra Fremskrittspartiet har litt vanskelig for å lese innstillingen om Ormen Lange, og kanskje har litt vanskelig for å akseptere at vi forstod situasjonen i Midt-Norge allerede for to år siden. Det gjorde vi. Slik er det. At Fremskrittspartiet ikke klarer å ta det innover seg, er deres problem. Så er det også slik at de tiltakene som skal settes i verk, også handler om å hjelpe folk, ikke bare i Midt-Norge, men nå er det først og fremst her, ut av den strømfella man har havnet i. Vi fremmet i hele forrige periode forslag på forslag om tiltak for å hjelpe folk ut av strømfella. Vi ønsker å få til en støtteordning for husholdningene allerede fra høsten, slik at folk kan unngå å være så ensidig avhengig av strøm til oppvarming som man er i dag. Det er fornuftige tiltak på lang sikt, og på kort sikt er det tiltak som konkret kan hjelpe folk i dag. Jeg registrerer også at Aftenposten i dag har et oppslag knyttet til mobile biokraftanlegg. Og jeg registrerer med glede at Statnett er ivrig etter å se på om det vil være mulig å kunne ta i bruk dette. Det ville være en atskillig bedre løsning enn de skrekkscenariene vi har hørt om tidligere i dag, om verk som er langt mer forurensende. Fra et miljøsynspunkt: Det beste med mobile gasskraftverk er at de er svindyre. Det betyr at alternativene man eventuelt må komme opp med i forhold til mobile biokraftanlegg, også har en ganske god prismargin å gå på. La oss håpe at vi kan finne mer miljøvennlige løsninger enn mobile gasskraftverk. Så helt til slutt: Jeg registrerer at det er fremmet forslag fra Høyre som går ut på å klippe ut en komitemerknad og gjøre den om til et forslag. La meg være helt klar: Vi har ingen behov for å instruere egen regjering og på den måten nærmest si at vi ikke har tillit til at de gjennomfører det som står i komitemerknader. Den tilliten har vi. Derfor stemmer vi imot slike demonstrasjonsforslag.


Denne kunnskapen om at det står for dårlig til når det gjelder skolens beredskap – det er vel egentlig det dette dreier seg om – i alvorlige mobbesaker, skyldes at vi har spurt om nettopp det, fordi vi skal ha tilsyn med læringsmiljøet i 2010 og 2011. Det er vårt tiltak i kampen mot mobbing som viser disse resultatene. Det er uakseptabelt, for loven som virker i dag, er slik å forstå at man skal ha skriftlig beredskap – et opplegg for en slags brannøvelse – for å ta tak i alvorlige mobbesaker. Det er det ingen tvil om. Gjennom tilsynet, avdekkingen og klargjøringen, at det er det man forventer når man leser loven, skal vi sørge for at det er høyt fokus både i 2010 og 2011 på hvordan man helt konkret skal gå fram.


Jeg skal si noen ord om skole. Typisk nok: Når valget er over, forsvinner ofte skolesakene ut av den politiske debatten. Typisk nok er det sagt lite i trontalen om det store vedlikeholdet som preger hverdagen for mange skolebarn. Det går sent, foreldre er frustrert og skolebarn er frustrert. Blant de forslagene Fremskrittspartiet har fremmet her i salen, viser jeg til forslag nr. 8: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide en oversikt over og fremlegge en redegjørelse for Stortinget om vedlikeholdssituasjonen for skolebygg i grunnskolen og den videregående skole i løpet av første halvår 2004.» Det går sent. Det må gå fortere, og derfor trenger vi å få fortgang i fremrykkingen. Utfordringen til den parlamentariske lederen for Høyre, som vel også snakker for Regjeringen, må være å svare på om dette er et forslag som Høyre kan være med på å støtte.


Jeg takker for utfordringen fra representanten fra Arbeiderpartiet. Faktum er at det Fremskrittspartiet er bekymret for, er ikke rusbruken, men rusmisbruken. Der ligger det en nyanse som jeg tror man skal være seg veldig bevisst. Det vi er opptatt av, er at det skal være forordninger, retningslinjer, som er klare og tydelige, og som selvfølgelig skal overholdes. Det er det overordnede. At folk ellers har et fornuftig forhold til rusmidler, synes vi er en sak for den enkelte – en må gå i seg selv og finne ut av det. Det det offentlige har et ansvar for, er å påse at de lover, regler og retningslinjer som til enhver tid er vedtatt, blir overholdt. Det er det overordnede. Det har vært vår politikk, og det skal fortsatt være vår politikk.


Mitt besøk til Finland var veldig inspirerande, ikkje minst når det galdt kor stor vekt dei i Finland legg på at ungar som treng særleg hjelp og støtte, må få det så tidleg som mogleg i barnehagen, at alle har ei iboane lærelyst og eit ønske om å få utfalde seg, som ein òg må ta tak i så tidleg som mogleg i barnehagen og tidleg i skulen. Det dette dreiar seg om, er å anerkjenne det fantastiske arbeidet som vert gjort i barnehagane i dag, der ein nettopp brukar barns naturlege nysgjerrigheit og lærelyst som utgangspunkt for kunnskap, og der ein brukar dei naturlege situasjonane dei er i, til å formidle læring og kunnskap. Så veit vi no at det er ein klar samanheng mellom det å gå i barnehage og seinare læring. Barn som går i barnehage, har betre resultat i lesing på femte årstrinn. Vi veit ut frå betydeleg forsking at det spelar ei rolle å gå i barnehage med eit godt kvalitativt tilbod. Regjeringa har i denne perioden bygd titusenvis av nye barnehageplassar, slik at nesten alle - 98,4 pst. - i fjor fekk plass. Vi har sett prisen kraftig ned. Det vert no slik at ein får rett til barnehageplass, samtidig som kvaliteten er vidareutvikla og forbetra. 95 pst. av foreldra vel å ha femåringane sine i barnehage. Eg trur at vi inn mot neste stortingsperiode treng ein debatt om å vidareutvikle dette tilbodet, slik at vi kan fokusere på språkstimulering, sosiale ferdigheiter osv. for femåringar, noko som legg eit godt grunnlag for seinare læring. Det tilbodet kan gjelde alle, slik at alle får eit godt utgangspunkt for skulestarten. Det vil vere ei viktig kunnskapssatsing. Grunnsynet mitt er at ungar elskar å lære. Ungar elskar å verte stimulerte på sine eigne premissar. Det kan vi utnytte endå betre i framtida.


Det Stortinget var opptatt av, var den praksisen som innebar at man uten videre aksepterte at det å være hjemme med små barn under tre år, i seg sjøl var rimelig grunn til å ha en inntektsreduksjon utover 20 pst. Det var det vi endret 1. januar 2009. Saken som ble vurdert av nemnda, dreide seg akkurat om dette, fordi det var et forhold som angikk en tid før 1. januar 2009. Det har vi nå endret og ryddet opp i. Så er spørsmålet om vi ikke skal ha noe fleksibilitet overhodet, om det ikke skal være mulig å gå ned i redusert stilling med 20 pst. eller ta ut 80 pst. foreldrepenger, f.eks. Jeg må utfordre representanten Horne på dette med bidragsevnevurdering. I dag tar man en vurdering av den bidragspliktiges evne til å betale bidrag. Hvis vedkommende har fått nye barn i et nytt forhold, spiller det inn. Dermed kan den personen betale mindre i bidrag, nettopp som følge av at vedkommende har fått barn i et nytt forhold.


Jeg takker for svaret. Jeg håper at det kommer en tilbakemelding til Stortinget om organisering av og kontroll og tilsyn med bompengeselskapene, og at det også etter hvert blir klare forskrifter for hvordan bompengefinansierte prosjekter skal gjennomføres. Fra denne regjeringen er det jo lite som tyder på at omfanget av bompengefinansieringen vil avta. Det som er viktig etter Fremskrittspartiets syn, er at man ser på den store merkostnaden ved dette, nemlig finansieringskostnadene som ligger på bompengeselskapene. Etter vårt syn ville det være rimelig at når andre betaler regningen for staten for selve byggingen, så burde staten medvirke på en mer aktiv og tydelig måte for å få ned finansieringskostnadene, altså sørge for egne lån med særlig lav rente eller rett og slett i en oljepengefylt statskasse å sørge for lån til bompengefinansierte prosjekter uten renter.


EOS-utvalget er etter SVs mening et viktig utvalg, som vi er glade for at vi har operativt i Stortinget. I SV har vi jo en historie der vi har hatt sterk fokusering på denne type spørsmål, fordi vi vet at en del personer har vært overvåket på en urettmessig måte. Jeg skal ikke dvele lenge ved den historien i dag, men det er viktig at vi heller ikke glemmer at vi har noe bak oss som ikke må gjenta seg. Derfor er det viktig at vi har EOS-utvalget som passer på at vi fra Stortingets side har den nødvendige kontroll nettopp med disse tjenestene. Jeg syns EOS-utvalget har gjort en svært god jobb i det de har lagt fram for Stortinget. Jeg slutter meg fullt og helt til saksordførerens innlegg, der hun gjorde godt rede for det som også SV står for. Men la meg dvele ved ett område, og det gjelder grensedragningen mellom hva som skal overvåkes, og hva som ikke skal overvåkes. SV er også glad for at vi har en etterretningstjeneste som har tilsyn med og kontroll med ting som kan være skadelig for riket. Med den økningen av terror som vi har hatt de siste årene, er det enda viktigere at vi har en operativ og god etterretningstjeneste. Men samtidig vet vi at man kan komme i grenseland når det gjelder dette med ytringer. Det er viktig at folk som er politisk engasjert, og som ytrer seg i media, og også de med solidaritet i forhold til andre land, ikke kommer inn under det begrepet som krever at man skal overvåkes. Dessverre ser vi enkelte ganger at man tråkker litt over på det området. Altså: Folk som har klare politiske meninger, eller som f.eks. driver med solidaritetsarbeid inn mot andre nasjoner og frigjøringsbevegelser i andre land, kommer på en måte lett inn i den samme kategorien som dem som skal overvåkes fordi det er helt nødvendig. Per nå syns jeg Etterretningstjenesten fungerer godt. Vi ser at man har god balanse nettopp på dette feltet. Men det viser også at det utvalget vi har, har en svært viktig jobb å gjøre, slik at man ikke tråkker over, noe som fører til at enkeltpersoner urettmessig skulle bli overvåket, med de belastninger som vi vet det vil være for dem det gjelder.


Jeg takker statsråden for svaret. Det var litt usikkerhet i svaret vedrørende tilbakesendelse av somaliere, men ettersom jeg forstod på statsråden, var det et vellykket initiativ som ble tatt i Danmark. Og da er mitt spørsmål: Vil Regjeringen v/statsråd Dørum sørge for å ta kontakt med myndighetene i Danmark for å se hva de har gjort, og hva som er årsaken til at de har returnert somaliere dit de egentlig kommer fra? Ønsker statsråden å samarbeide med Danmark i denne sammenhengen?


Innledningsvis vil jeg si at Fremskrittspartiet i hovedsak støtter det syn representanten Ingvald Godal gav uttrykk for i sitt innlegg. Kostnadene forbundet med internasjonale fredsoperasjoner viser seg å være større enn tidligere antatt, bl.a. vil NATOs operasjoner mot Den føderale republikken Jugoslavia vare lenger enn forventet. Stortinget har tidligere vedtatt at kostnadene forbundet med internasjonale operasjoner skal inndekkes utenom rammene for forsvarsbudsjettet. Fremskrittspartiet var tilfreds med dette vedtaket, og vil poengtere viktigheten av at dette prinsipp fastholdes. Det er ikke aktuell politikk at hele eller deler av disse kostnadene pålegges inndekket innenfor rammene av forsvarsbudsjettet. Forsvarets budsjett er i dag så vidt lavt at en ytterligere svekkelse av det ordinære budsjett vil få negative konsekvenser for landets forsvarsevne. Ved forslag om inndekning forventes det at Regjeringen foreslår friske penger, som eventuelt kan komme som følge av endring av budsjettbalansen. Det er for øvrig gledelig at de øvrige partier ser ut til å støtte dette syn, for et avvik fra dette prinsipp vil få voldsomme følger for Forsvarets virksomhet. Dette er en nødvendig del av den langsiktige tenkning som er avgjørende for dagens og fremtidens forsvarsevne. Fremskrittspartiet forutsetter at en eventuell debatt om budsjettbalansen gjennom behandling av revidert nasjonalbudsjett ikke vil rokke ved dette prinsipp. For øvrig vises det til merknadene i Innst. S. nr. 161, hvor det står bl.a. at: «Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet vil presisere at de legger til grunn at proposisjonens forslag til bevilgninger i sin helhet bevilges som tillegg til forsvarsbudsjettet og at dette eventuelt kan gjøres gjennom en endring av budsjettbalansen i revidert nasjonalbudsjett slik at bevilgningen fremstår som «friske penger».»


Til Inge Lønning, som peker på alle regler og alle retningslinjer vi har her i Stortinget, er det en ting, eller egentlig to som er viktig å si. Det ene er at vi har finanskrise. Jeg tror alle de som har deltatt i debatten – i hele debatten og ikke bare på slutten av debatten – har fått med seg at det har vært gjennomgangstemaet som alle har berørt. Det gir ekstraordinære tiltak i en ekstraordinær situasjon. Det er det Regjeringen varsler om når den sier det den gjør, om at den skal komme tilbake til dette senere. Det andre er at i motsetning til det Inge Lønning framfører, har bl.a. representanten Flåtten på et tidligere tidspunkt i tidligere debatter sagt at Stortinget er beredt til å ta saker fortløpende for å håndtere denne krisen, og at de er villig til å være med på det. Når det sies at Regjeringen er arrogant, er det en ting som det er fristende å si til Inge Lønning, som en av røverne sa til en av de andre røverne i Kardemomme by om tante Sofie: Hun hørte ikke, hvorpå den andre sier: Hun ville ikke høre. Det er situasjonen for Inge Lønning. Det er helt klart at det vi har sagt, er at i forlengelsen av og i arbeidet med denne pakken skal Stortinget bli hørt. Opposisjonen skal bli hørt, og opposisjonen skal komme med innspill. Jeg har selv sagt om enkelte ting som har blitt tatt opp i salen, at dette er noen av de innspillene vi må ta med videre. I forbindelse med et forslag om å utvide permitteringsordningene, som er fremmet av Jan Tore Sanner, har vi oppfordret dem til å oversende det, for det er et av de forslagene vi må vurdere videre. Sånn må det være. Derfor blir opposisjonen lyttet til, men Inge Lønning vil ikke høre. Jeg håper alle de andre har ørene åpne, fordi det er en invitt.


Jeg har oppfattet at dette er en sak av stor viktighet for Kristelig Folkeparti. Underlig blir det da når denne viktige reformen for partiet vannes ut med politiske konsesjoner til Sosialistisk Venstreparti og til Arbeiderpartiet. Hvilke justeringer er gjort i Regjeringens opplegg for å sikre støtte for dette fra Sosialistisk Venstreparti? På hvilke punkter i saken har Kristelig Folkeparti nå kommet Sosialistisk Venstreparti i møte for å sikre et flertall?


Jeg merker meg svaret, som jeg synes er svært unnvikende. Jeg vil ha en forsikring om at befolkningen i Aust-Agder for framtiden skal være sikret et fullverdig og like godt sykehustilbud som det befolkningen i Vest-Agder har. En slik likeverdighet kan best sikres ved en hensiktsmessig og fornuftig fordeling av såkalte spissfunksjoner mellom de to sykehusene. Forrykkes denne balansen av spissfunksjoner for mye, ender Arendal sykehus opp som et B-sykehus, med den store frykten at den døgnåpne akuttfunksjonen til sist blir borte. Det vil i så fall være en katastrofe og en helt uakseptabel svekkelse av tryggheten for liv og helse for innbyggerne i Aust-Agder. La meg altså spørre igjen: Det må da være slik at helseministeren mener at befolkningen i Aust-Agder skal ha et akkurat like godt, likeverdig og fullverdig helse- og sykehustilbud som befolkningen i Vest-Agder har. Her kan egentlig statsråden bare svare ja eller nei.


Det er vel et poeng i disse diskusjonene å gå litt skrittvis fram. Det kommer vi til å ha som en stor utfordring når det gjelder kompetansekrav – altså hva slags kompetanse læreren i utgangspunktet har, og hvordan vi kan matche med ny lærerutdanning. Vi har i første omgang konsentrert oss om ungdomstrinnet. Det henger godt sammen med hvordan vi nå har lagt opp lærerutdanningen for de eldste elevene i grunnskolen, og så får vi ta den diskusjonen videre framover om hva slags ambisjoner vi skal ha for barneskolen. Men jeg mener at vi har truffet ganske godt nå. Det løpet vi har lagt opp i forhold til kompetansekrav på ungdomstrinnet, er ganske krevende.


Vi har nettopp behandlet kollektivmeldingen i denne salen. Der er det en voldsom satsing på enkelte ting. På jernbane skal vi satse milliardbeløp i fremtiden, på trikk i byer skal vi bruke hundrevis av millioner i fremtiden, buss skal det gis store tilskudd til osv. Samlet skal man altså gi milliardtilskudd. Flytoget har man ettergitt 9 milliarder kr i gjeld. De har et underskudd i år som ser ut til å bli på 60 mill. kr, på å frakte Oslo-borgere til og fra flyplassen. Det ser ut for meg som om denne regjeringen har et voldsomt behov for å kaste milliarder av kroner etter transportformer, bare de går på skinner! Bare det er rett type transport, kaster de altså milliarder av kroner. Men når det gjelder å spare penger, skal man altså legge ned tre flyplasser langt ute i distriktene. Da skal man spare 46 mill. kr. Her kaster man altså sedler og sparer ører. Det er helt uforståelig. For meg virker det som om Regjeringen i festtaler er garantisten for distriktene, men når det kommer til realitetene, er det Fremskrittspartiet som må slå til for å redde det. Og det er jo interessant når man ser, som representanten Kjæstad sa, at det var for å spare penger. Her har man altså alternativet mellom å spare 46 mill. kr og å sette disse 46 mill. kr i sigarettfabrikker og brusfabrikker. Mitt spørsmål til ministeren er: Er det slik at det er mer samfunnsbyggende å plassere disse pengene i aksjer i sigarettfabrikker og brusfabrikker enn å bygge infrastruktur for transport i dette landet?


Jeg takker statsråden for svaret, som var utfyllende og godt, for å si det sånn. Men det handler mest om FN-veteraner, ikke så mye om dem som Krigsinvalidehjemmet Bæreia egentlig ble bygd for, nemlig de som var med under annen verdenskrig og som, som sagt, var villige til å ofre alt i fredens tjeneste. Dette er selvfølgelig en liten gruppe, som dessverre, for å si det sånn, av naturlige årsaker stadig blir mindre, men det er desto viktigere for dem som har vært med, og som trenger hjelp. Jeg er selvfølgelig klar over at FN-veteranene kanskje trenger en annen type hjelp, og den ser vel ut til å være ivaretatt med dette svaret her. Men det er de som har brukt Bæreia for det Bæreia kan tilby, rolige omgivelser, terapibad og annen hjelp når de trenger det, jeg spesielt er redd for skal miste dette tilbudet. Derfor hadde jeg egentlig ønsket at statsråden hadde gitt et løfte om at det var satt av midler som var øremerket til kjøp av plasser på Bæreia, slik at de ikke kommer bak i køen.


Nei. Det som er saken, er at det er kommunene som har plikt til å vurdere spørsmålet om personopplysninger og hensynet til offentleglova i disse sakene. Så er det selvfølgelig mulig for skolene å klage eller be om Fylkesmannens synspunkter på dette. Men jeg kan ikke overta det ansvaret som kommunene har til å gjøre sine avveininger, og det er det som gjelder.


Kåre Valebrokk, i TV 2, som også er skribent i Aftenposten, oppsummerte resultatet av pensjonsforliket slik: Hvis det er noe som er for godt til å være sant, så er det som regel det. Og det er i grunnen en god formulering. Nå har denne debatten i dag vært mer edruelig når det gjelder hva pensjonsreformen rent faktisk er, enn mye av den offentlige pressedebatten som har vært. Det er sagt fra flertallet, og bekreftet gjentatte ganger, at dette dreier seg også om storinnsparinger i pensjonen. Noen kaller det litt mindre vekst, men realiteten er selvfølgelig at mange pensjonister i framtiden vil få vesentlig lavere pensjon enn det man i dag får, hvis man jobber det samme antall yrkesaktive år. Det er en edruelighet i debatten som vi setter pris på, for det har også vært SVs perspektiv i dette. Man har altså gjennom lang tid i diskusjonen om pensjon latt som om dette var et skritt framover, at det liksom var en helt nødvendig reform, og at pensjonene kom til å bli bedre, som også saksordføreren, Heidi Larssen, sa. Det er selvfølgelig ikke tilfellet. Svært mange av oss får dårligere pensjon i framtiden, og jeg er glad for at mange av oss har bekreftet det, for det gir en edruelighet i hva man rent faktisk snakker om som er riktig. Vi har ønsket fra SVs side at denne reformen primært skulle utsettes. Det er ikke fordi vi ikke ønsker at det skal gjennomføres en pensjonsreform, for det er mange svakheter ved dagens pensjonsordning, som må reformeres. Men det er særlig tre viktige grunner til at vi har ment at det har vært riktig, og det er først og fremst at velgerne ikke var kjent med at det skulle gjennomføres en så stor og omfattende pensjonsreform i denne stortingsperioden. Enkelte har jo kalt dette den største velferdsreformen på mange tiår, og det er nok riktig. Det hadde vært riktig å gi velgerne en reell påvirkningsmulighet med tanke på hvordan dette skulle være. Det andre forholdet som vi mener taler for en utsettelse, er at pensjonsreformen vil ha betydning svært mange år fram i tid. Den vil ha betydning for de første i 2010 eller der omkring, og så vil den etter hvert ha betydning for flere. Først i 2050 vil den være helt innfaset. Man har altså ingen hast. Det finnes ingen saklig grunn til å haste dette igjennom noen få uker før Stortinget går fra hverandre – i et år det er stortingsvalg. Det kan nesten bety at enkelte mener det er hensiktsmessig at dette blir ferdig før valget, så slipper man å bry velgerne med det. Jeg tror at det har vært en sterk motivasjon, når mange har ønsket at dette først og fremst skulle bli ferdig nå. Dette har det vært viktig for SV å fastholde. Men vi har ment at det var riktig med en pensjonsreform, og vi har ment at det var viktig at velgerne skulle få si sitt – og å klargjøre våre posisjoner før det. Det andre perspektivet som vi har satt dette i – som er viktig, og som har vært fraværende i debatten om pensjonsreformen som sådan – er hvilket samfunn denne pensjonsreformen innfases i. Hvis man ser på det arbeidslivet vi rent faktisk har, ser vi at det ikke er i stand til å ta imot denne pensjonsreformen. Det betyr at det er svært mange arbeidstakere i dag som ikke gis mulighet til å jobbe fullt, simpelthen fordi arbeidslivet er slik at de skyves ut, enten av fri vilje – ved at man ikke kan jobbe lenger – eller av arbeidsgiverne. Man gis ikke mulighet til full opptjening i folketrygden, ikke engang med dagens system. Men der har vi besteårsregelen, som tar hensyn til at det allikevel er mulig å få en god pensjon. I det framtidige systemet som her skapes, vil den muligheten ikke eksistere. Det vil bli svært mange pensjonister som er forespeilet et langt yrkesliv, men så har man av ulike grunner ikke hatt mulighet til det. Det tror jeg vil være svært tungt for mange. Å fokusere på hva slags arbeidsliv vi har, og fokusere på et samarbeid mellom partene i arbeidslivet og storting og regjering om mange ulike tiltak som gjør det mulig å ha et lengre yrkesliv, vil være nødvendig både for den enkelte og for samfunnet. Men det vi registrerer, er at den sittende regjering ikke har noen av disse perspektivene. Den sittende regjering går til Fremskrittspartiet for å gjøre endringer i arbeidsmiljøloven – for å endre alt som har med trygghet på arbeidsplassen å gjøre, for å svekke de rettighetene arbeidstakerne har oppnådd gjennom mange, mange år. Det er ingen grunn til å tro at dette vil føre til at folk holder lenger i arbeidslivet. Tvert imot vil det føre til at man springer fortere i noen år – og så får man smellen senere. Mange av oss er i stand til å springe fort i arbeidslivet i 25 år – det klarer de fleste med alminnelig god helse. Jeg skal klare å springe fort – og har sprunget fort – i mange år i arbeidslivet. Men hvis man har sprunget fort nok, hvis man har jobbet mye overtid, hvis man har hatt stresset med barn – alt det som gjør livet komplekst når man er i den alderen jeg er i – vil man på ett tidspunkt få smellen. Det perspektivet som mangler totalt i debatten om innstramming i pensjonen, er: Hvordan skaper vi et arbeidsliv som gjør at folk rent faktisk kan bruke seg selv – til gagn for seg selv, for familien sin og for samfunnet – i lengre tid enn det de kan i dag? Dette perspektivet er helt fraværende, noe som gjør at SV mener at man her går til hodeløse innstramminger uten å se på hvordan man kan lage et samfunn og et arbeidsliv som ivaretar enkeltmennesket bedre enn man gjør i dag.


Den alvorlige situasjonen for menneskerettigheter og rettssikkerhet i Ukraina er ikke unik når det gjelder stater i det tidligere Sovjetunionen. For vel 20 år siden trodde vi jo at vi samlet oss om felles verdier. Nå kan det se ut som om man nærmest permanent deler kontinentet, for så vidt på nytt. Europarådet og OSSE er blitt referert til. De virker jo ikke nødvendigvis som effektive organisasjoner med hensyn til å snu denne utviklingen og trenden. Det jeg vil utfordre utenriksministeren på, er om man kan se på om vi har noen effektive virkemidler for å møte denne situasjonen. Ukraina har vært nevnt, og Hviterussland har vært nevnt. Vi kan gå til Aserbajdsjan, og vi kan godt fortsette reisen i ganske tragisk utvikling på mange områder.


I Dagsavisen i går kunne vi lese oppslag om at NSB kan få millionbot – om pendlere som sto igjen på perrongen, om lovede passasjerseter som ikke ble levert, og om Samferdselsdepartementet som truer NSB med bot. Når vil Samferdselsdepartementet gi Vegdirektoratet og Statens vegvesen bøter – bøter for dårlig vedlikeholdte veier, som gir økt risiko for liv og helse, bøter for dårlig vedlikeholdte veier, som øker drivstofforbruket og øker reparasjonskostnadene på bilparken? Norge har Europas dårligste veier. Når vil denne regjeringen gi veiene et løft?


Det høyrest ut som om vi er relativt einige når det gjeld innhaldet i saka og alvoret i ho. Heldigvis har vi system for å følgje opp den typen saker. Og berre for å gjenta det: Eg har som sagt bedt om at dette blir følgt opp, og eg har full tiltru til at det vert gjort. Dei erfaringane ein då i neste runde gjer seg, vil verte kommuniserte på ein passande måte i ettertid.


SV kommer til å støtte Miljøpartiet De Grønnes forslag nr. 22 og forslag nr. 23. Etter denne passiaren mellom representanten Lundteigen og Rasmus Hansson regner jeg også med at Miljøpartiet De Grønne kommer til å støtte noen av SVs forslag, bl.a. det forslaget der vi ber om en opptrapping av satsen for dreneringstilskuddet for å bedre agronomi, jordvelferd og jordas evne til CO2-binding, altså at man ikke skal nydyrke myr, men at man skal ta vare på den matjorda man allerede har, slik at den også binder mer CO2. Det er en rekke andre av disse forslagene som går på jordvelferd, agronomi og økologisk produksjon og forbruk som jeg vil tro at Miljøpartiet De Grønne vil støtte opp om. Det er interessant å vite om Miljøpartiet De Grønne, i likhet med SV, vil støtte forslag om at man styrker rekrutteringstiltakene for kvinner i landbruket.


Det er mange undersøkelser som viser at det er behov for langt mer omfattende tiltak enn det som ligger i den nylig vedtatte Nasjonal transportplan. Jeg står her nå med tilstandsrapporten fra Rådgivende Ingeniører, som har laget en tilstandsrapport om norsk infrastruktur, også for vei og jernbane, og på en skala fra 5, som er god, til 1, som er dårlig, får veiene 2,5 i karakter og jernbanen 2. Dette er bekymringsfullt. Derfor er den andre delen, av et todelt spørsmål, hvordan tidshorisonten og planene er for å stoppe forfallet og fjerne etterslepet. Hva er planen for hvordan man skal få vei og jernbane opp på et tilfredsstillende nivå innen rimelig tid? Hvor lang tid vil Regjeringen bruke på å dekke inn dagens etterslep på vedlikehold på vei og jernbane?


Eg registrerer at Høgres leiar valde seg ut eit spesielt knippe av hovudstader som ho nemnde. Ho nemnde ikkje alle dei andre hovudstadene der det ikkje er like stor einigheit som i dei ho nemnde. Det foregår jo massevis av debattar internt i NATO – ein har debatt om NATOs rolle i forhold til energi, ein har debatt om kvar ein skal vere relevant, og ein har sjølvsagt også mange debattar i samband med ulike styrkegenereringsprosessar. Det burde jo vere kjent også for Høgre at det er ein enorm debatt internt i NATO. Han er faktisk så stor at NATO kan sprekke nettopp på det – fordi ein er så ueinig internt. Det siste, i Sevilla, galdt bruk av NRF-styrken, der det kom heilt klart fram at eit stort fleirtal ikkje i det heile godtek nokon annan bruk av NRF-styrken enn til humanitære formål, nettopp fordi militære åtgjerder sjølvsagt har som hovudhensikt å tryggje sivile liv. Ser Høgre at det foregår fleire debattar internt i NATO?


SV støtter selvfølgelig forslaget som er lagt fram i dag. Norge har i denne saken et direkte ansvar som er annerledes, langt mer annerledes enn det er i svært mange andre konflikter, fordi vi er direkte involvert på de krigførende parters side. Det betyr ikke at SV anser at vårt ansvar også for andre flyktninger blir mindre, det er minst like stort nå. Men dette ansvaret for kosovo-albanske flyktninger er spesielt stort. SV ser også klart at behovet kan bli større, hvis det skulle gå så ille at konflikten fortsetter. Da vil SV gi et signal nå om at SV er rede til å utvide kvoten, slik at vi uten for store og ødeleggende opphold kan fortsette å ta ut flyktninger som har behov for det, og i samarbeid med høykommisæren bidra til at spenningen i nærområdene minskes. For mitt vedkommende og for SVs vedkommende – og jeg tror for flertallet i denne salen – må vi bare bøye oss i dyp respekt for folk og for myndigheter i Makedonia, i Albania og i Montenegro, som nå har håndtert flyktningstrømmer som vi omtrent ikke kan forestille oss. Og vi skal heller ikke glemme at Norge er til stede i nærområdene. Vi kan ikke late som om dette er et valg mellom å hjelpe her og å hjelpe der. Det har vært nevnt i dag at kommunalkomiteen behandler St.prp. nr. 59. Jeg kan si at den er avgitt nå rett før Stortingets møte. Et stort flertall, alle bortsett fra Fremskrittspartiet, har gått inn for de bevilgninger som Regjeringen går inn for, og har også sagt at hvis situasjonen skulle bli slik at det blir bedre i det området som det nå er konflikt i, og at behovet for å ta så mange flyktninger til Norge ikke er til stede, ønsker vi å bruke disse pengene direkte i nærområdene. Det er et viktig signal. Til slutt noe jeg har sittet og tenkt på under denne debatten: Det er et tankekors at vi hvert år når vi debatterer hvordan vi skal finansiere flyktningmottaket i Norge, opplever det merkverdige at de som snakker mest om å hjelpe folk i nærområdene, er de som bruker mest av u-hjelpspengene i Norge, til å ta imot flyktningene her. Jeg håper at denne debatten i hvert fall kan være med på å skape et flertall for å få slutt på den praksisen.


Jeg synes jo at det er både muntert og kostelig at Fremskrittspartiet nå erklærer seg som Norges miljøparti. Samtidig er det min tro at folk blir bedre hvis de får ros enn hvis de bare får kjeft. Så når Fremskrittspartiet som siste parti i Norge oppdager at det er noe som heter klimaproblemer, at det er reelt, at snøen smelter i nord og på polene – ja i det hele tatt – da er vi på banen og sier at det er veldig fint at Fremskrittspartiet har oppdaget dette. Det må ikke misforstås dit hen at vi mener at Fremskrittspartiet er et miljøparti. Jeg har bare lyst til å si følgende om NOx-avgiften: Vi har lagt fram et forslag for Stortinget. Vi varslet det i revidert nasjonalbudsjett. Det gjorde at de berørte næringene startet med et arbeid, fordi man skjønte at dette ble alvor. Vi vil innføre avgiften fra 1. januar 2007, men vi vil gjerne ha dialog med næringen, slik at vi får til den omstillingen som vi ønsker oss. For hele poenget med NOx-avgift er ikke i utgangspunktet kroner i statskassen, det er å få til en omstilling i miljøvennlig retning, slik at vi oppfyller de forpliktelsene vi har i Kyotoprotokollen. For alle som i utgangspunktet ikke skjønner hva NOx er, handler det altså om sur nedbør. Og det rammer oss alle, både fremskrittspartister, SV-ere og alle andre.


Når vi ser på hvor stort handlingsrom man har lokalt, må man jo se på både årets budsjett og neste års budsjett i sammenheng. Når vi da vet at det er opp mot 3 mrd. kr i skattesvikt i år, er jo dette ordentlige penger. Det er ikke sånn at når årsskiftet kommer, er alle disse sorgene slukket. Dette er penger man må trekke fra på den såkalt veldig store satsingen som denne regjeringen har på kommunesektoren. Dette er penger som kommunene er nødt til å finansiere på et eller annet vis. De blir jo ikke borte. Kan representanten fra Høyre forklare for kommunesektoren hvordan de skal spare inn disse 3 mrd. kr i skattesvikt i år som Høyre nå ikke vil være med og kompensere, og hvordan det vil slå ut på det regnestykket som kommunene er nødt til å få til å gå i hop til neste år?


Også i denne saken er det helt på sin plass å gi honnør til forslagsstillerne, som tar opp et kjempeviktig fagfelt. Jeg tror dette fagfeltet er en utfordring for mange av oss, for når barn skal beskrive ting de har vært utsatt for, handler det om hvordan vi som enkeltmennesker blir berørt av det. Derfor er det særdeles viktig at man har et kvalitativt godt apparat som tar seg av dette. I tillegg er det vel også slik at en del av den svarte historien vår i denne sammenhengen er Bjugn-saken, som viser at ting som tilsynelatende kan se greie ut, ikke nødvendigvis er det. Det viser bare hvilken utfordring det er å forholde seg til og håndtere denne typen saker på en måte som er forsvarlig og god for alle som er involvert. For hvis man begår en feil her, vil man ikke bare få ett offer. Man vil kunne få flere ofre. Derfor er det viktig å fokusere på det kvalitativt overordnede. Jeg tror at hvis man skal lykkes med det, må man benytte seg av kunnskap, kunnskap og atter kunnskap fra fagfolk som har kjennskap til det, og som har erfaring, som kan være med og lage gode modeller for hvordan dette skal gjøres. I dette forslaget er det også veldig tydelig referert til Barnahus på Island og til om vi skal lage en norsk versjon av det. Det tror jeg vi har en forpliktelse til å gjøre, nettopp for å sikre at barn som eventuelt har vært utsatt for overgrep, skal kunne komme fram med sitt budskap på en måte som gjør at barnet framstår som troverdig i forhold til å legge grunnlaget for en eventuell straffesak, og for å ivareta de opplevelsene som barna har vært gjennom. Med andre ord vil det være kvaliteten på det den enkelte står for, som sammen med barnet vil være avgjørende. Det er likevel interessant at det er noen nyanser i forhold til framdriften her. Arbeiderpartiet og SV ønsker å slå det fast nå. Vi i Fremskrittspartiet tar det ansvaret som vi har tatt, som en del av budsjettavtalen, og sier at vi må se på dette når vi kommer til revidert. Samtidig skal jeg være så direkte og – i alle fall for min egen del – forskuttere det såpass som å si at dette kommer til å være veldig viktig for vår del. Det er altså slik at noe skal ha høyere prioritet enn andre ting, og hvis man har et samfunn som ikke ivaretar barns rettigheter, sier vel det igjen noe om kvaliteten på det samfunnet. Så kan selvfølgelig noen si at da vil jeg møte meg selv i døren, siden jeg ikke har stadfestet det. Jeg tror at det som nå har skjedd, at enkelte medlemmer i komiteen har vært på Island og lært og sett, fått input, gjør at man står enda bedre rustet til å ta den fullverdige debatten når Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med en oppfølging av dette. Selv om jeg som medlem av Fremskrittspartiet kanskje synes at Stortinget skynder seg litt sakte noen ganger, er det mulig at det er fornuftig, selv om det kan være ubehagelig å innrømme det. Derfor har vi, som sagt, akseptert at man skal komme tilbake til dette og se på det, og da håper vi – og vi forutsetter selvfølgelig – at statsråden nøye og bevisst fokuserer på det, og at man kvalitetssikrer innspillene fra Island og ser på om de vil være direkte overførbare til Norge, eller om vi må lage noen særordninger. Det verste som kan komme til å skje, er at vi får saker hvor barn på nytt igjen ikke vil bli trodd, spesielt hvis det skyldes at det var mangel på fagkompetanse. Det vil være et svik mot de barna det gjelder, og det vil også være en mangel på skjønn og en mangel på samspill mellom de ulike fagmiljøene som må gjøre jobben her. Det er altså slik at vi samlet sett måles på kvaliteten av det vi står for, og hvis vi ikke evner å ta vare på de svakeste av de svake i samfunnet, her representert ved barn, så svikter vi som institusjon, og vi svikter som medmennesker. Derfor er det viktig å fokusere nøye på dette.


Representanten Gabrielsen var også innom Fremskrittspartiets innlegg. Vi kan gå litt tilbake i tid: Det er riktig at da næringskomiteen behandlet næringsmeldingen i fjor, var det Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet som stod som garantister mot økt arbeidsinnvandring til Norge. Parlamentarisk leder i Høyre gjorde også et poeng av det i sitt hovedinnlegg i dag der han presenterte Høyres modell med fri arbeidsinnvandring til landet vårt. Jeg tror Arbeiderpartiet har lyttet svært mye til LO-sekretær Liv Undheim, som har sagt at vi «må beskikke vårt eget hus» først. Fremskrittspartiet er svært enig i mye av det Liv Undheim her har sagt. Vi har 70 000 ledige i vårt eget land. Vi har 66 000 deltidsarbeidende – svært mange kvinner – som gjerne skulle ha jobbet mer, og vi har tre ganger så høy ledighet blant ikke-vestlige arbeidsinnvandrere. Skal vi ikke først få dem ut i jobb før vi importerer enda flere? Og vi har svært liten fleksibilitet når det gjelder EØS-markedet. Bør ikke Ted Hanisch og hans folk konsentrere seg om å få større fleksibilitet i forhold til det europeiske arbeidsmarkedet? Selv om ledigheten her har gått ned, finnes det millioner å øse av. Jeg forstår at Høyre ikke har forstått dette med «brain-drain»-problematikken. Høyre ønsker å gi milliarder i tvungen statlig u-hjelp til den tredje verden, men så skal de knabbe fagarbeiderne. Hvordan skal folk få bygd seg opp i disse landene hvis vi knabber IT-ingeniører og helsearbeidere? Jeg så en statistikk fra Leger uten grenser her forleden som viste at vi i Norge har 16 000-17 000 leger, mens en i enkelte u-land bare har et tosifret antall leger på 4,5 mill. innbyggere, altså samme innbyggerantall som i Norge. Der er det nød, sult og sjanseløshet. Hvor er det moralske aspektet hos Høyre når man da knabber fagarbeiderne? Og hvordan skal disse landene få bygd seg opp?


Jeg takker statsråden for svaret. Som han selv nevnte, skal AltInn bidra til å samordne innrapporteringer fra skatteetaten, Brønnøysundregistrene, Statistisk Sentralbyrå osv., slik at man nå utover vil se resultatene ved at svært mange skjemaer sendes inn elektronisk. Det er vel og bra. Men det er en del bedrifter som likevel ikke er fornøyde, og det er særlig de mindre og mellomstore som fortsatt må forholde seg til forskjellige elektroniske løsninger. Dette er komplisert, man har ikke kompetanse, og det er også ressurskrevende. For det andre tar man ikke selve problemet ved roten, antallet registreringsplikter eller skjemavarianter har ikke blitt redusert noe særlig. Det er vel og bra med denne 2-timersreduksjonen når det gjelder belastning på innrapporteringskravene, men Regjeringen hadde selv et mål i fjor om å redusere dette med 100 årsverk, og man klarte bare 52. Kan vi nå regne med at Regjeringen med de nye tingene som kommer inn – det blir alltid noen andre virkemidler – nå klarer å redusere med 100 årsverk og de 48 i tillegg som man ikke klarte i fjor?


Jeg registrerer at Senterpartiet er overrasket over Fremskrittspartiets stillingtaken i denne saken. Jeg kan opplyse at et sentralt hensyn for oss er hensynet til integrering, særlig når det gjelder dem som kommer fra kulturer som er fjernt fra vår egen. Kristendommen er en helt sentral del av det norske samfunnet og vår historie. Vi ser at integreringspolitikken i Norge har nesten spilt fallitt. Det er dype kløfter mange steder mellom innvandrere og etniske nordmenn. Noen stikkord er kriminalitet, vold, arbeidsledighet, mistro og frustrasjon. Jeg er overbevist om at en av de viktigste grunnene til dette er at innvandrere vet for lite om norske forhold – at man får for lite informasjon, og at man har satt seg for lite inn i vår levemåte, vår historie og vår religion. At vi fritar elever fra et fag som faktisk kan bidra til å gi innvandrere forståelse for vår religion og kulturarv, må være fundamentalt feil i forhold til integrering. Dette er også bakgrunnen for at jeg ønsker at man skal være svært restriktiv med hensyn til fritak. Jeg registrerer at Senterpartiet har lagt seg på en annen linje, at man ønsker en liberalisering når det gjelder fritak. Jeg tror dette er en bjørnetjeneste overfor innvandrere, og spesielt fjernkulturelle. Ser ikke representanten Tingelstad noen problemer i forhold til integrering, ved økt fritak?


Viss representanten Schou høyrde etter i innlegget mitt, tenkte eg nytt om finansiering. Det burde òg Høgre gjera og ikkje berre gå for løysingar som fører til at bankane skal tena meir pengar, slik OPS-løysingar er, men faktisk skapa ei finansieringsløysing som gjer at me bruker pengar frå fellesskapet til å byggja jernbane. Då er òg Høgre sitt forslag om å kutta i formuesskatten og dermed ta pengar vekk frå fellesskapet ei svært dårleg løysing viss ein ønskjer å satsa på toget. Me må altså tenkja nytt for å finna ein modell som gjer at tog blir ein vinnar i budsjetta – uavhengig av budsjetta òg – slik at me får langsiktig utbygging. Det eg registrerer i Sverige, er at dei har ei blå-blå regjering, eg registrerer at det kryr av svensk ungdom i Noreg som søkjer arbeid fordi dei ikkje får arbeid i sitt eige land, og eg registrerer òg at eg ikkje lenger kan skryta av svenskane når det gjeld togsatsing. Det kunne eg før, og eg beklagar at den blå-blå regjeringa har øydelagt den moglegheita for meg.


Den 25. september ble en viktig norsk offentlig utredning, nemlig NOU 2012: 15 Politikk for likestilling, overlevert til barne-, likestillings- og inkluderingsminister Inga Marte Thorkildsen, og stortingsmeldinga som skal følge opp utredninga, er ventet våren 2013. Utredninga viser at vi ikke har kommet for langt med likestillinga her i landet, slik som noen hevder, men vi har kommet for kort. Vi er ikke fullt og helt likestilt i landet – tro det eller ei. Det er behov for systematisk og kontinuerlig jobbing gjennom flere år og gjennom ulike program, bl.a. program for likestilling i pedagogikk, for bredde i folkestyre og mot seksuell trakassering i ungdomsmiljø. Først da får vi et reelt folkestyre, vi får valgfrihet, vi får fordeling og får ivaretatt sårbarhet, som Likestillingsutvalget har valgt som sine fire innsatsområder. Med SVs øyne er dette gode innsatsområder for likestillinga, men også for samfunnsutviklinga for øvrig. Anbefalingene knyttet til valgfrihet dreier seg bl.a. om frie utdanningsvalg og en trepartsavtale for likestilling i arbeidslivet. For arbeidslivet er en veldig viktig arena for framtidas likestilling. Her er den norske modellen med trepartssamarbeid veldig viktig, både på nasjonalt nivå og også med lokal forankring. Bare gjennom et trepartssamarbeid og tegning av samarbeidsavtaler mellom arbeidstakerorganisasjoner, arbeidsgiverorganisasjoner og myndighetene er en forpliktet til å iverksette de mange tiltakene som må gjøres. Blant annet kan en likestillingsavtale inneholde nasjonale mål for reduksjon av deltid. En likestillingsavtale kan også være en oppfølging av program for likestilling i pedagogikk, der ansatte i skoler og barnehager får et kompetanseløft på likestilt pedagogikk og veiledning i hvordan integrere likestilling i pedagogikk og praksis – egentlig bare en oppfølging av likestillingsloven og de lovene de skal følge i dag, men vi trenger systematikk for å få gjennomført det. Anbefalingene fra Likestillingsutvalget er at de virksomhetene som tegner likestillingsavtaler, skal få tett faglig oppfølging, veiledning og kurs i likestillingsarbeid, samt tilskudd til aktivt likestillingsarbeid. Det er utrolig bra. I tillegg har vi en utfordring knyttet til arbeidsmarkedet, at det er kjønnsdelt. Og det er vel mye på grunn av en kjønnsdelt barndom at ungdom i for stor grad tar kjønnsstereotype valg av utdanning. Derfor ser vi med spenning på forslaget om likestillingsstipend innen utdanning, som forhåpentligvis kan bidra til å redusere kjønnsskillet i mange utdanninger og yrkesfag. Sammen med en bevissthet i pedagogikken og bedret rådgivningstjeneste i ungdomsskole og videregående skole kan ungdom få muligheten til å ha frie og reelle valg av utdanning. Og det er en frihet som veier mye tyngre enn retten til å velge spansk ost framfor norsk matproduksjon.


Jeg må si at dette har blitt en underlig debatt. Jeg reiste denne interpellasjonen for å prøve å få klarlagt de private avtalespesialistenes plass i spesialisthelsetjenesten. Av og til blir jeg forundret. Statsråden holdt et godt innlegg, og på mange måter beroliget hun meg. Så kommer enkelte andre fra regjeringspartiene sveivende inn i salen, midt under debatten, og går på talerstolen og holder dundrende innlegg. Man åpner med å si at statsråden på en ypperlig måte har klargjort Regjeringens standpunkt, men holder så et innlegg om en helt annen sak, om et klassedelt helsevesen og det som det medfører – alt tatt fullstendig ut av sammenhengen. Representanten Jan Bøhlers innlegg hadde ikke noe med de private avtalespesialistene å gjøre i det hele tatt. Men jeg skal prøve å forholde meg til fakta. Statsråden slo fast i sitt innlegg at private avtalespesialister er en viktig del av spesialisthelsetjenesten. Hun klargjorde det. Men samtidig sier man – det er jeg litt bekymret over – at man i enda større grad skal integrere de private avtalespesialistene i de regionale helseforetakenes sørge for-ansvar. Det det kan medføre, er muligens en del av det som vi har sett bl.a. innenfor rehabilitering og opptrening, at man først ivaretar sitt, og så, når man skal kjøpe tjenester fra andre, eller sende det videre, kan man ha – jeg sier ikke at man gjør det, men man kan ha – en annen agenda enn nødvendigvis å være mest mulig effektiv. Videre har vi en uttalt målsetting i Norge om at vi skal drive dette etter det såkalte Leon-prinsippet – det laveste effektive omsorgsnivået. Da må man faktisk bruke dem som er mest effektive på kostnadssiden, og ikke minst få redusert ventetiden som mange opplever i dag. Ventetiden i seg selv er en belastning for dem som er syke. Da er det viktig at vi på en best mulig måte og mest mulig effektivt får på plass skikkelige ordninger som gjør at pasienter kan føle trygghet for behandling. Jeg skal komme med et eksempel på hvordan dette kan gjøres. Jeg vil vise til Hamar Øyelegesenter. Følgende stod i Legekunsten nr. 1/2006: «Vi har nå faktisk så godt som erstattet hele øyeavdelingen ved Sykehuset Innlandet, Hamar, sier privatpraktiserende øyelege, Kjell Morten Sætrom, som startet Hamar Øyelegesenter sammen med fire kolleger vel et halvt år etter at øyeavdelingen ble nedlagt i mai 2004. Etter ett års drift kan det konstateres at køene er borte.» Dette er et viktig supplement. Det skal ikke erstatte det som er, men vi må bruke det på en riktig og fornuftig måte, til beste for norske pasienter.


Som representanten Arnstad var inne på, vil Paris-avtalen vere viktig framover. Utsleppsforpliktingane innanfor jordbruket blir absolutt viktige, då dei er innanfor såkalla ikkje-kvotepliktig sektor. Det blir spanande å sjå framover kva som kan kome ut av det. Representanten var òg inne på dette med å redusere dei geografiske forskjellane på nettleiga. Det var sett ned eit utval som gjekk gjennom dette, frå næringa sjølv. Dette utvalet gjekk nøye gjennom kva som skulle til for å få ei utjamning som var hensiktsmessig, og som ikkje var ned på halvøret omtrent for forbrukarane. Dei konkluderte med – dette er nokre år sidan, og det jamnar seg ut litt etter kvart – at 60 mill. kr ville vere nok for å få ei hensiktsmessig utjamning av nettleiga. Kvifor vel Senterpartiet då å bruke 90 mill. kr på ei utjamning der dei siste 30 mill. kr omtrent ikkje vil ha verknad?


La meg begynne med å si at jeg mener at interpellasjoner som sådan kan være en god debattarena for dialog mellom regjering og storting, og håper at denne debatten i noe større grad enn den foregående kan bære preg av det. Så er det slik at det egentlig er minst fem andre statsråder som burde vært her i dag. Helse-, arbeids-, fiskeri-, landbruks- og forskningsministrene kunne gjerne vært her i tillegg til næringsministeren. Nå åpner ikke Stortingets forretningsorden for det. Jeg er for så vidt glad for at både presidentskapet og Nærings- og handelsdepartementet har konkludert med at det passer veldig bra at næringsministeren svarer. Jeg skal begynne med å si noe om, som jeg også tar opp i interpellasjonsteksten, hvorfor Norge har særdeles gode forutsetninger for å lykkes innen bioteknologi. Den kunnskapen vi i Norge har om de store pasientgruppene, er unik. De aller fleste pasientene som behandles, blir godt dokumentert gjennom den generelle pasientregistreringen. I tillegg har vi etablert et kreftregister som inneholder mer informasjon enn det de aller fleste andre nasjonalstater har om både pasientene, den behandlingen pasientene får, og resultatet av den behandlingen. I tillegg vil statsråden helt sikkert være kjent med mitt nabofylke Nord-Trøndelags HUNT-undersøkelse, som er et av mange prosjekter som i sum bidrar til svært mye kunnskap om norske pasienter. I tillegg er det nok en fordel med den tette integrasjonen mellom medisinske utdannings- og forskningsmiljøer på den ene side og utøvende og behandlende medisinske miljøer på den andre. I sum har dette gitt oss en lang rekke fremragende internasjonale kunnskaps- og forskningsmiljøer innen kreft, diagnostikk – særlig fosterdiagnostikk – og medisinsk teknologi. I tillegg – som jeg ikke skal bruke så mye tid på i dag, men som vi likevel må nevne i debatten – har vi havbruksnæringen og farmasinæringen og samarbeidet mellom dem. Vi har sterke forskningsclustere i Trøndelag og i Hordaland. Paradoksalt nok har vi sterke veterinære farmasøytiske forskningsmiljøer i Akershus, av alle ting. I sum har disse forholdene bidratt til at vi har fått en stor underskog av delvis små oppstartsbedrifter, men ikke minst mange gode ideer fra de norske forskningsmiljøene. Jeg tar i interpellasjonsteksten min opp Inven2, eid av Universitetet i Oslo, som alene i år vil få 20 produkter til selskaps- eller utlisensieringsfase. Så er problemet at mange av disse produktene nettopp blir utlisensiert, ikke alltid for norske selskaper, men skaper verdier og arbeidsplasser i andre deler av Europa og verden og ikke i Norge. Dette er viktig. Vi snakker ofte om eldrebølgen. I dag er 14 pst. av nordmenn over 67 år. I 2030 vil det være 18 pst. I 2050 vil over 20 pst. av befolkningen være eldre enn 67 år. Andelen over 90 år vil dobles, riktignok bare til 1,8 pst., fram til 2050. Samtidig blir det færre yrkesaktive per pensjonist. I dag er tallet 4,5 innbyggere i yrkesaktiv alder for hver innbygger over 67, mens det i 2050 bare vil være 2,7 – alt dette ifølge prognoser fra SSB. Ifølge seniorforsker Stein Østerlund Petersen ved SINTEF helseforskning vil det være de somatiske sykehusene som blir truffet først av eldrebølgen, deretter, ti år senere, sykehjem og hjemmebasert omsorg. Så er det uheldig at eldrebølgen sammenfaller med lavere oljeproduksjon. Behov for aktiv petroleumspolitikk har vi. Jeg skal ikke trekke fram Lofoten og Vesterålen. Men uansett hva man gjør med norsk petroleumspolitikk, vil den relative andelen av statens inntekter fra oljen i framtiden bli redusert, uavhengig av hva vi finner ut av i denne salen om Lofoten og Vesterålen og andre mer eller mindre kontroversielle havområder. Men bioteknologi er i denne sammenhengen etter min oppfatning et kinderegg. Teknologien vil på den ene siden gjøre at vi kan utnytte og sannsynligvis styrke den offentlige forskningsinnsatsen inn mot bioteknologi. Det vil forhåpentligvis kunne bidra til at norsk utviklet kompetanse bidrar til at syke får bedre og mer effektiv behandling, raskere tilbakeføring til yrkeslivet og at folk står lenger i jobb. Det vil kunne frigjøre kapasitet på sykehusene ved kortere og mer effektiv behandling. Forhåpentligvis vil det også kunne gjøre at flere kan bo hjemme lenger, og at hjemmetjenestene kan bli mer effektive. I tillegg – det er derfor det er viktig at næringsministeren er til stede her i dag – vil det kunne gi norsk økonomi ett ben til å stå på. Utfordringen er ikke mangel på fagmiljøer. Det er for så vidt heller ikke mangel på kompetente finansieringsmiljøer, for det har vi til dels. De er for så vidt ikke store nok. Men først og fremst er problemet såkorn og venturekapital. Det er slik i Norge at det er lite privat kapital. Det kan man like eller mislike, men slik er det nå engang. Jeg er i denne sammenhengen glad for at det i dag har kommet oppslag i media om at Arbeiderpartiet og LO er i ferd med å nærme seg enighet om å gjøre noen grep i forhold til formuesskatten. Det har jeg lyst til å gi uttrykk for at jeg tror er fornuftig. Det vil selvfølgelig kunne flytte mer kapital til Norge, noe som vil kunne lette på situasjonen, den mangelen på såkorn og venturekapital som vi har i Norge. Men vi har i dag et stort gap mellom gode forskningsresultater, gode ideer og et ferdigutviklet produkt. Dette gjør at mange av disse forskningsresultatene forsvinner ut av landet og blir kommersialisert i andre land. Man har en utviklingstid på mange produkter innen bioteknologinæringen på mellom ti og femten år – ti–tolv år er forholdsvis vanlig. Skal man bruke ti–tolv år på å utvikle et produkt, er man også avhengig av kapital av en viss størrelse. Som jeg har vært inne på, er det allerede med dagens regime stadig flere ideer som har potensial i seg til å bli kommersialisert. Spørsmålet er om vi i dag har virkemidlene til å få disse kommersialisert. Jeg må si at regjeringen har gjort noen fornuftige grep. Sarsia Seed i Bergen er et av mange såkornselskaper. De forvalter 330 mill. kr og har også fått i mandat av storting og regjering å investere i bioteknologien. Det er to problemer med Sarsia Seeds situasjon: Det ene er at de nå er fri for penger. Det er andre er at de hele tiden har vært pålagt kun å investere 30 mill. kr, noe som vil ekskludere veldig mange av de potensielle investeringskandidatene, fordi behovet her for kapital er langt, langt større enn 30 offentlige millioner – og da 30 private millioner, som er forutsetningen. Oslo Cancer Cluster organiserer noen av de sterkeste bioteknologimiljøene, ikke bare i Norge, men også i verden. De har foreslått og tatt til orde for at Investinors mandat skal utvides. Jeg vet jo at statsråden følger med hele tiden, men jeg vil be statsråden følge nøye med. Oslo Cancer Cluster har tatt til orde for å utvide mandatet til Investinor til også å omfatte biomedisin – har de sagt, og så vil jeg gjerne si at det også bør gjelde andre typer bioteknologi. De har for så vidt også foreslått å styrke overføring av midler med 500 mill. kr. Jeg tar ikke stilling til om det beløpet er for stort eller for lite, men jeg har lyst til å høre statsrådens tanker om hvorvidt det vil være nyttig å utvide mandatet til Investinor – på permanent grunnlag – til også å gjelde biomedisin. Det kan hende statsråden er kjent med at Investinor allerede har gjort en slik investering, men det var i forbindelse med finanskrisen. TTO-ene har ikke næringsstatsråden noe ansvar for, men også TTO-ene ved de norske universitetene er fri for penger. Såkornfondene har brukt opp sine midler og kan nå bare bruke midler til å vedlikeholde de investeringene de allerede har gjort. Så bare én ting til – jeg ser at tiden går: Vi ser at de landene som bevisst satser på inkubasjon, er de som lykkes – USA, Storbritannia, Israel, Finland og ikke minst Danmark – riktignok i noen grad i samarbeid med Sverige. Medicon Valley-prosjektet utgjør i dag 350–400 bedrifter, med 25 000 ansatte. Det er 25 000 ansatte i en liten region på grensen mellom Danmark og Sverige som jobber med bioteknologi, og det er meget lønnsomme arbeidsplasser sett i forhold til utnyttelsen av arbeidskraften. Altså: Verdiskapingen per årsverk er gigantisk. Helt avslutningsvis skal jeg slutte der jeg startet. Det er mange statsråder som har med dette å gjøre. Jeg vet at regjeringen har jobbet med bioteknologitilnærming. Jeg ønsker at statsråden kan svare: Er det behov for en mer overordnet tilnærming til bioteknologi i det norske samfunnet?


Det var mye godt i det statsråden sa. Det er godt å høre at statsråden prioriterer forebyggende barnevern, med barnet i fokus. Det var også godt å høre fra statsråden at foreldrene har hovedansvaret. Men ikke ett ord ble nevnt om kontantstøtten, det til tross for at dette er en av Kristelig Folkepartis hjertesaker og helt fram til 1998 var enda mer ytterliggående enn det Fremskrittspartiets forslag er i dag. I Sem-erklæringen står det: «En forutsetning for økt valgfrihet og økt likestilling for småbarnsforeldre er at barnefamiliene har økonomi til å velge omsorgsform.» Videre står det at Samarbeidsregjeringen vil videreføre kontantstøtten og øke beløpet i perioden. Fremskrittspartiet er, med virkning for det budsjettet som ligger til behandling nå, det eneste partiet som går inn for å utvide kontantstøtten til å gjelde flere og å øke valgfriheten. Så vidt jeg kan se har ikke kontantstøtten økt i Samarbeidsregjeringens forslag til statsbudsjett for 2002. Og det er vel neppe tvil om at signalene fra Sem-erklæringen har skapt forventninger hos mange småbarnsfamilier. Og når man da i forslag til statsbudsjett for 2002 ikke finner igjen de lovnadene, som står svart på hvitt i Sem-erklæringen, er det klart at dette skaper usikkerhet og uforutsigbarhet for dem det gjelder. Mitt spørsmål til statsråd Dåvøy blir derfor: Når har Samarbeidsregjeringen tenkt å oppfylle sine løfter om valgfrihet for småbarnsforeldre og øke kontantstøtten? Er det snakk om å øke beløpet for dem som allerede har kontantstøtte, eller er det også snakk om å utvide kontantstøtten til å gjelde fireåringer?


La meg først begynne med spørsmålet fra representanten Andersen. Det er helt riktig at hvis man tar utgangspunkt i OECDs medianinntekt, er andelen fattige barn gått ned. Dermed er det spørsmålet kvittert ut og bør være tydelig. Så har jeg lyst til å kommentere noe av det som har blitt sagt i debatten. La meg begynne med debatten knyttet til sosial dumping. Det står klart og tydelig i regjeringens plattform at man vil fortsette kampen mot sosial dumping. Jeg vil si det på følgende måte: Dette handler ikke om hvor mange ulike planer og tiltak man foreslår, og om det å være mest mulig kreativ og finne på mest mulig, men det handler om å treffe de beste tiltakene for å nå de beste resultatene for å opprettholde et anstendig arbeidsliv i Norge, som vi alle sammen ønsker. Jeg har vært så heldig at jeg den første tiden som statsråd, fikk med meg LO-lederen ut på tur, og vi hadde en god og hyggelig passiar nedover langs Akerselva. Det vi diskuterte, var – og det mente jeg også – det som står i regjeringsplattformen: Det vil alltid være naturlig å gå igjennom de tiltakene som er fremmet, for å se på hvilken effekt de ulike tiltakene har hatt, og hvordan man kan gjøre ting enda bedre. Det vi var veldig enige om begge to, var viktigheten av å se på i hvilke bransjer utfordringene er størst. Jeg vil si at jeg er bekymret når jeg ser de signalene som kommer fra Økokrim, om at en større andel av vinningskriminaliteten nå flyttes over til arbeidskriminalitet. Det er noe vi skal ta på alvor, ikke minst når vi ser på utfordringene innenfor utelivsbransje og transportsektor. Derfor ønsker regjeringen, som jeg har sagt tidligere, å få på plass gode bransjeprogram på de områdene. Jeg oppfatter at også arbeidstakersiden er svært enig i at man begynner innenfor de sektorene. Så har jeg lyst til avslutningsvis å si når det gjelder det som representanten Andersen sa her – at regjeringen går inn for å fjerne overgangsstønaden og fjerne barnetillegget: Det står ikke noe sted begrepet «fjerne» – det står ikke noe sted i regjeringsplattformen at vi skal fjerne, men vi skal gjennomgå ordningene. Så vil vi melde tilbake til Stortinget på egnet måte når en sånn gjennomgang er gjort, og så skal Stortinget bli med og fatte beslutninger.


Jeg takker statsråden for svaret. Selv om svaret ikke var direkte positivt for «Anna Rogde», er det fremdeles et visst håp om at «Anna Rogde» kan få tildelt noen offentlige midler. Jeg er enig med statsråden i at dette med fartøyvern vel er et forsømt område, som det kanskje bør satses sterkere på i fremtiden, og der vil vi fra Fremskrittspartiet iallfall bidra ganske sterkt. Det som er litt interessant, er at det i dag er tre seilskuter som får offentlig støtte ut fra sin tidligere status som skoleskip, og da er det noe forunderlig at ikke andre seilskuter kan komme inn under den samme støtteordningen. Er det mulig for statsråden her å se Miljøverndepartementet og Kulturdepartementet, som finansierer de tre andre seilskutene, i sammenheng?


Etter å ha hørt hovedinnlegget til representanten Tømmerås synes jeg det inneholdt en del selvmotsigelser, og grunnen til det var kanskje at man skulle forklare sin humanitet overfor asylsøkere. Det er viktig å merke seg at en samlet komite understreker at ordningen med kirkeasyl ikke har noen rettslig plass i et moderne, demokratisk rettssamfunn. Det sa også representanten Tømmerås i sin innledning. Ordningen er fra politiske myndigheters side ikke akseptert eller godkjent som en legal ordning. Justiskomiteen viser til brevet fra justisministeren av 17. november dette år, hvor det står: «Kirkeasyl er et begrep som er innført og definert av kirken. Kirkeasylet er ikke et juridisk begrep. Norsk lov gjelder innenfor kirkens bygninger, kirkens bygninger er derfor ikke et «rettstomt rom».» Når man drar inn kirkefreden og at den skal veie tyngre enn norsk lov, stiller jeg visse spørsmål. Flertallet, med representanten Ane Sofie Tømmerås i front, avviser Fremskrittspartiets forslag om å avvikle systemet med kirkeasyl som praktiseres, slik at politiet gis adgang til å pågripe personer uavhengig av bakgrunn, uavhengig av lovbrudd og uavhengig av hvilken bygning de oppholder seg i. Man kan merke seg at Arbeiderpartiet her har en dobbeltmoral, de fører en politikk som gir oppmuntring til kirkeasylanter til å fortsette å bryte norsk lov, og som belønning får man opphold på humanitært grunnlag i landet. Det er på denne måten Arbeiderpartiet mener at en human asylpolitikk i realiteten skal praktiseres.


Jeg registrerer at Jernbaneverket fra tid til annen opplyser at de alltid kjøper fornybar energi. Det er interessant. Det kunne vært greit å få statsråden til å forklare hvordan man kan garantere at togene i Norge alltid kjører på ren energi, som Jernbaneverket hevder at man gjør, når det faktisk er knapphet på denne typen ressurser og det må importeres annen type energi som ikke er like ren som det vannkraft er. Det er da bare noen andre som må bruke den urene energien når det er knapphet på ren energi. Jeg er ikke sikker på om jeg er så veldig imponert likevel, så lenge totalforbruket ikke går ned, for man bare skyver utfordringen over på noen andre som ikke har muligheten til f.eks. å la staten betale deler av regningen, men som Jernbaneverket har mulighet til – i og med at det er en del av et statlig system og et statlig selskap. Kan statsråden svare på det?


Dette var et innlegg som føyer seg til flertallsinnstillingen på en god måte. Første delen var en oppramsing av honnørord og navn på internasjonalt kjente IT-selskaper. I den siste delen gikk Hedstrøm over til å snakke om areal, og det var på mange måter det som ble den viktigste saken. Jeg har lyst til å stille det samme spørsmålet til Hedstrøm som jeg stilte til Rudihagen: Når Hedstrøm ser på de planene som det offentlige har på utdannings- og forskningssiden – og det er de offentlige universitetene og høyskolene vi stort sett snakker om når vi snakker om forskning og utdanning – og når han ser på de planene som disse selskapene har og det de legger fram som sine forslag, og som også er antydet i proposisjonen, nemlig et bedriftsuniversitet, et nettverksuniversitet, det er stort sett det som ligger der av konkrete ting, er han da optimist med sikte på å få i gang, få etablert den type kunnskapssenter som han nå jakter på, et kunnskapssenter som i stor grad vil konkurrere med de sentre som vi har etablert rundt de aller fleste store universitetene i dette landet? Spørsmålet er altså: Er han optimist med sikte på å få til dette kunnskapssenteret sitt?


For det første: Jeg mener at eventuelle bevegelser skjer gjennom samtaler og forhandlinger mellom partiene, ikke gjennom et alternativt statsbudsjett, som er et bevis for det partiprogrammet som Fremskrittspartiets stortingsgruppe har gått til valg på. Vår jobb nr. 1 er å fremme de forslagene vi har gått til valg på. Alt annet ville vært en hån mot alle våre velgere. De skal være helt sikre på at vi gjør alt det vi kan for å ivareta vår politikk. Men la meg snu dette tilbake til Venstres leder, Lars Sponheim. Hvor i Venstres budsjett ligger det en invitasjon til samarbeid med Fremskrittspartiet? For spørsmålet blir jo hele tiden stilt den ene veien! Man forventer på en måte at det er Fremskrittspartiet, og Fremskrittspartiet alene, som skal nærme seg resten av det politiske Norge. Men Fremskrittspartiet har altså en betydelig større oppslutning enn partiet Venstre. Jeg tror kanskje våre velgere forventer at vi holder fast på vår politikk, men hvis Lars Sponheim mener at vi gjennom alternative budsjetter skal synliggjøre samarbeidsvilje, forventer jeg at det også gjelder Venstre, Kristelig Folkeparti og Høyre.


Den strategien som regjeringen la fram i 2014, skal vare fram til 2020. Nå har den vart i litt for kort tid til å ta de store lærdommene av den. Jeg tror likevel det er viktig at vi går inn og ser på hva det er som er utfordringene der ute, og så blir det et satsingsområde som regjeringen må komme tilbake til i de enkelte budsjettproposisjonene. Men det som jeg kan love representanten, er at dette er et tema som jeg og mine kollegaer står sammen om. Det er første gang det er laget en sånn strategi som flere statsråder står bak. Bare det i seg selv er positivt. Så har jeg lyst til å trekke fram: Når vi skal se disse ungdommene, må vi se på helheten. Foruten familievernet gjelder det rådgiverne i videregående skole, det gjelder oppfølgingstjenesten, det gjelder dem som arbeider ute i felten for den enkelte ungdom, og også ansatte i både Nav og barnevernet. De må se ungdommen og se hvilket tilbud det er til ungdommen ute i den enkelte kommune.


Jeg tror folk flest utenfor denne salen opplever at den virkeligheten som noen her inne lever i, er veldig fjern fra hvordan den faktisk er. Det er nå en rekke mennesker som reagerer når de ser hvor høy pumpeprisen har blitt på bensin og diesel. At det skal bli stemplet som populisme at Fremskrittspartiet tar disse menneskene på alvor - tar næringslivet på alvor, tar på alvor at vi har et langstrakt land, at folk skal kunne bo og virke i hele landet - er bare helt utrolig. Jeg konstaterer at spesielt SV på mange måter virkelig møter seg selv i døren - også i denne debatten, som i mange debatter hvor vi diskuterer dette med avgifter. SVs talsmann her i dag, representanten Drægni, sier at han er imot vårt forslag, og at man heller burde hatt et forslag om at avgiftene på drivstoff burde gå opp når klimautslippene øker. Det fremmer ikke Fremskrittspartiet, sier Drægni. Nei, det fremmer ikke SV heller. Hvis det faktisk er det SV vil - ha en mye høyere bensin- og dieselpris ved å skru opp avgiftene - er det helt utrolig at ikke SV tar skrittet fullt ut. Men det er selvfølgelig fordi dette er kjempeupopulært. Så spørsmålet er: Hvem er det som er populister i denne saken? Jeg tror SV har store problemer. Det kan man få bekreftet av de senere meningsmålingene. Det som opprører meg litt i forhold til SV, er at finansministeren før hun ble finansminister drev en valgkamp hvor man var opptatt av de fattiges kår i Norge. I verdens rikeste land har vi en god del mennesker som faktisk sliter med å betale regninger, sliter med å få endene til å møtes. Jeg har tidligere i denne salen sagt at jeg faktisk trodde på finansministeren, at hun hadde et ønske om å komme dem som har lite fra før av, i møte. Denne regjeringen har sviktet fullstendig i kampen mot fattigdom. Når vi nå diskuterer drivstoffavgifter, er dette en ekstra stein til byrden for en rekke mennesker. Vi opplever det når vi får henvendelser, vi ser hvordan folk flest opplever dette. En rekke mennesker i dette landet er faktisk helt avhengige av bil. De er helt avhengige av bil for å få hverdagen til å gå i hop. Når det er blitt så dyrt som det nå er, vil de som har lite fra før, og som er i en tøff situasjon, få ytterligere problemer. Skjønner ikke SV og finansministeren i dagens rød-grønne regjering at når man øker avgiftene, rammer det blindt? Vi som har stortingslønn, har råd til å betale de drivstoffprisene vi nå betaler. De som har høye direktørlønninger, har råd til det, og mange andre har det. Men vi har ganske mange tusen mennesker i Norge som er avhengige av bil, som faktisk ikke har råd til dette. Vi har et næringsliv som nå er i ferd med å bli utkonkurrert på grunn av at denne regjeringen ikke ønsker å ta grep når det gjelder drivstoffprisene - som næringslivet nå må betale. Vi har lange transportavstander for våre produkter ut til det europeiske markedet, og næringslivet kommer til å merke dette godt. Til syvende og sist er det folk flest i Norge som kommer til å bli rammet av denne uansvarlige avgiftspolitikken til regjeringspartiene.