Når det gjelder representanten Orheims bekymringer over Fremskrittspartiets alternative budsjett, vil jeg anbefale representanten å holde ut kvelden og lytte til mitt innlegg senere i kveld. Men det jeg gjerne vil utfordre representanten Orheim på, er: Når vi kikker tilbake, har det seg slik at Arbeiderpartiet gjennom 1990-årene har bygd opp et barne- og ungdomsvern som inneholder en hel rekke forebyggende tiltak og en hel rekke tiltak for styrking av oppvekstvilkår for barn og unge. Uavhengig av dette registrerer vi fortsatt en økning av antall innmeldte saker og saker som er under behandling hos barne- og ungdomsvernet. Uavhengig av dette fortsetter også den negative utviklingen med barne- og ungdomskriminalitet og økende uro i barne- og ungdomsskolene. Etter at Arbeiderpartiet i fjor hadde lagt fram sitt budsjett, dukket denne problemstillingen opp for fullt. Da gikk Arbeiderpartiet meget høyt på banen og tryllet plutselig fram en antivoldspakke til 50 mill. kr. Når jeg kikker i innstillingen som foreligger i dag, ser jeg at i forliket omhandles barne- og ungdomsvernet i fem setninger. Mitt spørsmål til Arbeiderpartiet og representanten Orheim er: Mener Arbeiderpartiet og representanten at denne problemstillingen omkring barne- og ungdomskriminalitet og uro i barne- og ungdomsskolene ikke eksisterer lenger nå, siden antivoldspakken ikke har fått en eneste plass i budsjettet for år 2000?


Jeg synes det er litt utrolig at representanten Thorbjørn Jagland ikke skjønner at det er systemene som er gale. Det er altså slik at skal man styrke skolen, må man gi penger. Skal man styrke eldreomsorgen, må man gi mer penger til eldreomsorgen. Når man hører på den retorikken som særlig Arbeiderpartiet bruker fra denne talerstol, får man det inntrykk at alle problemer blir løst bare vi har store, sterke og byråkratiske kommuner. Men det er helt rett, Fremskrittspartiet er ikke opptatt av å styrke kommunene for å styrke byråkratene i kommunene. Vi er opptatt av å styrke innbyggerne, hvert enkelt individ som bor i de ulike kommunene, og de rettighetene og mulighetene som de har. Hvis det hadde vært slik at Arbeiderpartiet virkelig hadde vært opptatt av mangfoldet i kommunene, hadde de ikke gått inn for å gjøre om selskapsskatten til en statlig skatt. Det er det ene incentivet kommunene har til å stimulere til næringsvekst og nye arbeidsplasser – til mer inntekter for kommunene. Men Arbeiderpartiet gikk inn for å fjerne nettopp den muligheten, under dekke av at man skulle drive nok et område med fordelingspolitikk. Det fører bare til at de kommunene som driver godt og som er effektive, blir fratatt incentivet for å drive enda bedre. Jeg kan ikke forstå at Arbeiderpartiet ikke ser det. Arbeiderpartiet står også her og snakker om denne enhetsskolen. Ja, hva er den? Arbeiderpartiets oppfatning av den er altså at man skal dytte inn en gjeng med uformede, unge mennesker i den ene enden, og forhåpentligvis skal det tyte ut gode sosialdemokrater i den andre. Men dette samfunnet er basert på individer som har ulike behov for læring, ulike behov for utvikling, og som står på ulike nivåer gjennom hele livet. Hvorfor er det så galt at man skaper en skole som også stimulerer de som er flinke, like mye som man stimulerer de som er mindre flinke? Da må man ikke ha en enhetsskole, men man må ha en skole tilpasset det individet som går i skolen. Og så vil man begynne å utvanne dette ved å fjerne karakterene og sette færre krav til at elevene skal bli flinke. Jeg synes at det er en helt gal vei å gå i forhold til å få en god skole. Men for å bedre kommuneøkonomien må man først og fremst sette krav til effektivisering. Til og med SV kaster seg nå inn i debatten om hvor viktig konkurranse er for å få prisene ned. Det snakker man om når man nå avregulerer telesektoren. Da er det konkurransen som står i fokus. Men den skal altså ikke stå i fokus når vi snakker om eldreomsorg. Dette dreier seg ikke om at private skal tjene penger på andres elendighet. Det dreier seg om å utnytte pengene på en slik måte at vi får mest kvalitet igjen for pengene. Det er det innbyggerne som har krav på, og ikke kommunene.


Jeg takker statsråden for svaret. Jeg har forståelse for at han ikke kan ta standpunkt til saken her og nå. Det som er betryggende for meg, er at han eventuelt, dersom det er nødvendig, vil komme tilbake til saken. Poenget her er at det det har vært lagt opp til fra Viken Energinetts side, er en lite miljøvennlig løsning som skaper stor uro blant en befolkning i størrelsesorden 6 000 mennesker. Det man har lagt opp til, er at man tredobler strømstyrken og velger en løsning som er gammeldags. En klar løsning her ville være å sørge for at ledningen blir kablet og gravd ned i bakken. Men jeg takker statsråden for svaret så langt, og så tillater jeg meg å komme tilbake til saken dersom det skulle være nødvendig.


Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til landbruks- og matministeren: «Selvforsyningsgraden av norskproduserte landbruksvarer har i løpet av den tiden den rød-grønne regjeringen har sittet med makten, blitt redusert fra 52 pst. til 47 pst. Dette stemmer dårlig med de ambisjoner regjeringen hadde. Er dette noe statsråden er fornøyd med?»


Jeg tillater meg å sette frem forslag om tilpasninger i regelverket slik at godkjenning av konserndannelser i finansinstitusjoner også kan omfatte at et datterselskap har eksterne minoritetseiere som ikke er finansinstitusjoner.


Om Einar Steensnæs ikke vil vedkjenne seg sitatet om at en sentrumsregjering verken kan kvantifiseres eller eksemplifiseres, er det for så vidt greit, men det er en ganske presis beskrivelse av de to år vi har hatt med en sentrumsregjering. Om det er en journalist i Dagsavisen som har funnet det opp, er det uansett et klassisk, tidløst sitat. En betraktning man kan gjøre – og det viser jo Einar Steensnæs’ innlegg til fulle – er at man driver politikk mellom budsjett og ikke i budsjett. I budsjett har man så langt valgt å gå til høyre. Jeg synes det er prisverdig at Steensnæs bruker mye tid på bistand i sitt innlegg, og det er et illustrerende eksempel på hva de to år med forlik mot høyre har ført til. Jeg har aldri betvilt Steensnæs’ oppriktige engasjement for bistand, men i den planen man la fram i Voksenåserklæringen, skulle man trappe opp til 1 prosent i løpet av fire år. Nå legger man etter to år fram en plan over seks år. Det betyr at ambisjonene er relativt beskjedne i forhold til det som har vært utgangspunktet. Men slik må det bli når man ikke fokuserer på politikken, når det viktigste er å sitte på taburetten. Det har på en måte vært den presise oppsummeringen av de to år, så langt. Jeg må også gi Nilsen et par poeng for at når man nå velger å samarbeide mot venstresiden i norsk politikk – og det er jo prisverdig – vil resultatet bli et helt annet. Det betyr igjen at oppsummeringen av at det er likegyldig for Regjeringen hva som til sjuende og sist blir vedtatt, er en oppsummering som er ganske treffende. Nå skal ikke jeg komme med betraktninger over hvordan forhandlingene kommer til å gå. Jeg håper likevel i det lengste at det vil føre til at vi får en bedre politikk for landet. Men det som kanskje forbauser meg aller mest, er at i de budsjett som Regjeringen har lagt fram, og i de ulike dokument som Regjeringen legger fram for Stortinget, er det svært få visjoner. Det er lite luft, og det er lite fremadskuende politikk. Oppsummeringen av dag-til-dag-politikken er også treffende. Årets budsjett og årets norske økonomi viser f.eks. at vi er mer oljeavhengige enn noensinne, og mitt spørsmål til Steensnæs er følgende: Hvordan skal vi sørge for at nasjonen inn i det neste årtusen blir mindre oljeavhengig når alle budsjett denne regjeringen har lagt fram, viser at vi blir mer oljeavhengig?


Det aller viktigste vernet for gravide vil være at man har en kontrakt, og at man har et arbeid å gå til også når man får kul på magen og har en endret livssituasjon i vente. Derfor lurer jeg på: Ser statsråden at det finnes likestillingspolitiske argumenter mot å la arbeidsmiljøloven åpne opp for flere midlertidige stillinger, spesielt med tanke på dem som har en kontrakt som går ut samtidig som terminen nærmer seg?


Kristelig Folkepartis forslag omhandler et ønske om å oppnå økt trygghet i byene. Selv om det er storbyene som har mest vold, bråk og uro, er dette en problemstilling som selvfølgelig er like viktig også på små steder. Det er noen få som klarer å ødelegge tryggheten for de mange, og dette kan vi aldri akseptere. Flere voldtekter i Oslo den siste tiden har dessverre aktualisert forslaget ytterligere. Unge jenter strømmer til selvforsvarskurs, og de tar en rekke forholdsregler før de går ut om kvelden. Dette er bra, men det er likevel synd at de føler at dette er nødvendig. Nå når sommeren nærmer seg, øker utelivet, og humøret stiger opptil flere hakk. Da burde alle kunne nyte lange lyse kvelder uten å være redde for å bli skremt eller skadet på noen som helst måte. Trygghet er helt grunnleggende for et godt liv. Utrygghet fører med seg angst, søvnproblemer og økt sykelighet generelt. Derfor er dette et usedvanlig viktig tema. Jeg vil derfor også appellere til våre kommunestyrer og lokalpolitikere om å ta denne diskusjonen lokalt. Det er ingen tvil om at synlig politi er svært viktig og helt avgjørende. Der får regjeringen ta sitt ansvar for de manglene vi har der. Samtidig er det mange andre tiltak man kan gjøre lokalt for å bidra til å øke tryggheten for innbyggere og andre som oppholder seg i kommunen. Da handler det om opplyste veier og plasser, godt utbygd kollektivtilbud og nok drosjer. Det handler om gode fritidstilbud og gode holdninger. Mye av volden har dessverre sammenheng med overforbruk av alkohol. Derfor er det viktig å ha virkemidler som fungerer, og virkemidlene må brukes. For Fremskrittspartiet har det vært viktig å gi gode og forutsigbare arbeidsforhold for dem som er seriøse i utebransjen. Samtidig er vi opptatt av at de som bryter loven, driver useriøst eller skjenker mindreårige eller allerede synlig berusede personer, skal det slås hardt ned på. Nasjonale retningslinjer og sanksjoner har Fremskrittspartiet gjentatte ganger etterlyst fra helseministeren, uten at hun har syntes at dette er viktig nok. Dagens ordning gir kommunene full frihet når det gjelder hvordan de vil gjennomføre sine kontroller. De kan selv bestemme hva som er alvorlig lovbrudd, og hva som kan karakteriseres som et mindre lovbrudd, og reaksjonene mot lovbruddet varierer voldsomt. Der noen kommuner gir en advarsel, vil en annen kommune inndra skjenkebevillingen. Et entydig strengt regelverk, likt for hele landet, ville gitt sterke signaler om viktigheten av at regelverket blir fulgt, og ville kunne medføre større respekt for det lovverket vi alle mener vi behøver overfor denne bransjen. STAD-prosjektet fra Stockholm kan vise til kraftig reduksjon av overskjenking og vold samt nedgang i skjenking av mindreårige. Nye prosjekter som kan vise til gode resultater, bør vi kopiere. Vi trenger ikke å finne opp allting selv. Fremskrittspartiet har etterlyst en innføring av STAD-prosjektet ved flere anledninger. Her har helseministeren vært noe lunken, men jeg velger å være optimist denne gangen, da helseministeren tross alt ikke avviser det. Det er også positive signaler når en samlet komité ber om at STAD-prosjektet innføres i storbyene i løpet av neste år. Om man ønsker resultater, må man også foreta seg noe. Det er tross alt ingen politisk uenighet om at alle skal føle seg trygge, og at overforbruk og uvettig bruk av alkohol er et problem for den enkelte og for samfunnet. Fremskrittspartiet vil støtte forslagene nr. 3, 4, 5 og 6 som ligger i saken.


Jeg lover at dette skal bli mitt siste innlegg i denne debatten. Jeg er glad for debatt om barnevernet. Jeg er også opptatt av at vi skal få fram hvordan virkeligheten er der ute, for den er ofte ikke sånn som vi skulle ønske den var. Det skyldes at langt flere barn enn før tar kontakt med barnevernet, eller at langt flere bekymringsmeldinger når fram til barnevernet enn før. Ressurssituasjonen i barnevernet har ikke holdt tritt. I tillegg reises flere og flere kritiske innvendinger mot arbeidsdelingen mellom stat og kommune, sånn som den ble etablert av den forrige regjeringen. Derfor er jeg også mer enn villig til å ta imot både opposisjonens gode råd og opposisjonens utålmodighet når det gjelder ting som ikke er bra nok. Det jeg derimot ikke er villig til, er å akseptere et bilde av at regjeringen ikke gjør noen ting, sånn som det nå er gjentatt fra alle opposisjonspartier – unntatt Kristelig Folkeparti – i denne debatten, eller at vi skulle være tilfreds med situasjonen. For det er åpenbart, både ut fra de prioriteringer vi har gjort bl.a. i inneværende års budsjett og ut fra de redegjørelser jeg har holdt her for Stortinget, at begge deler er feil. Jeg er heller ikke villig til å høre på at vi bare utreder istedenfor å handle. Opposisjonen blander stadig sammen ulike debatter om barnevernet og sier at vårt svar er utredning. Det er én ting vi utreder nå. Det er spørsmålet om vi skal gjøre endringer i det biologiske prinsipp i barnevernet. Det opplever jeg er noe som flere partier har hilst velkommen, men som alle erkjenner at det er store dilemmaer knyttet til. Så er det én ting vi evaluerer. Det er barnevernsreformen fra 2004. Det forbauser meg at opposisjonen mener vi allerede for flere år siden burde endret den reformen som de selv var med på å innføre for bare syv år tilbake. Det er i utgangspunktet en svært kort virketid for en så omfattende reform. Men vi begynner nå å se at mange ting ikke har slått ut sånn som den regjeringen der Venstre satt, ønsket at det skulle gjøre. Derfor har jeg åpnet for endringer – ikke sent, men tidlig, sett i forhold til det som vil være vanlig i alle andre sånne saker. Denne regjeringen har altså forvaltet den reformen som den forrige innførte, og jeg registrerer utålmodigheten hos opposisjonen med å endre den. De andre tingene opposisjonen stadig påpeker at vi har behov for å gjøre noe med, kompetanse, fosterhjem, folk i førstelinjen, utreder vi ingenting på: Vi handler på alle feltene! For et år siden kom jeg her og fikk kritikk gjentatte ganger for at vi ikke klarte å ordne 400 nye stillinger i det kommunale barnevernet. En samstemt opposisjon ga den gangen uttrykk for at det var det viktigste å få til. Nå får vi det til, og da sier opposisjonen at det skjer ingenting. Det kan jeg ikke forstå, og jeg vil oppmode til at vi alle bidrar til en mer nyansert debatt om disse tingene.


Det er veldig mange temaer man kunne ta opp, men jeg vil velge meg ut noen. Det ene er at jeg vil gi full støtte til dem som sier at når Norge nå skal forhandle med EU om industrielle, interessante spørsmål, som f.eks. norsk næringsmiddelindustri, må en forhandle ut fra norske interesser. Det er uhyre viktig, og det er et bredt flertall i Stortinget som ikke bare forventer, men forlanger at regjeringen gjør det. Så har jeg hørt på debatten – og det er mulig jeg har gått glipp av noen innlegg – men jeg kan ikke se at det har vært noen som egentlig har svart, og i hvert fall ikke ministeren, på utfordringene som ble gitt fra Bård Vegar Solhjell når det gjelder flyktninger og situasjonen i Middelhavet. Når vi feirer Berlinmurens fall, bygges det nye murer rundt Europa. Norge bidrar til det. Vi bidrar altså til å stenge folk både ute og inne, og det mener jeg det er grunn til å reflektere over. Det andre er at det foregår en menneskelig katastrofe i Middelhavet fordi folk nå flykter. Veldig mange fra Syria flykter til Nord-Afrika, setter seg i usikre båter og omkommer på havet. Italias aksjon, Mare Nostrum, for å redde folk er altså avsluttet. Frontex, som Norge er med på gjennom det europeiske samarbeidet, har ikke denne funksjonen, for det handler om grensekontroll. Vi vet at dette skjer. På hvilken måte tar regjeringen internasjonale initiativ for å sikre at vi berger mennesker som dør på havet, som vi vet om, og som norske båter – gudskjelov – av og til plukker opp? Det andre er Dublin-avtalen. Det er en avtale som skal sikre at man får opphold i det første landet man kommer til. Det gjør jo at veldig mange flyktninger selvfølgelig kommer til Hellas, Italia og Malta. Nå sier disse landene at de ikke lenger vil stemple passene til folk – de vil la dem slippe gjennom – fordi de ikke klarer å ta dette store ansvaret alene, når det ikke er en bedre ansvarsdeling mellom landene innenfor Dublin-avtalen. Jeg kan ikke se at regjeringen har gjort noe som helst med, eller svart noe som helst på, disse utfordringene. Vil regjeringen ta et initiativ, rekke ut handa til disse landene – som nå ikke lenger klarer denne oppgaven sjøl, verken å berge folk på havet eller å ta imot alle flyktningene – og reforhandle dette, slik at vi er i stand til å ta imot flere, og dele på de oppgavene? Debattene foregår jo i et lys der vi etter hvert ser på migrasjon som ulovlig virksomhet og ren kriminalitet. Det mener jeg vi bør tenke over. Migrasjon handler jo om frihet og om at folk skal kunne både berge livet og skaffe seg et bedre liv.


Slik som jeg forstår forslaget, dreier det seg om å lage en forpliktende opptrappingsplan for nye rekrutteringsstillinger, men vi vet at det er mange forhold som spiller inn når det gjelder hvor mange nye doktorgrader vi faktisk får. Vi har en utfordring mange steder når det gjelder gjennomstrømming, og jeg er veldig opptatt av det. Vi har nå også ny data på individnivå for hele utdanningssektoren som kan gi oss noen indikatorer på at det går an å jobbe mer systematisk i forhold til gjennomstrømming. Det vil altså ikke fanges opp av dette forslaget. Så vet vi at både arbeidsvilkår, hvor moderne utstyr vi har, og om vi har tidsmessige bygninger osv., også vil ha betydning for hvor mange doktorgrader vi får, og hvor attraktiv hele sektoren framstår. Derfor er det viktig at vi ser de totale prioriteringene i sammenheng og ikke bare plukker ut den ene som dreier seg om rekruttering. Det vil være balansen her, hvordan vi klarer å innfri på alle disse områdene, som til syvende og sist avgjør.


Det kan virke smått og uvesentlig å ta opp en sak om sommerferiens plassering etter den ufattelige katastrofen som har rammet Sørøst-Asia. Vår politiske hverdag må likevel fortsette, og med katastrofen i mente får vi en påminnelse om at mange av våre politiske saker blir små i møte med slike tragedier. I håp også om å unngå en debatt om formaliteter la meg innledningsvis presisere: Det er skoleeierne som vedtar skoleruten. Opplæringsloven har rammer for antall skoleuker i løpet av skoleåret. Innenfor disse rammene er det kommunene og fylkeskommunene som legger ut skoledagene utover året. Loven sier at det skal være 38 ukers undervisning innenfor en ramme på 45 uker. Det er en del forhold som påvirker kommunenes muligheter til å legge ut skoledagene. Plassering av eksamen påvirker kommunenes frihet til å legge ut skoleruten. Samordning av skyss legger sterke føringer på kommunene. Som kjent blir eksamensdagene fastsatt sentralt. Skoleskyssen er det delvis busselskapene som avgjør. I tillegg til dette er det sterke tradisjoner i Norge for å starte sommerferien rundt 20. juni, med skolestart igjen i midten av august. Sist sommer fikk vi en debatt i media om ikke skoleferien burde forskyves. Flere somrer med det beste sommerværet i august var åpenbart én grunn. Dessuten har Danmark vedtatt å forskyve ferien, og de fleste land i Europa har tradisjon for å legge ferien til juli og august. Værstatistikken for de siste 30 årene bekrefter folks oppfatning av at august er en bedre sommermåned enn juni. Selv om det ikke er sterke og signifikante utslag, viser tallene for de siste 30 årene at det er flere dager i august med temperaturer på over 10 og 20 grader - det er ikke dramatisk store forskjeller mellom disse to månedene, men det er forskjeller. Spesielt i Nord-Norge er august en måned da det er flere dager der temperaturen er over 10 og 20 grader. Jeg har også lyst til å understreke at det kan være pedagogiske argumenter for å forskyve sommerferien. Skoleåret er som kjent inndelt i to semester, og dette er en ordning som jeg mener bør fortsette. Vi som kjenner skolen fra innsiden både som elever og som lærere, vet at det ofte kan være problemer med en effektiv utnyttelse av skoleåret. Spesielt tiden på slutten av året blir ofte dårlig utnyttet. Går vi lenger tilbake, var 17. mai tiden for avslutning, spesielt i videregående skole. 17. mai-festen var også en fest for at et utdanningsløp var kommet til en slutt. De senere årene er eksamen lagt etter 17. mai både i grunnskolen og i videregående skole. Tiden fra 17. mai til skoleslutt er likevel så kort at det er vanskelig å få til gode og engasjerende opplegg. Skolestart eksempelvis 1. september med skoleslutt eksempelvis 10. juli gir anledning til en annen inndeling av skoleåret. Første semester kan da gå fram til februar, første semester får en bedre organisering, og en driver ordinær undervisning helt fram til jul uten alle opplegg som følger av at en avslutter et halvår. Dessuten vil en få en arbeidsøkt på nesten to måneder etter 17. mai, som vil gjøre det lettere å opprettholde opplegg helt fram til skoleavslutning. Eksamen, i den grad den skal opprettholdes, kan legges til slutten av juni. Samlet vil dette gi en bedre utnyttelse av skoleåret. Det bør også være aktuelt å drøfte en utvidelse av skoleåret ved en slik omlegging. Kan det være aktuelt å utvide skoleåret fra 38 til 39 uker for å få en mer effektiv opplæring? Så kan en argumentere med at en bedre utnyttelse av skoleåret kan oppnås uten å forskyve tiden for sommerferien. Det er selvsagt mulig. Men vi vet alle at det er lettere å oppnå innholdsendringer om en samtidig gjør endringer i skolenes rammer. I en tid da utdanning, skole og kunnskaper er i ferd med å miste status og posisjon, trengs det grep som kan gjøre det å skaffe seg utdanning til en prioritert sak blant unge mennesker. I de voksnes verden er heltene de som tjener mest penger. Grådighet og materialisme er det vi setter opp som forbilde for de unge. Da hjelper det lite om vi samtidig moraliserer over de unges manglende vilje til å velge realfag eller over at de nedprioriterer skole og utdanning. Forskyvning av sommerferien kan også benyttes til å bli enig om en felles skolestart om høsten. I noen land er det en slik felles skolestart. Noen av disse landene har greid å gjøre skolestart til en festdag, Day of Knowledge, kunnskapens dag. Det er kanskje for optimistisk, men hva om vi gjorde siste lørdag i august til en felles skolestartdag, en felles festdag? Jeg tror at det er mange gode grunner til å vurdere en forskyvning av sommerferien. I tillegg til de klimatiske, det som går på temperatur, det som har med antall sommerdager å gjøre, er det også pedagogiske grunner til å vurdere en slik endring. Mitt anliggende er derfor å løfte opp debatten, men også samtidig å be statsråden ta initiativ overfor kommuner og fylkeskommuner, kanskje gjennom KS, for å se på om det kan være aktuelt, og om vi bør prøve ut en ordning med skolens sommerferie i siste del av juli og i august og samtidig prøve å få til en felles skolestartdag, en felles festdag når skolene starter. Det kan jo være et tankekors for oss som tilhører 68-generasjonen, som var med på å rive ned festdager, og kanskje også en viktig påminnelse om at vi skal prøve å løfte fram noen nye festdager. En felles skolestart kan være en slik festdag som vi klarer å få til. Om vi ikke klarer å få til et felles opplegg for hele landet, kunne vi kanskje starte med Nord-Norge. Værstatistikken viser klart at de største utslagene for august er i Nord-Norge. Hvis vi ser på tabellene fra Meteorologisk institutt for de siste 30 årene, er det spesielt i Nord-Norge at det er bedre vær i august enn i juni. Jeg er spent på å høre innspill og debatten, om dette er noe vi bør prøve å ta opp, uten at vi skal si at vi styrer dette herfra. Dette bør kanskje fortsatt være et ansvar for skoleeierne. Men det å lage en festdag ved skolestart bør være en oppgave for Stortinget.


Fremskrittspartiet overprøver ikke noen type forhandlinger. Så vidt jeg vet, er det ingen av partene som har krevd å få levealdersjustert tjenestepensjonen sin opptjent før 2011, snarere tvert imot. Det er det jeg står her og sier fra talerstolen. Det andre punktet er at når det gjelder innfasingsmodellen, som det så fint heter, som det ble enighet om den 4. juni på Statsministerens kontor, er vel ikke den modellen noe som har vært ute på høring hos partene i arbeidslivet og heller ikke vært gjenstand for forhandlinger. Men man la opp til i forhandlingene som Fremskrittspartiet ivaretar, en nærmere utredning om hvordan disse prinsippene skal ivaretas på en god måte. Man ville beholde tilnærmet dagens ordning. Det var det som var utgangspunktet for partene, hvis man går inn og leser om lønnsoppgjøret i 2009. Det tar Fremskrittspartiet inn over seg, og det er vi fortsatt varme forsvarere av.


Som saksordfører Magnar Bergo sa, er det ikke første gang vi i Fremskrittspartiet foreslår å heve grensen for tollfri import fra 200 kr til 1 000 kr. Så jeg regner med at de fleste er kjent med hva saken gjelder, som også saksordføreren greit har redegjort for. Det tragikomiske og interessante i denne saken er at de aller fleste partiene - alle bortsett fra Senterpartiet, så vidt jeg er kjent med - har lovet velgerne at man vil heve grensen. Så når vi i Fremskrittspartiet for tredje gang på få år foreslår her i Stortinget å heve den, hadde jeg håpet at flere partier hadde støttet oss. Grensen på 200 kr har ligget fast så lenge jeg kan huske. Det er kanskje ikke så rart, i og med at den faktisk har stått stille så lenge jeg har levd, og lenger enn det. Vi må helt tilbake til 1975, da denne tollgrensen ble innført. Med en indeksregulering til dagens nivå ville den, som kjent, ha ligget på 1 000 kr. Som finansministeren skriver i svarbrevet til finanskomiteen, er antall sendinger i sjiktet 0 kr-1 000 kr relativt høyt. Det utgjorde ca. 317 000 fortollinger til en verdi av rundt 46 mill. kr de første ni månedene i fjor. Oppjustert til tolv måneder blir det ca. 60 mill. kr. Det er altså ikke de store summene som staten går glipp av i tollinntekter. Men det finansministeren ikke har regnet på - i hvert fall ikke skriver eller sier noe om - er hvor mye alt byråkratiet med disse 317 000 fortollingene koster Tollvesenet og Posten, hvor mye ressurser staten bruker på dette, og, kanskje det aller viktigste, hvor mye tid folk flest, forbrukerne, bruker på å fortolle sendingene. Det store motargumentet i saken nå - ja, det er nesten utrolig å høre det - er hensynet til norsk næringslivs behov og behovet for like konkurransevilkår. Det er ikke så ofte man hører dét fra representanter for Sosialistisk Venstreparti, i hvert fall ikke når det gjelder alle andre næringslivssaker som vi har behandlet her i Stortinget i det siste, eller tatt opp med Regjeringen, som f.eks. konkurranseutsatt norsk industri, som absolutt ikke har samme rammevilkår som man har i andre land. Men plutselig, i denne sak, bruker man det som argument. Uansett, jeg tror faktisk en heving av grensen vil ha minimal betydning for norsk næringsliv. Det vil nok medføre at noen f.eks. kanskje kjøper et dataspill, som oftest er produsert i utlandet, av en utenlandsk nettbutikk, framfor å kjøpe det av en norsk nettbutikk eller en norsk butikkforhandler, med de ulemper man da har. Hvis det f.eks. er behov for reklamasjon eller lignende, er det kanskje ikke alltid like greit å sende varen tilbake til f.eks. Japan og så vente på å få den tilbake igjen. Til sammenlikning er det ikke så veldig mange som kjøper charterturer til Syden fra Sverige, selv om man faktisk kan spare flere tusen kroner på det. Noen få gjør det - jeg har faktisk gjort det selv et par ganger - men de fleste synes det er tryggest og mer praktisk å kjøpe via et norsk reisebyrå. Videre er det mange tilfeller hvor det ikke er mulig for forbrukeren å få tak i en vare i Norge. Man har kanskje særinteresser innen visse områder - enten innen kultur eller hva det enn måtte være. Man ønsker da det produktet fra utlandet og er nødt til å importere det selv. Det er altså et unødvendig mellomledd som da skal ha penger for den jobben, i tillegg til at det tar utrolig lang tid. Kort sagt: Fremskrittspartiet står i denne sak på forbrukernes side. Jeg hadde også håpet at de partier som har lovet sine velgere å heve grensen, også stemmer for å heve den. Slik sett gleder det meg at de øvrige ikke-sosialistiske partiene her i Stortinget nå fremmer følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake i statsbudsjettet for 2009 med en oppjustert beløpsgrense for tollfri import på om lag 400 kroner.» Jeg vil så ta opp Fremskrittspartiets forslag, om å heve beløpsgrensen til 1 000 kr. Jeg regner med at presidenten legger opp voteringen slik at det blir votert over Fremskrittspartiets forslag først. Jeg innser at det er en risiko for at vårt forslag faller, og vi i Fremskrittspartiet vil da subsidiært støtte forslaget fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre.


Regjeringen har satt ned to utvalg som skal se på norsk sikkerhetspolitikk. Det vesentlige spørsmålet i forhold til investeringer og bruk av forsvarsmidler var at man gav seg tid til å se an hva de rådene de kom med, faktisk dreide seg om – i stedet for Ludvigsens bekymring om at ikke alle automatisk er villig til å punge ut. Poenget er vel i første omgang å finne ut hva man faktisk skal forsvare seg mot, og på hvilken måte man skal gjøre det. Men det var ikke det jeg tok ordet til i forhold til Kosmos innlegg. Det var en litt merkelig avslutning for en som er leder i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite, og som i utgangspunktet burde være en som elsker å kontrollere alle underliggende etater og alle departementer. Men velvillig tolket skjønner jeg hva som er poenget, nemlig å gjennomgå offentlig sektor på en slik måte at man er sikret å bruke folk – som kanskje er den viktigste ressursen i offentlig sektor – men også å bruke penger på en slik måte at man får høyest mulig tjenesteproduksjon ut av dem. En viktig utfordring da er å se på om offentlig sektor faktisk er så ineffektiv som mange vil ha det til. Jeg tror det eksisterer en del myter om dette. Vi har f.eks. sammenlignet helsevesenet i USA med det offentlige helsevesen i Norden, og det viser seg av 25 pst. av pengene i det privatiserte helsevesenet i USA går til administrasjon, mens 6-7 pst. av pengene i det norske helsevesenet går til administrasjon. Kan hende det likevel er for mye! Og det er helt opplagt behov f.eks. på sykehussektoren for å administrere på en helt annen, effektiv måte, slik at pasientene blir tatt skikkelig hånd om. Den store utfordringen jeg tror at Arbeiderpartiet, SV, og kanskje også sentrumspartiene står overfor, er å møte den privatiseringsbølgen som vi ser kommer på mange områder i offentlig sektor, med en skikkelig vilje til omstilling og med et omstillingsprogram som også gir mulighet til å dele opp i ulike enheter – selvstyrte enheter, mer makt til de ansatte. Er det f.eks. tanker som Jørgen Kosmo og jeg kunne samarbeide om?


Først til Carl I. Hagen: Vi har ikke noe imot at sentralbanksjefen kommer til Stortinget. Vi mente det var uklokt at dette var knyttet opp til budsjettet, som Hagen så veldig tett gjør. Men jeg mener at det er riktig at Stortinget har en dialog med sentralbanken. Men det aller viktigste er jo at sentralbanksjefen forstår hva storting og regjering ønsker. Han er altså et redskap for det vi ønsker, og ikke motsatt. Det er jo det som gjør at vi kritiserer både mandatet og utøvelsen av mandatet, simpelthen fordi en sentralbanksjef og hans styre skal opptre i tråd med det som er flertallets ønske og Regjeringens ønske. Det jeg synes vi i stigende grad har sett, er at han mener seg å være en overdommer i den økonomiske politikken, hvilket er veldig uheldig og etter SVs syn udemokratisk. Vi har, som enkelte talere har påpekt, vært imot denne måten å fastsette renten på, med et inflasjonsmål og en stadig stigende grad av uavhengighet for sentralbanken. Det er ingen hemmelighet. Jeg mener nok at tiden har vist at dette systemet, for en liten valuta, for et lite land med en åpen økonomi, er meget sårbart. Dette er så ekstremt sårbart. Et inflasjonsmål kan sikkert fungere bedre i en større økonomi, innenfor EU eller innenfor et større valutasamarbeid. Vi er heldigvis ikke med i et slikt valutasamarbeid. Det krever en helt annen helhetstenkning i økonomien hvis det skal kunne dra i samme retning. Jeg er allikevel tilfreds med de signaler som er gitt fra finansministeren og også fra flere av representantene i Stortinget, om de to forhold som er avgjørende viktige. Punkt 1 er at de signaler som vi gir Sentralbanken, skal det legges vekt på. Det som er sagt i revidert nasjonalbudsjett og i forskrifter, at det skal forstås pluss/minus 1 pst., betyr at denne mekaniske forståelsen av det som sentralbanksjefen og hans styre så langt har tatt til orde for, ikke er i tråd med det storting og regjering ønsker. Det vil jeg anta vil være et meget viktig signal som sentralbankens styre og sentralbanksjefen må merke seg, for dette er sagt og uttalt av et klart flertall i Stortinget. Og sentralbanksjefen må, om han vil eller ikke, avfinne seg med at slik er det faktisk i et demokratisk folkestyre. Det andre som jeg er tilfreds med, er at flere her tar til orde for – eller i hvert fall mener å vurdere – at det å ha en debatt om dette i seg selv ikke er skadelig. I England er referatene fra hovedstyremøtene i sentralbanken åpne og tilgjengelige i løpet av kort tid, simpelthen fordi det å ha en offentlig debatt om dette i seg selv ikke svekker noe som helst når det gjelder langsiktighet eller forutsigbarhet i pengepolitikken. Det er viktig at storting og regjering til enhver tid justerer dette hvis det er nødvendig. Vårt ønske er selvfølgelig et annet mandat, men det som et flertall her har lagt vekt på, er at produksjonen, sysselsettingen og kronens verdi skal vektlegges av Norges Bank. Det er et uendelig viktig signal, for det kan bety at vektleggingen av totaliteten i økonomien fra Norges Bank for fremtiden vil bli annerledes. Det vil medføre at renten går ned, og det vil medføre en svekkelse av valutaen – hvilket jo nå er uendelig viktig.


Også jeg vil takke interpellanten som tar opp noen utrolig viktige spørsmål, som jeg skulle ønske at vi hadde hatt mye lengre tid til å diskutere. Jeg vil også takke statsråden for veldig innsiktsfulle og inspirerende svar. Statsråden poengterer at Norge er et flerkulturelt land. Ja, vi er det. Det betyr at vi har mange identiteter og mange historier her i landet. Mange av de historiene handler om den trippelundertrykking minoritetskvinnene er utsatt for: først som kvinne i det norske samfunnet, dernest som minoritet og så som kvinne i miljø med sterke patriarkalske strukturer, som Saera Khan beskrev på en veldig god måte. Det er jo nettopp dette Fremskrittspartiet ikke ser. De ser ikke at det er snakk om en trippelundertrykking av kvinnene. De snakker bare om kultur som svar på de utfordringene vi står overfor, og kommer derfor med enkle svar. Jeg tviler på om de har snakket med minoritetskvinnene sjøl. Vi har kommet langt her i Norge, men det er som følge av en lang og seig kamp, ikke minst mot de kreftene som Fremskrittspartiet representerer. Vi som har kjempet for kvinnefrigjøringen her i Norge, plikter å stå side ved side med minoritetskvinnene. Vi plikter å være med på å føre deres kamp videre – ikke for dem, men sammen med dem. Noe av det som vi bør gjøre mye mer, er å synliggjøre de sterke kvinnene som sjøl har tatt tak. Det har vært altfor lett å usynliggjøre dem, enten det har vært MiRA-senteret, leder av Somalisk kvinneforening eller for den saks skyld Kadra. Jeg er derfor glad for at statsråden så sterkt poengterer at minoritetskvinner har samme krav på å få oppfylt sine rettigheter og utnytte sine muligheter og ressurser som andre norske kvinner, og at manglende økonomisk uavhengighet er et av de største hindrene mot likestilling av kvinner. Ja, den leksa har vi lært, og den gjelder også for minoritetskvinnene. Dersom minoritetskvinnene holdes utenfor norsk språk og samfunnsliv, er det rett det som statsråden sa, nemlig at menns makt overfor kvinnene øker. Derfor er retten til arbeid også en viktig minoritetskvinnesak. Jeg må si jeg blir skremt når jeg ser tallet på hvor mange kvinner som blir holdt utenfor arbeid, og de som har arbeid, har helt sikkert både lav lønn og lav status. Da introduksjonsprogrammet ble behandlet, gikk SV inn for at programmet også skal være en rett for de kvinnene som kommer på familiegjenforening, og at de automatisk skal ha barnehageplass. I forrige uke hørte jeg noen skrekkelige historier om situasjonen for de kvinnene som ikke får automatisk opplæring i norsk, og som ikke får automatisk opplæring i hva slags rettigheter de har i det norske samfunnet. Statsråden var inne på to temaer som jeg hadde tenkt å ta opp, nemlig barnehage og kontantstøtte. Det er jo riktig at en plass i den gode fellesarenaen, barnehagen, vil kunne gi barn med minoritetsspråklige foreldre muligheten til å lære norsk, og at minoritetskvinnene kan ha det som en møtearena. Parallelt med en bedre barnehagedekning, særlig blant ett- og toåringer, har det vært en generell nedgang i bruken av kontantstøtte. Det foruroligende er at nettopp blant minoritetsbefolkningen har det vært en økning i bruken av kontantstøtten. Så kan en spørre seg: Hvorfor det? Jo, det henger sikkert sammen med bl.a. lave inntekter og dårlig sysselsettingsnivå, men det fører i hvert fall til at kontantstøtten blir en økonomisk støtteordning som holder barna ute av barnehagene, og slik hindrer integrering. Derfor er det så viktig for oss at vi nå setter debatten om kontantstøtten opp på nytt, og i hvert fall sørger for å få den avviklet når vi har full barnehagedekning.


Her må jeg si meg uenig med statsråden. Så lenge et poeng her er at holdningene farger fremstillingen, og det innrømmer jo 62 pst. av journalistene og hele 75 pst. av befolkningen som er blitt spurt, ifølge undersøkelsen til Opinion, er det etter min mening et problem at man opprettholder en pressestøtte som er med på å låse fast den markedssituasjonen man har i dag. Min mening og mitt ønske ville da være at man så mer kritisk på pressestøtten slik den er i dag, og om den virker etter forutsetningene. Da tenker jeg særlig på den forutsetningen å sikre meningsmangfoldet.


Jeg vil først tillate meg å bemerke at i replikkordvekslingen med representanten Huitfeldt gav hun uttrykk for at det var unødvendig med forskning fordi loven skulle endres. Meg bekjent er det ingenting i det høringsforslaget som er sendt ut om endringer i friskoleloven, som skulle tyde på at vi ikke har friskoler etter at ny lov er vedtatt. Det betyr at det fortsatt ville være relevant å få undersøkt i hvilken grad friskoler har en positiv eller negativ innvirkning på den offentlige skolen. Jeg vil fastholde at jeg tror motivet for at en stoppet dette prosjektet, var at en ikke ville ha svaret. For noen er det vi behandler i dag, kun en disponering og fordeling av norsk rikdom på budsjettkapitler. For andre handler det om hvorvidt dagens politikere er fremsynte og gir kommende generasjoner muligheten til å ta et godt grep om de utfordringene vi vet kommer. Norge er igjen beæret med topplassering i den internasjonale levekårsundersøkelsen, og nordmenn flest har all grunn til å være fornøyde. Mens folkets formue i løpet av neste år er ventet å overstige 2 300 milliarder kr, plassert i utenlandske porteføljer med ulik grad av risiko, sitter utdannings- og forskningssektoren igjen med noen undringer etter dette budsjettforslaget. Styrene ved landets universiteter og høyskoler undres over hvilke kutt og nedskjæringer de skal komme med for å imøtekomme Regjeringens innsparingskrav. Få av oss vil vel si at en effektivisering i størrelsesorden 1,5 pst. av driftsbudsjettet er dramatisk. Noen vil til og med kunne hevde at det er fornuftig med en budsjettreduksjon fra tid til annen for å bidra til å bedre ressursutnyttelsen og få mer igjen for de pengene som brukes. Likevel må budsjettreduksjoner på høyskoler og universiteter ses i en større sammenheng. Universiteter og høyskoler er viktige i utviklingen av kunnskapssamfunnet, og de må være langsiktige og faglig selvstendige forvaltere av kunnskap. I Regjeringens styringsdokument, også kalt eventyrerklæringen fra Soria Moria, står det at Regjeringen vil styrke bevilgningene til universiteter og høyskoler. I statsbudsjettet for 2005 foreslo Bondevik II-regjeringen et kutt på 78 mill. kr til universiteter og høyskoler for å kutte antall studieplasser. Den gang reagerte de sosialistiske partiene kraftig, og i Budsjett-innst. S. nr. 12 for 2004-2005, side 62, omtaler Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet kuttforslagene på statlige høyskoler med 30,6 mill. kr på denne måten: «Disse medlemmer har merket seg at reduksjonen ikke er begrunnet i annet enn behovet for innsparing på budsjettet, uten å reflektere det faktiske behovet i sektoren. Disse medlemmer mener den foreslåtte reduksjonen representerer et brudd på forutsetningene som har ligget til grunn for gjennomføringen av Kvalitetsreformen innen høyere utdanning, der en av målsetningene er å gi institusjonene større grad av forutsigbarhet.» Noe senere i merknaden står det at forslaget «innebærer et kutt i basisfinansieringen til institusjonene og rokker ved forventningen om at finansieringssystemet skulle ligge fast over tid». Jeg merker meg med interesse den dramatikk som gjenspeiles i merknaden fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Det kuttet som i 2005 var så dramatisk, representerer i området en fjerdedel av det kuttet universitetene og høyskolene får, som de samme partiene insisterer på i statsbudsjettet for 2007. Begrunnelsen er først og fremst hensynet til det samlede budsjettopplegget. Den kritikken de nåværende regjeringspartier fremmet i budsjettet for 2005, rammer dem selv i dag med fire ganger den samme styrke. Det viser et interessant trekk i norsk politikk, og det er ikke et trekk vi kan være stolte av. Fremskrittspartiet foreslo i finansinnstillingen at det ikke skulle gjennomføres kutt i bevilgningene til universitetene og høyskolene. Elevene i videregående skole har blitt lovet gratis skolemateriell i flere år. I dag behandler vi et forslag fra Fremskrittspartiet om at alle elever i videregående skole allerede fra førstkommende høst skal få fritt skolemateriell. Regjeringen går mot dette forslaget og vil innføre en fylkeskommunal ordning som skal innfases over tre år. Det betyr at 66 pst. av elevene i videregående skole ikke får ta del i denne ordningen fra høsten. Det vil nok bli oppfattet som ganske urettferdig av de to tredjedelene som fortsatt må betale skolemateriellet selv. At Regjeringen overlater til fylkeskommunen å ta den upopulære avgjørelsen om at det må innføres en utlånsordning for skolebøker, som gjør at elevene ikke kan bruke ordinær studieteknikk med understrekninger og kommentarer i læreboka, er lite ansvarsfullt. Fremskrittspartiet vil gi elevene en bok- og materialkortordning, hvor de med en form for rekvisisjon kan plukke ut eget utstyr etter eget pensum og utstyrsliste. Da vil eleven kunne velge det læremateriellet som passer den enkelte best. Vi registrerer at både Elevorganisasjonen, Utdanningsforbundet, forfattere, forleggere og en rekke andre, er enig med Fremskrittspartiet i at en utlånsordning vil være den minst fornuftige modellen for fritt skolemateriell. Vi tar til etterretning at Regjeringen overser det. Tidligere i år kunne Riksrevisjonen avsløre at opplæringstilbudet ved en rekke grunnskoler ikke var tilfredsstillende. Riksrevisjonen pekte særlig på at elever som hadde behov for ekstra oppfølging, men som ikke hadde rett til spesialundervisning, var særlig utsatt. Jeg vil derfor gjerne få peke på at Fremskrittspartiet i finansinnstillingen foreslo å bevilge 55,5 mill. kr til ulike tiltak for elever med særskilte læringsutfordringer. Nå når Kunnskapsløftet er under gjennomføring, er det avgjørende at de elevene som tidligere var mest utsatt for å bli oversett, ikke skal bli det under reformeringen av grunnopplæringen. Derfor er det viktig å fokusere særskilt på denne elevgruppen. Riksrevisjonen kunne også meddele at det var lærernes kompetanse som var den viktigste faktoren for om elevene fikk nødvendig tilpasset opplæring. Tidligere har undersøkelser som PISA og TIMSS vist oss at vi har store atferdsutfordringer i norsk skole, ved at våre klasserom utmerker seg negativt med bråk og uro. Fremskrittspartiet foreslo 20 mill. kr ekstra til etter- og videreutdanning av lærere, med særlig vekt på klasseledelse. I tillegg mener Fremskrittspartiet at det er viktig å stimulere til en likere behandling av private og offentlige tilbydere av utdanning. Derfor foreslo vi å innføre en ordning med kapitaltilskudd for friskolene og økt bevilgning til de private høyskolene. Mang en gang har vi opplevd talere fra landets fremste talerstol – jeg henviser til denne – hevde at Regjeringens politikk vil løse de velferdsutfordringene vi står overfor i Norge. Den tidligere lederen av finanskomiteen, nå statssekretær Karl Eirik Schjøtt-Pedersen, sa under finansdebatten, da han fortsatt ledet finanskomiteen, at Regjeringen innfrir sine skoleløfter. Representanten Huitfeldt meddelte i samme debatt at Regjeringen skulle øke bevilgningene til høyere utdanning i løpet av perioden. Jeg undres om vi ikke omtrent på samme tid til neste år vil høre de samme setningene. Men saken er at Regjeringen ikke innfrir sine valgløfter. I kommunene kuttes det for tiden i skolebudsjettene. Det tilsettes ikke flere lærere. Skolebøkene blir ikke skiftet ut over alt, og det er ikke én eneste elev som har fått smake på Regjeringens skolematsatsing. Fremskrittspartiet foreslo i finansinnstillingen å øremerke 600 mill. kr til grunnopplæringen. Både Fremskrittspartiet og Utdanningsforbundet har tro på øremerking som virkemiddel for at pengene skal havne i skolen. Da blir ikke økningen omprioritert av ivrige, dyktige lokalpolitikere med en rekke ulike lokale valgløfter og ønskemål. Blant annet antyder flere undersøkelser at kompetanseutviklingsmidlene for lærerne blir brukt til helt andre formål enn til å bedre lærernes kompetanse. Dersom en satsing på skole skal ha troverdighet, er det nødvendig med tilstrekkelig øremerking, oppfølging og kontroll. Bare på den måten vil en kunne holde ord når en sier at skole skal stå høyt oppe på prioriteringslisten. Jeg synes det er viktig at vi også bruker litt tid i debatten på å diskutere kirkepolitiske spørsmål. Til tross for at det for tiden er et stort og bredt folkelig engasjement i debatten om Den norske kirkes fremtidige tilknytning til staten, er de kirkelige diskusjoner i denne sal nærmest fraværende. Det kan selvfølgelig skyldes at kirkestatsråden er mer opptatt av andre ansvarsområder enn dem som hører det kirkelige til, men tidvis registrerer jeg at det svinges ut slag i flere retninger, sist mot Kirkerådet, som har konkludert i stat–kirke-spørsmålet på en måte som tydeligvis har falt statsråden tungt for brystet. I en budsjettbehandling som denne er det neppe naturlig å trekke opp en større spekulasjon om den skjebnen Gjønnes-utvalgets innstilling vil få. Det er imidlertid høyst relevant å peke på at Regjeringen foreslår flere reduksjoner på kirkelige kapitler i sitt forslag. De har heller ikke til intensjon å følge opp prostereformen. I tillegg har Regjeringen lagt opp til at realkapitalen i Opplysningsvesenets fond kan angripes. På denne måten risikerer vi nå at Kirken tappes for ressurser, sakte, men sikkert. Det skjer midt i en debatt om fremtidig tilknytningsform. Fremskrittspartiet har foreslått 52 nye prestestillinger. Vi har gått mot endringer i lov om Opplysningsvesenets fond som nå tillates tappet, og vi vil beholde bevilgningene til det lokale kirkedemokratiet. Et særskilt argument for dette er jo nettopp at Kirken, midt i en endringsprosess, ikke skal tappes. Vi håper at regjeringspartiene fra og med neste budsjett vil bidra til å sikre finansiell stabilitet for Kirken på lang sikt. Norge er et land som er rikt på penger og olje. Vi er en nasjon med få mennesker, men av disse få har mange høy utdannelse. Av dem med høy utdannelse er det mange som har kompetanse i verdensklasse. Fremskrittspartiet tror det er viktig å få frem flere av dem. Vi tror det viktigste perspektivet for en pengenasjon som Norge vil være å utnytte denne situasjonen med rikdom pengemessig til å stimulere mennesker til å yte sitt ytterste, til å lete der ingen har lett før, og til å finne løsninger som intet hode har sett maken til. Det er én måte å sikre en slik kompetansebygging på, og det er å sikre tilstrekkelige ressurser og gode forutsetninger for økt forskningsinnsats. Det er verdt å merke seg at alle de fire opposisjonspartiene, med følge fra et samlet Forsknings-Norge, et samlet universitets- og høyskolemiljø samt en rekke næringslivsaktører peker på at Regjeringens forskningssatsing er en gedigen skuffelse. Det er leit at fremtiden har så liten vekt i denne regjeringens prioriteringer. Fremskrittspartiets forskningspolitikk ville gitt forskningen i 2007 900 mill. kr mer enn Regjeringens opplegg og i 2008 nesten 2 milliarder kr mer. Ved behandlingen av denne budsjettinnstillingen i fjor stod Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre sammen om tre forslag. Når denne budsjettdebatten etter hvert vil gå mot slutten, vil det være klart at Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stå sammen om 20 forslag. Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre står sammen om ytterligere to. Siden det fra enkelte hold i Regjeringen stadig vises til de store ulikhetene mellom partiene på ikke-sosialistisk side – og jeg skal ikke underslå at det på enkelte områder er store ulikheter mellom disse partiene – er det en glede å kunne fremvise på dette området, i den gode viljes navn, at en kan finne frem til en rekke gode løsninger på dette fagfeltet som er langt bedre enn de regjeringspartiene er kommet til enighet om. Derfor er det med stor glede at jeg på vegne av de nevnte partier, Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, tar opp de 20 forslagene vi står sammen om. Jeg tar også opp de to forslagene Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre står sammen om, samt de forslag Fremskrittspartiet har fremmet alene.


I saken tas det opp forslag om lovendringer for å sikre at en forelder ikke skal belastes økonomisk i tilfeller hvor ekspartneren velger å være hjemme med redusert eller ingen lønn etter å ha fått barn med ny partner. Eksemplifiseringen jeg har sett i media, og også hørt her i stor grad, er å belyse saken med at far er den som er den bidragspliktige, og mor er den som har fått nye barn med ny partner, og som da er bidragsmottaker. Her blir eksemplet at far finner det urimelig å skulle betale mer i bidrag fordi hans ekspartner går ned i inntekt som følge av å ha fått et nytt barn. Det finnes selvfølgelig også eksempler der denne faren får barn med ny partner, og kanskje reduserer inntekten som følge av det. I dette tilfellet ville det kunne gi redusert bidrag til ekspartner som følge av hans valg om nye barn. Det er viktig at saken ses på fra begge sider når en først skal vurdere dette, som også representanten Nilsson Ramsøy var inne på. Slik jeg forstår denne saken nå, er det inntektsreduksjonen på inntil 20 pst. som er gjenstand for drøftelse, hvorvidt det da skal foretas en skjønnsvurdering eller ikke. Har man en større reduksjon, gjøres det en vurdering av hvorvidt dette er rimelig eller ikke. Som flere har vært inne på tidligere, er det mange ulike årsaker til at foreldre går ned i inntekt lik 20 pst., hvorav omsorgsansvar kan være én av grunnene. Uttak av foreldrepenger i ett år er automatisk en nedgang på 20 pst., redusert stilling for å kunne hente i eller følge til barnehagen eller tidsklemme kan også nevnes. Det kan godt være felles barn med den bidragspliktige som kan være grunnlaget for at man er i tidsklemme. Det å skifte jobb eller gå i gang med etter- og videreutdanning kan også resultere i en mindre inntektsreduksjon. Det kan skje uten at man har valgt å få nye barn med en ny partner, men man har da en inntektsreduksjon som kan påføre en økt plikt til bidrag for den bidragspliktige. Vurderingen som skulle bli foretatt i Likestillings- og diskrimineringsnemnda, har også vært tatt opp av representanter her. Slik jeg har forstått det, er det to bestemmelser i bidragsregelverket om inntektsreduksjon. Det ene er inntektsreduksjon på inntil 20 pst., og hvorvidt det skal godtas for både bidragspliktige og bidragsmottakere uavhengig av årsak. Det andre gjelder inntektsreduksjon på over 20 pst., og om det skal godtas uten videre, og om det må foretas en vurdering av om det er en rimelig grunn til inntektsreduksjonen. Saken som nemnda har vurdert, faller – slik jeg har forstått det – innunder sistnevnte regel. Nemnda har da med andre ord ikke vurdert 20 pst.-regelen, og det er jo den jeg føler vi i stor grad diskuterer her i dag. Som statsråden skriver i sitt svarbrev, kan det være gode grunner både for og imot å beholde regelen i bidragsregelverket som aksepterer at både bidragsmottaker og bidragspliktig uavhengig av årsak har en inntektsreduksjon på inntil 20 pst. uten at inntekten skjønnsfastsettes. Det er jeg helt enig i, og jeg ser fram til at vi kan få en sak hvor man ser på de ulike konsekvensene dette kan få for begge parter, og den gjensidigheten som dette selvfølgelig må medføre i slike saker.


Når det gjelder den tredje rullebanen på Gardermoen – som jeg anser vil komme, spørsmålet er bare hvor langt ut i tid – er det noe en vil komme tilbake til i arbeidet med Nasjonal transportplan. Der vil det også ligge klima- og miljøvurderinger. I Nasjonal transportplan kommer vi til å ha en egen klimastrategi, men jeg vil advare mot å ha en tilnærming til infrastrukturbygging generelt der en ser på forrige generasjons miljøkonsekvenser av å bruke bil, buss eller fly og sier at fordi ting har vært galt i gamle dager, så skal vi ikke tenke på å bygge ut infrastrukturen for neste generasjon. Det er en form for fly som kommer til å være i luften, det er en form for kjøretøy som kommer til å være på veiene, men som vil ha et helt annet miljøregnskap, et langt mer positivt miljøregnskap, enn det en ser i dag. Derfor må vi i dag planlegge den infrastrukturen som vi tror at neste generasjon vil ha behov for, og ikke alltid komme på etterskudd. Når det gjelder utslippene fra flytrafikken, vil jeg påpeke at utslippene per person, kilometer transportert, går ned. Men det er flere folk som flyr, det er riktig, fordi vi blir flere folk i dette landet, men utslippene går altså ned per enhet. Den utviklingen er jeg også veldig overbevist om vil fortsette. Vi vet at Avinor, som er statens eget selskap, har bidratt med hundrevis av millioner kroner til utviklingen av biodrivstoff. En gjør det nå lettere å bruke biodrivstoff f.eks. på Gardermoen. Det er et bidrag til å sørge for at luftfarten vil ha en framtid som transportør, samtidig som en får redusert og til slutt eliminert CO2-uslippene fra næringen. Så kjenner jeg meg ikke helt igjen i de tallene som representanten Hansson bruker, for han gir inntrykk av at utslippene har økt med en million tonn i Norge. Det er ikke riktig. Den statistikken som en gjerne finner det tallet i, er fra norskeide luftselskap totalt sett, men der vet vi at mye av den veksten som har kommet, har kommet ved at Norwegian stadig oppretter flere ruter utenlands, ruter som ikke engang er innom Norge, og jeg synes ikke det er riktig at vi skal begrense utviklingen av norsk luftfart fordi at norske selskaper har suksess med konkurranse i utlandet. Derimot ser vi at utviklingen i CO2-utslipp fra luftfart i Norge ligger relativt flatt. En klarer altså å redusere utslippene per avgang, per reiste passasjer, og dermed har man en flat utvikling. Det siste momentet som er verdt å ta med, er at luftfarten er en del av klimakvoteregimet. Det betyr at skulle det bli økte utslipp fra luftfarten, ville det måtte kompenseres ved at en reduserer utslipp andre steder i Norge eller i utlandet, i andre næringer. Det betyr altså at økt lufttrafikk, med økte utslipp, vil ikke gi økte utslipp totalt sett, fordi da må andre ta kostnadene med å redusere der man kan gjøre det billigere. Vi må gå ut fra et klimaperspektiv der vi reduserer utslippene mest mulig totalt sett, ikke bare ser på en enkelt bransje.


Dette har åpenbart vært en god høst for Kristelig Folkeparti. De har hatt en høy profil, og Arne Lyngstads innlegg føyer seg godt inn i denne Kristelig Folkeparti-selvtilfredsheten vi har merket nå i høst. Man kan jo få en følelse av at det er Kristelig Folkeparti som har styrt budsjettforhandlingene, og man kan også lure på om det finnes ett område der Kristelig Folkeparti ikke har vunnet fram. Men på ett område vet noen av oss at det ikke er grunn til den selvtilfredsheten som vi får demonstrert. Det gjelder forskning. For knapt et år siden la daværende Kristelig Folkeparti-statsråd fram en forskningsmelding, og et flertall her i Stortinget var klare på at forskningssatsen skal økes. Vi skal opp på et høyere nivå, vi skal nå OECD-gjennomsnittsnivå i løpet av en femårsperiode. Men verken det opprinnelige budsjettet eller dette budsjettforliket fører oss nærmere dette målet. Det må være klinkende klart. Vi kommer ikke en tøddel nærmere dette målet, til tross for at budsjettforliket øker rammene for undervisningssektoren med 250 –270 mill. kr. Halvparten av dette er til forskning, og forskningsinnsatsen øker med godt og vel 100 mill. kr i og med budsjettforliket. Det er det faktiske forhold. Skal vi nå det målet vi har satt oss, må den offentlige forskningsinnsatsen hvert år i en femårsperiode øke med minst 1 milliard kr. Dette fører oss ikke nærmere målet. Derfor blir spørsmålet til Kristelig Folkeparti, som var med på målet om OECD-gjennomsnittsnivå i løpet av en femårsperiode: Opplever de at vi er kommet nærmere dette målet med det budsjettet som de nå slår seg på brystet og er veldig godt fornøyde med?


Representanten Voie svingte seg til de store høyder og utbasunerte klart og tydelig at underskuddet innenfor helsesektoren iallfall ikke skulle ramme utdanningssektoren. Men det er jo det som er i ferd med å skje nå! Det store genererte underskuddet på ca. 1,8 milliarder kr, som er dokumentert i en NIBR-undersøkelse, vil ramme videregående skole. Det er nødt til å ramme videregående skole hvis vi ikke gjør noe med det, nettopp fordi utdanningssektoren er den største sektoren som fylkeskommunen sitter igjen med. Det er også den mest økonomisk krevende sektoren. Og hvis en nå skal fordele dette genererte underskuddet på 1,8 milliarder kr på de ulike sektorene som er igjen, er det åpenbart for alle at dette vil ramme videregående skoler – hvis vi altså ikke gjør noe med det. Så det grunnleggende og prinsipielle spørsmålet er: Er vi villige til å sanere og ta ansvaret for dette genererte underskuddet? Og bare et lite apropos: Når staten nå har tatt over sykehusene, er det ganske kjapt kommet klare signaler om at her er det behov for tilleggsbevilgning. Og her er staten åpenbart villig til å legge inn ekstra penger. Det var man ikke den gangen fylkeskommunen satt med ansvaret for helsesektoren. Er vi da villige til å løfte vekk dette genererte underskuddet og si at fylkeskommunene skal starte på scratch i forhold til de gjenværende sektorene de har ansvaret for? Det er det grunnleggende – og det prinsipielle – spørsmålet som Søren Voie overså og svingte seg godt over. Så til statsråden. Jeg forstår jo at statsråden ikke vil si hva som kommer i revidert. Men jeg hadde for så vidt ventet at statsråden hadde problematisert dette forholdet som er tatt opp i interpellasjonen, nemlig: Vil dette ramme videregående skole, og hvilke konsekvenser kan det få for videregående skole hvis fylkeskommunene kommer i en økonomisk situasjon der de ikke er i stand til å opprettholde tilbudet, ikke i stand til å opprettholde et desentralisert utdanningstilbud, opprettholde skoleklasser osv.? Og hvis de blir tvunget til å kutte på grunn av at vi ikke er villige til å overføre eller sanere gjeld, vet vi at det er de dyreste tilbudene som i første omgang blir kuttet. Det vet vi. Det er naturlig. Sånn må det være. Og de dyreste tilbudene er de yrkesfaglige tilbudene. Så jeg venter spent på revidert og på hva Regjeringen vil legge inn der. Min sterke oppfordring er at her må det legges inn penger. Hvis vi ikke gjør det, vil dette helt klart i årene framover – iallfall i 2003 – ramme videregående skole, utdanningstilbudet og omfanget av de ulike tilbudene


Da Stavanger kommune startet arbeidet med den nye kommuneplanens arealdel, ble fylkesmannen og representanter for landbruksavdelingen, miljøavdelingen og kommuneavdelingen invitert til et dagsseminar hvor kommunen bl.a. var representert ved ordfører og rådmann. I løpet av planprosessen klarte man å finne fram til realistiske løsninger i nær kontakt med både fylkesmann og fylkeskommune. Det er denne samarbeidsløsningen, som var godkjent av fylkesmannen fordi den tok tilstrekkelig hensyn til byens landbruksarealer, Miljøverndepartementet nå har overprøvd. Det er oppsiktsvekkende. Vi vet jo av erfaring, og også fra nabokommunene Sandnes og Sola, at fylkesmannen ofte overprøver lokale folkevalgte vedtak på en måte som i alle fall undertegnede finner direkte udemokratisk. Det er ille nok og burde vært gjenstand for mer debatt. Men at vi nå har fått en miljøvernminister som ikke bare feier til side bystyrevedtak, men også i praksis feier til side statens egne lokale representanter, er bekymringsfullt. Jeg registrerte at miljøvernministeren fortsatt argumenterer på samme måte som Venstre, hennes eget parti, gjorde i Stavanger kommunestyre, og at hun argumenterer mot flertallet av Stavanger-politikerne som faktisk bor i nærheten av de områdene som dette vedtaket angår. Som statsråden kanskje la merke til ved begynnelsen av stortingsmøtet, ble det i dag overlevert et privat forslag, et såkalt Dokument nr. 8-forslag, fra representantene Tore Nordtun, Jan Johnsen og meg selv, et forslag som representanten Tore Nordtun har utarbeidet, og som vi andre har sluttet oss til. Dette forslaget, som altså er underskrevet av representanter fra tre partier som til sammen har et solid flertall i Stortinget, ber Regjeringen vurdere på nytt Stavanger kommunes arealplan. I premissene for forslaget ligger en sterk kritikk av Miljøverndepartementets vedtak om å endre arealplanen. Dette forslaget vil med stor grad av sikkerhet oppnå flertall i stortingssalen etter at komitebehandlingen er ferdig. Det er også årsaken til at det ikke er lagt fram noe forslag i denne interpellasjonsdebatten. Etter min vurdering er det mer seriøst å få en grundig komitebehandling av et privat forslag framfor ikke-gjennomarbeidede forslag i en interpellasjonsdebatt. Men miljøvernministeren skal være klar over at hun, dersom hun står på de standpunktene hun har framført her i dag, vil slå hodet ganske hardt mot stortingsbygningen, og det er en ganske solid murbygning; det vil gjøre ganske vondt.


Både da vi var utafor regjering, og etter at vi kom i regjering, har vi hatt innflytelse når det gjelder transportpolitikken og hvor mye penger vi skal bruke på jernbane. Vi inngikk forlik før vi kom i regjering, som vi videreførte i regjering, og vi fikk med den nye nasjonale transportplanen en opptrapping, en historisk økning til jernbane. Så både Venstre og SV er spesielt opptatt av tog og av jernbane – og det er bra. Jeg syns det er fint at Venstre fortsatt vil ha trøkket på jernbane. Det vil vi også – i allianse med andre på utsiden som er opptatt av dette. Også i klimaforliket – som jeg har lyst til å trekke fram – lå det inne en økning til jernbane som allerede det første året ble innfridd i budsjettet. Det er riktig at vi ikke kommer til å stemme for Venstres forslag til budsjett. Da måtte vi bl.a. også ha stemt for en skattelette til de aller rikeste i Norge – de som har over 3 mill. kr i bruttoinntekt – på 70 000 kr. Det ønsker vi heller ikke.


Det trur eg er fleire ting, men viss eg skal nemne noko, vil ein veldig avgjerande faktor vere, trur eg, å styrkje kunnskapen om effekten av klimaendringane, ikkje minst når det gjeld havforsuring. Det er ein kraftig undervurdert effekt av klimaendringane, som heldigvis no får meir merksemd, også innan forskinga, om korleis det systematisk kan påverke, endre og flytte artsmangfaldet. Det vil vere svært viktig for oss. Det kan få store konsekvensar for våre havområde. Vi ser for oss at vi skal kunne gjennomføre pilotprosjekt og tiltaksanalysar, som ytterlegare tiltak for å forbetre miljøtilstanden i områda i Nordsjøen og Skagerrak, og at vi skal kunne vidareutvikle eit samordna overvakingssystem for dei ulike områda, og det kan vere eit viktig grunnlag for framtidige forvaltningsplanar. Det er i alle fall blant dei sentrale tinga.


Også dette kort: Det står en del om innføring av kammerlås og at man skal ta vekk tennstempelet. Det er jo en informasjonssak, og derfor gjør ikke Fremskrittspartiet noe særlig med det. Men vi viser til Budsjett-innst. S. nr. 7, hvor vi går mot dette – bare så det er helt klart.


Som representanten sikkert forstår, er det ikke mulig for meg å gi en eksakt dato for når dette vil skje, men målsettingene som er gitt av Regjeringen på dette området, er meget klare, og vi vil ha absolutt fullt trykk for å nå dem. Hvis representanten tillater en kommentar til forurenser betaler-prinsippet: Problemet med det notatet som opposisjonen leverte til Regjeringen for bare noen få uker siden, var at det ikke var spor av forurenser betaler-prinsippet i notatets 61 punkter. Jeg tror at en viktig del av dialogen om klimameldingen i Stortinget må være at vi i større grad får det slik at de som forurenser, betaler for å rydde opp i forurensingene. Det er en rekke områder der det vil være potensial for den diskusjonen i debatten mellom opposisjon og regjering om et klimaforlik. Vi kan ikke bare pøse ut penger til alle gode formål, heller ikke til miljøområdet, selv om det ligger mitt hjerte nær å gi mye til alt riktig når det gjelder miljø. Vi må også ha penger inn igjen, og da er det rimelig at forurenser betaler for oppryddingskostnadene.


På vegne av representantene Kenneth Svendsen, Ketil Solvik-Olsen og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om å gi Regjeringen fullmakt til å redusere merverdiavgift på strøm og elektrisitetsavgift i perioder med ekstraordinær høy strømpris.


Svaret på det er ja, og derfor har jo regjeringen styrket permisjonsrettighetene for selvstendig næringsdrivene. Vi ønsker at de skal få muligheten til å ta del i velferdsordninger som denne på lik linje med andre. Så er jeg litt forbauset over at representanten stiller spørsmål som om det bare var menn som hadde foretak eller jobber som selvstendig næringsdrivene, som skulle gjøre det vanskelig for dem å være hjemme. Det er også mange kvinner i denne posisjonen som når de får barn, allikevel, av åpenbare grunner, må finne mulighet for å være hjemme i en periode. Jeg tror det er få jobber som er umulig å kombinere med en periode i permisjon, særlig fordi vi har så fleksible ordninger, f.eks. muligheten for å ta ut permisjon gjennom tidskontoordningen. Derfor mener jeg vi har et system som er fleksibelt, som er innrettet mot bredden i arbeidslivet vårt. Så er det jo også sånn at fedrekvoten kommer på toppen av en ordning som allerede er den rauseste i verden.


Det som virkelig er historieløst i denne debatten, er at noen tror at en enkelt arbeidstaker på en arbeidsplass er like sterk som en arbeidsgiver. Det vet alle som har vært i arbeidslivet, at sånn er det ikke, og jeg har vært der i 17 år, så jeg har prøvd litt av hvert. Det som er historisk her, er at arbeidsfolk har skjønt at de må stå sammen hvis de skal kunne balansere dette og få sin del av verdiskapingen og få lover og regler som gjør at man kan fungere som arbeidstakere og familiemennesker, og helst stå i arbeid til pensjonsalderen. Det er dette fellesskapet som gjør at man får fram produktiviteten i den viktigste ressursen vi har i dette samfunnet, nemlig menneskene, og det er dette fellesskapet som er nødvendig også når noen forsøkes lokket ut i å skulle jobbe seint og tidlig og helg og søkn og hele tida fordi man er ung og sterk, og det er morsomt å jobbe. Jeg lærte dette av min far, som var skogsarbeider. Han så på noen av dem som var yngre enn seg sjøl, og som sprengte alle akkorder og jobbet og ødela helsa si før de var 30. Min far sto som den eneste skogsarbeideren til pensjonsalderen, fordi han skjønte at han måtte ta menneskelige hensyn i sin arbeidshverdag. Det er ingen som ønsker at alt skal være som før. Nei, tvert imot, SV har forslag om forsterkninger av arbeidsmiljøloven, f.eks. å lovfeste retten til heltid, og det er mange ting som må gjøres annerledes enn før hvis vi skal komme oss velberget inn i framtida. Vi må dele mer. Da blir vi mer produktive. Det sier også OECD, at vi taper 9 mrd. kr i året på ikke å dele godt nok. Vi må styrke velferden og arbeidsvilkårene slik at færre blir sjuke, vi må styrke det slik at flere kan få heltid, og vi må begynne å hanke inn penger fra økonomisk kriminalitet, som er i ferd med å slå beina under arbeidslivet vårt og samfunnet vårt. Der er det mye å hente. Men det bør ikke gjøres på den måten som høyresida nå foreskriver, som er gammeldags Høyre-politikk. Det er ikke moderne i det hele tatt. En av de første tingene regjeringen gjorde da den kom til makta, var å fjerne kravet til helseforetakene om at de skulle jobbe for heltid. Ja, det er en faktisk aktiv handling fra regjeringen, som fjerner jobbing for heltid i det området som staten har ansvaret for, og der man er arbeidsgiver. Så det er ingenting som tyder på at denne regjeringen er opptatt av heltid, men det er mye som tyder på at den er opptatt av å svekke arbeidstakernes rettigheter.


Jeg takker statsråden for svaret. Jeg har en viss forståelse for at det er vanskelig å gå inn på enkeltsaker. Men hvis man ser det i et litt større perspektiv, ser vi f.eks. innenfor det fagfeltet som jeg selv har min bakgrunn fra, som lege, at man i EØS-området gir en generell tillatelse til arbeid i Norge med mindre kompetansekrav enn man hadde før. Man måtte ha en god del tilleggskurs tidligere for å sikre en utlikning i forhold til ulike fagområder i Norge, sosialmedisin, trygdemedisin osv. Samtidig er det nærmest umulig, om ikke det, så i hvert fall svært vanskelig, for andre med tilsvarende kompetanse utenfor EØS-området å få arbeid i Norge. For meg, og jeg tror mange med meg, virker den grenseoppgangen svært ufornuftig. Når man har behov for kompetanse i Norge, må man finne fram til en tilnærming for å kunne la folk komme hit og arbeide – en tilnærming som ikke bestemmes av om landet tilhører EØS eller ikke, men primært ut fra spørsmålet: Er dette en kompetanse som er egnet og tilstrekkelig, slik at vedkommende kan få arbeid i Norge? Har statsråden noen kommentarer til den problemstillingen?


Å være både likestillingsminister og inkluderingsminister er to viktige arbeidsoppgaver, men en må ha to tanker i hodet samtidig. Mitt mål som inkluderingsminister er at de som har fått lovlig opphold, får en tilhørighet til det norske samfunnet, at de blir møtt med respekt, og at de blir inkludert i samfunnet. Da vet vi at både språk, utdanning og arbeid er viktig, som jeg som minister skal arbeide for på dette feltet. Så er det også i forbindelse med inkludering, likestilling og diskriminering, ikke minst, et viktig arbeid, og regjeringen vil nå jobbe med en universell likestillings- og antidiskrimineringslov, som vil stå i fokus. Det er mange ting som kan komme inn der som det er viktig å se på. Men samtidig blir det fremmet en handlingsplan om antisemittisme. Jeg tror det er viktig at vi kan få andre ting også inn i denne handlingsplanen, som jeg vil komme tilbake igjen til Stortinget med.


Også jeg vil takke utenriksministeren for en fyldig og god redegjørelse. Det er ingen tvil om at EU på enkelte miljøområder vil være drahjelp for oss som ønsker en mer miljøvennlig framtid. EUs holdning til Kyoto-avtalen er et eksempel på det. Jeg forventer også at EU vil være til hjelp når vi nå skal gå i gang med forhandlinger om ytterligere reduksjoner i utslipp av klimagasser. På enkelte områder stikker likevel EU kjepper i hjula for oss som vil hindre menneskeskapte klimaendringer. Staten er en helt nødvendig støttespiller for å få til rensing av gasskraftverkene på Mongstad og Kårstø. Som utenriksministeren sa i sin redegjørelse, er Regjeringa urolig for framtida både på Kårstø og på Mongstad fordi EUs regelverk på dette området ikke er klart. Vi kan ikke utsette en månelanding fordi EU ikke får på plass regelverket. Vi må fortsette med våre planer for rensing, samtidig må vi presse på EU for å få på plass regler som sikrer at vi kan gi statsstøtte til å rense gasskraftverk. Jeg tror at Norge kan være et foregangsland på dette området, et land de som arbeider for et bedre miljø i EU, kan bruke som eksempel i sitt arbeid for å redusere utslipp av klimagasser. De problemene vi nå kan ha med EU, er eksempel på hvordan EUs regelverk for det indre marked fungerer. Det er markedskreftenes frie spill som er regelen, alt annet er unntaket. Det finnes unntak fra denne regelen, og nå må vi sørge for at statlig støtte til håndtering av CO2 blir ett av unntakene. Jeg ser at enkelte er blendet av Brussel og mener at det er Regjeringas feil at EU ikke allerede har godtatt at det kan gis statlig støtte til CO2-håndtering. Jeg tror vi må innse at den norske regjeringa, sjøl om det er en flertallsregjering, ikke alene kan bestemme over EUs regelverk. Det kunne vi heller ikke gjort sjøl om vi hadde vært medlem av EU. Jeg tror det er viktig at vi alle, uansett syn på både EØS og EU, setter kjepphestene på stallen. Vi må nå sørge for at gasskraftverkene på Mongstad og Kårstø blir renset etter planen. På andre miljøområder enn klima sliter vi mer med EU. Et stadig tilbakevendende problem er at vi ønsker å gå lenger enn EU når det gjelder å redusere bruk av miljø- og helseskadelige stoffer. Det var noe Norge sleit med allerede under EØS-forhandlingene for mer enn 15 år siden. Den gang slapp vi å tillate bruk av asbest, fordi vi fikk overgangsregler. Etter at EØS-avtalen ble inngått, har vi flere ganger måtte tillate bruk av stoffer som vi i utgangspunktet ønsket å forby, bl.a. tilsetninger i barnemat. Denne regjeringa har inntatt en mye mer offensiv holdning til EU enn tidligere regjeringer. Det er ikke noe vi gjør bare for å beskytte oss sjøl. Vi kan også påvirke EU. Ved å gi statsstøtte slik at bedrifter kan redusere utslippene sine av klimagasser, kan vi drastisk påvirke EU. Det samme gjør vi hvis vi forbyr miljø- og helseskadelige stoffer. Stortinget behandlet i vår St.meld. nr. 14 for 2006-2007, Sammen for et giftfritt miljø – forutsetninger for en tryggere fremtid, hvor en samlet komite støttet Regjeringa bl.a. når det gjaldt forbud mot miljøgifter i forbrukerprodukter. Komiteen bad også Regjeringa vurdere forbud mot bromerte flammehemmere. SFT har nå sendt ut på høring et forslag om å forby 18 miljøgifter i forbrukerprodukter. Regjeringas holdning er at det har vi rett til å gjøre i forhold til EØS. I sin høringsuttalelse er ESA kritisk til at vi kan forby disse stoffene. Det er viktig at vi utfordrer regelverket i EØS. ESA må også ta inn over seg de problemer miljøgifter representerer. Ny kunnskap om både klimaendringer og miljøgifter krever endringer i hvordan reglene i EØS anvendes, og hvordan de forstås. EU påvirker oss på godt og vondt. Sjøl om jeg kunne tenkt meg at vårt samarbeidsforhold med EU var mer jevnbyrdig, har Norge, et rikt naboland, et samarbeid med EU som mange land vil misunne oss. EU har inngått avtaler med andre land, avtaler som Norge aldri ville akseptert. Et eksempel er avtaler EU ønsker å ha med utviklingsland, Economic Partnership Agreements, såkalt EPA. EPA har skapt stor motstand, ikke minst fordi felles regler først og fremst gir fordeler til EU. Tidligere har disse landa hatt tilgang til EUs markeder på mer fordelaktige vilkår enn EU har hatt til utviklingslandas markeder, såkalt asymmetri. På den måten har bedrifter i disse utviklingslanda hatt mulighet både til å eksportere produkter til EU og å hindre at hjemlandets industri blir utkonkurrert av EU-bedrifter. De gamle avtalene med EU kunne vært mye bedre, men mange utviklingsland går nå fra vondt til verre på grunn av EPA, fordi at prinsippet nå er like regler for bedriftene både i EU og i u-landa. Like regler slår ulikt ut når forskjellene mellom dem som omfattes av reglene er store. Tidligere president i Tanzania, Julius Nyerere, har illustrert problemet med felles regler med hvordan det ville slå ut hvis han og Muhammad Ali møttes i en boksering. Norge tåler bedre enn mange u-land å være i ringen med EU med de samme reglene. Problemet med EUs handelsavtaler er at de gjelder for land som har et mye dårligere utgangspunkt for å konkurrere med de samme reglene. Skal ulike land bli behandlet som likeverdige, må reglene være forskjellige. Fordi vi ikke er medlem av EU, har vi heller ikke felles handelspolitikk med EU. Norge kan derfor bruke eksemplets makt til å lage mer solidariske avtaler med utviklingsland. Det må være avtaler med regler som gir størst fordel til dem som trenger det mest. Dette handler ikke om veldedighet, det handler om rettferdighet. Vi har nå opplevd økt arbeidsinnvandring fra øst til Norge. Det er ingen tvil om at denne arbeidsinnvandringa fører godt med seg. Det blir stadig flere ledige hender, noe som gjør at vi kan skape mer. I tillegg kan det føre til at bedrifter i øst må tilby bedre lønns- og arbeidsvilkår for å holde på de ansatte. Særlig positivt vil det virke dersom arbeidsinnvandrere fra øst får oppleve hva fagorganisering kan bety for lønns- og arbeidsvilkår mens de jobber her i vest. De erfaringene er gull verdt både for dem sjøl og for de mange som reiser hjem igjen. Økt arbeidsinnvandring kan også øke faren for sosial dumping, fordi arbeidsgivere forsøker å presse arbeidstakere til å godta lav lønn og elendige arbeidsforhold. Mennesker som kommer til Norge for å få seg et arbeid, er ekstra utsatt for dette presset. Som Regjeringa skriver, kan denne sosiale dumpingen føre til en urettferdig konkurransesituasjon med urimelig press på opparbeidede rettigheter og svekket rekruttering til særlig utsatte yrker og bransjer, og til at seriøse bedrifter kan tape oppdrag og kunder til useriøse aktører. Det er viktig at vi legger til rette for å hindre sosial dumping. Det viktigste er å unngå høy arbeidsledighet. Er arbeidsledigheten lav, er muligheten der for at arbeidsgivere utnytter menneskers nød og betaler dem mindre. Det nest viktigste er organisering. Gode fagforeninger, med flinke tillitsvalgte lokalt, er uvurderlig i kampen mot sosial dumping. I tillegg må vi unngå regler som kan føre til sosial dumping. Regjeringa arbeider nå med tjenestedirektivet. Dette direktivet skal øke konkurransen om å yte tjenester. Det kan vi tåle dersom arbeidstakerne var effektivt organisert også i det vi for lengst kaller «utsatte» deler av norsk arbeidsliv, hotell og restaurant, biltransport, reingjøring og de mange andre tjenestejobbene som vil bli utsatt for heftigere utenlandsk konkurranse. Regjeringa foretar nå en grundig vurdering av tjenestedirektivet. I den vurderinga er det viktig å ha med seg de erfaringene fagbevegelsen har. Vi må ikke godta at lav lønn og dårlige arbeidsvilkår skal gi dramatiske konkurransefortrinn i kampen om jobbene, noe som allerede skjer i dag, særlig i de deler av arbeidslivet som ikke dekkes av tariffavtaler. Kampen mot sosial dumping er internasjonal, og arbeidstakere må lære av hverandre. Jeg vil derfor trekke fram et viktig lyspunkt i norsk europapolitikk: Det at det for neste år foreslås en tilskuddsordning til partene i arbeidslivet for at de skal kunne drive nettverksarbeid i forhold til søsterorganisasjoner i EUs nye medlemsland i Sentral- og Øst-Europa. Den nye reformtraktaten blir neppe favorittlektyre i medlemslandene. Likevel er det viktig at den gjøres tilgjengelig for folk. Vi har også bruk for å kjenne til den traktaten. Derfor er det positivt at utenriksministeren i sin redegjørelse er åpen for at den skal oversettes til norsk.


Jeg registrerer at når det kommer en klage til fylkeslegen, vil det åpenbart vært to parter her: Det vil være helsepersonell, som kanskje i utgangspunktet føler seg utsatt i den forstand at man kan ha begått en feil, og det vil være pasienter som har en opplevelse av at helsepersonellet har begått en feil – og så får man en balansegang hvor fylkeslegen må finne fram til en vurdering som begge parter kan akseptere som rimelig. Pasientskadeerstatningen får på sett og vis en annen rolle her, fordi det i utgangspunktet ikke nødvendigvis må foreligge feil fra helsepersonellets side. Men resultatet skal likevel ha vært en belastning for den som er blitt rammet – og så vil det være en erstatningsordning i kjølvannet av det. Når det gjelder en konkret sak, som bl.a. var oppe i helsemagasinet «Puls» – jeg forventer ikke at statsråden skal gå inn i enkeltsaker – ble den altså sivilrettslig behandlet, med en dom som innebar en erstatning for vedkommende. Men så anker Norsk Pasientskadeerstatning dommen. Og jeg oppfatter det ikke som helt uproblematisk at Pasientskadeerstatningen da, hvis man uten å måtte bevise skyld, har fått støtte i et sivilrettslig apparat, på sett og vis blir en motpart. Ser statsråden at den rollen kan være vanskelig ut fra folks forståelse av dette organet?


Jeg har lest forslaget til Senterpartiet og har sett at det er moderert kraftig fra den gangen det ble fremmet i Stortinget, til etter at vi har behandlet det i komiteen. Vi kjenner nesten ikke igjen forslaget i forhold til det som opprinnelig ble fremmet. Det virker som om Senterpartiet har endret politikk på det området bare under behandlingen av saken i komiteen. Så fikk jeg spørsmål om vi har problemer med at private eier infrastrukturen. På mange områder i Norge eier private infrastrukturen, og det fungerer veldig bra. Det vi har hengt oss opp i her, er at man må kunne vurdere dette lokalt. Vi har tro på lokaldemokratiet. Senterpartiet sier også at de har tro på lokaldemokratiet, men i denne saken beviser man faktisk det motsatte.


Jeg ser at representanten Woldseth, som var sakens ordfører i 2003, har forlatt salen. Til min replikk om at Fremskrittspartiet da omtalte pengespill som det såkalte problemet, repliserte Woldseth til meg at vi hadde ikke noe vi skulle ha sagt, for vi hadde ikke støttet dem på at 1 pst. av spilloverskuddet skulle gå til behandling. Jeg ser at representanten Knudsen er til stede, og regner med at han kan lese og bekrefte at Woldseths opplysninger er feil. Det var faktisk slik at det var representanten Lund Bergo som fremmet forslaget. Fremskrittspartiet sluttet seg til, vi fremmet forslaget sammen og stemte sammen i salen. Pengespill er jo i utgangspunktet forbudt. Når vi allikevel har det, er det fordi pengene skal gå til såkalte gode formål. Så har vi gjennom de siste årene sett at det har gitt slike problemer at vi var nødt til å gripe inn. For å belyse det lite grann: Vi bruker i dag 150 ganger mer på pengespill enn i 1990. 150 ganger – det sier kanskje ikke så mye når det er snakk om pengespill, men la oss tenke på alkoholforbruk, for det er noen likheter. Jeg er ikke for et forbud mot alkohol, jeg er heller ikke for et forbud mot spill, men vi må ha det regulert, og vi må sette i gang tiltak hvis det kommer ut av fasong. Rundt 1990 var konsumet av alkohol ca. 5 liter pr. innbygger. Det har økt til i overkant av 6 liter, og vi er bekymret. Hvis vi hadde hatt den samme økningen i alkoholforbruk siden 1990 som vi har hatt i pengespill, ville hver nordmann nå ha hatt et konsum på 750 liter. Da er det kanskje flere enn SV som ville ha grepet inn lite grann før. Vi må skaffe penger til gode formål. SV er ikke prinsipielt imot pengespill, men vi mener at vi må ha det i kontrollerte former, og vi har vært talsperson for at det er Norsk Tipping som skal styre dette. Norsk Tipping er under statens styring og kontroll og vil måtte gjøre som vi sier. Det er likevel ikke slik at jeg eller SV er veldig tilfreds med alt som Norsk Tipping gjør. Norsk Tipping har to hjernehalvdeler – den ene skal drive forsvarlig spill, og den andre skal skaffe mest mulig penger. De to hjernehalvdelene snakker ikke alltid like godt sammen der oppe på Hamar, og det skal vi være bevisst i tiden som kommer. Det med frivillige har også vært framme. Jeg er av den oppfatning at en del av de spillene som Norsk Tipping har overtatt fra de frivillige, bør tilbake til frivilligheten, slik at de, når de mister automater, kan ha incitament til å drive sine egne organisasjoner og kanskje gjøre en bedre jobb på enkelte felt når det gjelder ufarlige spill som Norsk Tipping har i dag.


Jeg takker for det jeg betrakter som et oppløftende svar, men vil likevel følge opp. Bruk av lukkede formater og protokoller fører til at man blir bundet til programvare fra én leverandør. Det er viktig at alle skal kunne benytte seg av statens tjenestetilbud, uansett økonomisk bakgrunn. Prisene på datamaskiner ligger i dag så lavt at også de minst ressurssterke brukerne kan anskaffe dem. Men da vil programvare være en stor kostnad, og siden det finnes gode gratisalternativer, er det viktig å sikre at flest mulig kan benytte seg av dem. Mitt spørsmål til statsråden er derfor: Vil statsråden jobbe for å sikre at den norske forvaltningens tjenester benytter åpne formater og protokoller, slik at tilgangen sikres for flest mulig brukere?


Eg kjenner ikkje den enkelte saka som det vart vist til her, men eg vil på generelt grunnlag seie at alle planlagde avvik frå det minstetimetalet som elevane har krav på, skal følgjast opp. Det vil seie at alle rapportar som kjem inn om at det kanskje er avvik, eller at det kanskje vert planlagt avvik, skal undersøkjast. Fylkesmannens rolle er å sørgje for at dette vert følgt opp i alle fylke i Noreg. Det er jo varsla nettopp at vi skal ha eit tilsyn, altså ei undersøking om korleis dette kan følgjast opp rundt omkring i Noreg, om den typen planlegging foregår. Då vil eg kome tilbake med resultata frå det, slik at vi skal få eit betre grunnlag for den vidare diskusjonen.


Jeg vil først takke saksordfører for godt utført arbeid og for å ha strukket seg langt for å prøve å få til et flertall, selv om det i utgangspunktet var stor avstand politisk mellom partiene i komiteen. Jeg vil også si at jeg er fornøyd med at Arbeiderpartiet har tatt noen viktige skritt, slik SV ser det, i riktig retning i forbindelse med denne saken. Ikke minst gjelder det den iver og den viktighet Arbeiderpartiet har lagt på at vi må få mer gods over på jernbane og sjø og færre trailere på veiene. Det synes jeg er oppløftende. Jeg har likevel lyst til å utfordre representanten Starrfelt på ett område, og det gjelder veiutbyggingen rundt de store byene. Vi ser mange steder at vi har køer, og det skrikes om mer vei, men er det ikke også slik at Arbeiderpartiet i større grad må ta innover seg at vi ikke kan bygge oss ut av køproblemene rundt de store byene?


I denne saken vil jeg si fire ting. For det første må vi som samfunn være opptatt av at norsk ungdom ikke blir rekruttert inn i det vi kan kalle et helvetes liv for den enkelte og for hans eller hennes nære familie, med de konsekvensene det medfører for samfunnet. Derfor må vi bekjempe innføring og omsetning av narkotika i Norge. Samtidig må vi bidra til at fattige mennesker i de land hvor narkotiske stoffer, opiater, blir dyrket, får hjelp til å dyrke noe annet, positivt, i stedet for opiater. For det andre må samfunnet gjøre det det kan når det gjelder holdningsbyggende arbeid. Her må vi voksne gå foran som gode eksempler for den oppvoksende slekt. For det tredje: I bekjempelse av narkotika, slik som i alle andre saker, må enkeltindividets integritet, personvern og rettssikkerhet ivaretas, i tråd med våre rettsstatlige prinsipper. Det betyr at politiet må være ekstremt nøye med hvordan de gjør sitt forebyggende arbeid. For det fjerde: Elevene er, og skal være, politiets fremste allierte her. For å få elever med som sine alliansepartnere må de behandles som alliansepartnere og ikke mistenkte eller kriminelle i utgangspunktet. Dette kan gjøres ved at elevene gis større medvirkning i denne saken. Vi i SV mener derfor at Venstres forslag nr. 1 er et godt forslag, og det vil få SVs støtte. Videre mener SV at skolen, i samråd med det lokale elevrådet, bør ha avgjørende innflytelse på hvorvidt politiet skal komme, hvordan søket skal gjennomføres, og hvor søket skal gjennomføres. Til slutt må jeg innrømme at vi i denne saken burde ha konsultert både Kunnskapsdepartementet og utdanningskomiteen her på huset. Det er en glipp i denne saken. Derfor er jeg ikke sikker på om siste ord i denne saken er sagt.


Det enkleste man kan gjøre som politiker, er å fordele ansvaret på en sådan måte at ingen har ansvaret, og det er det denne regjeringen har gjort med hensyn til over 17 000 km med vei. På godt norsk heter det å toe sine hender, men det blir jo ikke noe mer eller bedre vei av den grunn. Det er ingen tvil om at OPS er en meget fornuftig måte å organisere både vei- og baneutbygging på. OPS gir entreprenører bedre forutsetninger for både prosjektering, utbygging og vedlikehold – ikke minst kan større og sammenhengende parseller bidra til lavere kostnader og høyere effektivitet. Men OPS finansierer altså ikke veiutbyggingen. Jeg ser i dag at både Høyre og Kristelig Folkeparti bruser veldig med fjærene, men jeg må si at det er en heller mager hane som bruser. Så til representanten Sønsterud, som ikke klarer å forstå at Fremskrittspartiet og Høyre ønsker å effektivisere innen offentlig sektor; hun skjønner ikke at dette er mulig. Jeg vil da vise til en rapport fra 2011 som viser at Norge har 13 960 ansatte til å forvalte transportinfrastrukturen, Sverige, med dobbelt så mange mennesker og langt mer vei og bane, har 13 200 ansatte, Finland har 4 300 og Danmark har 4 400. Er det vanskelig å forstå at det går an å få på plass en mer effektiv organisering, eller er det slik at man ikke ser skogen for bare trær? Representanten Langeland skjønte ikke hvorfor svensk ungdom tok seg arbeid i Norge. Vel, det gjorde de på 1970-tallet, det gjorde de på 1980-tallet, og det gjorde de på 1990-tallet og på 2000-tallet, under ulike regjeringer og ulike regimer. Det er vel heller slik at Norge har store mengder med olje og gass og har store økonomiske muskler, slik at vi faktisk er i stand til å stå for en progressivitet i vårt samfunn. Sverige har ikke olje og gass. Så vanskelig er det.


Eg vil takka komitéleiaren for godt samarbeid. Kristeleg Folkeparti vil kasta oss raud-grøne ut av regjering og føretar derfor eit slags verdival som vil føra til at me får kutt i hjelpa til fattige folk i andre land, at me får reduserte inntekter til bøndene og at me på vårt område sannsynlegvis får høgare fart – ikkje på toga, men på vegane. Me får ikkje forsøk med alkolås, me får auka klimagassutslepp og me får dårlegare fartskontrollar. For meg ser det ut som om Kristeleg Folkeparti skal inn i eit slags ekteskap med Framstegspartiet, men dei gjer det liksom sånn at det blir tvangsekteskap fordi politikken dei får med seg på kjøpet er ein slags tvangssituasjon for Kristeleg Folkeparti. Så kva meiner Kristeleg Folkeparti om dette tvangsekteskapet dei skal inngå?


Senterpartiets representant Slagsvold Vedum sier at politikken virker. Ja, vi registrerer jo det med de siste medieoppslagene og i salen her at det er et opprør i Senterpartiet. Så den virker tydeligvis ikke engang i Senterpartiet. Den virker så godt at man legger ned tre bruk per dag – 21 i uken. Det er Senterpartiets politikk. Så blir vi også beskyldt for at vi er utydelige. Jeg kan ikke forstå hvorfor, for ellers blir man beskyldt for man er for brå. Så sier komitélederen også at vi blir fri for mat på bordet hvis den borgerlige politikken slår inn. Det er litt merkelig at det ikke er fritt for mat på bordet i resten av verden og i resten av Europa, som har en politikk som vi ønsker å føre. Så litt til Lillian Hansens etterlysning. Jeg synes det er ganske påfallende at representanten Hansen nå forteller hele Stortinget at hun ikke har lest merknadene, at hun ikke har lest dokumentene. Alt det hun spør om, står i dokumentene.


Jeg takker for et godt, solid svar. Utenriksministeren er også i salen nå, så jeg håper at vi får noen flere spørsmål og noen flere svar. Utenriksministeren vil kunne svare bedre ut fra sitt saksområde og sin kjennskap til Bosnia som sitt virke. Vi i Norge har gjort en god jobb når det gjelder Bosnia. Vi har brukt bortimot 1,8 mrd. kr – kanskje mer enn det – i løpet av de siste ti år på å bygge opp Bosnia og Bosnias institusjoner og menneskerettighetene. Vi har god kontakt med Bosnia. Vi reiser ofte – bortsett fra Stortinget, det bør det kunne gjøres noe med – men jeg er ikke sikker på om Europa har gjort sin del av jobben. Det er en følelse i Bosnia at Europa ikke har viet Bosnia den oppmerksomhet som Bosnia fortjener, ut fra det faktum at vi på 1980- og 1990-tallet så hvilken vei det holdt på å gå. Vi klarte ikke å gi dem den oppmerksomheten. Så gikk det virkelig galt. Vi vet at ting ikke skjer over natta; det tar alltid tid. Sånn skjedde det i Rwanda, sånn skjedde det på Sri Lanka. Vi klarer ikke å komme på offensiven, vi klarer ikke å se ting før det skjer. Det er derfor viktig at vi bruker alle de maktmidler vi har, for å presse serberne i Bosnia – slik jeg hørte i interpellasjonssvaret – til å få grunnloven i Bosnia i tråd med Menneskerettskonvensjonen. Det er kanskje det viktigste som må gjøres, og det skjer ikke av seg selv. Så er det helt riktig at Bosnias territorielle integritet må respekteres og konsolideres. Det har vært et bedre forhold mellom Bosnia, Serbia og Kroatia i det siste, det forholdet er på bedringens vei. Jeg vil nå høre om utenriksministeren kan fortelle oss litt mer om dette forholdet, og ikke minst hvordan det kan forsterkes. Samhandelen mellom Norge og Bosnia er ikke veldig stor. Det kan det gjøres en jobb med. Jeg hører gjerne om utenriksministeren har noen tanker om det.


SV ønsker at Statkraft, som jeg sa i mitt innlegg, skal bli ledende på miljøvennlig energi. Ny fornybar energi er et område som har et stort potensial i seg, og jeg tror at Statkraft har nok utfordringer ved at de skal bli ledende på de ulike feltene der. For øvrig vil jeg si til representanten Kristiansen at det er mulig at Castberg betakker seg for å stå utenfor statsrådssalen etter at Høyre har fått herje med kraftsektoren som de nå gjør.


Eg er for så vidt einig i at statsråden har opptredd ryddig og informert Stortinget om overskridingane som har vore. Samtidig vil eg seia at sjølv om godkjenning til utbygging er gjeven, er staten ein så stor del av dette prosjektet at dersom staten finn det nødvendig å gripa inn i forhold til dei overskridingane som er komne, eventuelt nye som måtte koma, er det klart at då må staten som majoritetseigar i Statoil, og som stor eigar i lisensen, sjå på kva utgiftene av å fortsetja vil vera. No vel stortingsfleirtalet og Regjeringa å gå vidare. SV har reist dette som ei problemstilling og viser til at når det gjeld så store pengar som det her er snakk om, må ein tenkja seg nøye om før ein går vidare. Stortingsfleirtalet vel noko anna. Spørsmålet til statsråden er likevel knytt til oppdraget til norsk verftsindustri. Som statsråden veit, har SV ein annan olje- og gasspolitikk enn den politikken som stort sett har vore ført av stortingsfleirtalet. Me har ein meir langsiktig politikk, med lågare tempo. Spørsmålet er spesielt knytt til dette med Statoil. At Statoil blei privatisert av eit stortingsfleirtal, inneber det at ein tydeleggjorde at Stortinget seier frå seg det høvet til å styra som ein hadde før selskapet blei privatisert? Og er det umogleg for Stortinget seinare å gripa inn i høve til Statoil, f.eks. når Statoil skal velja oppdragsgjevarar, nettopp på grunn av den privatiseringa?


Dette er et lovforslag som høres veldig teknisk ut. Formålet er altså at prognoser om forkortet levetid hos den skadelidte som kan tilbakeføres til den ansvarsbetingende hendelsen, ikke lenger skal kunne begrunne terminvis utbetaling av menerstatning. Men det som det i realiteten handler om, er – som saksordføreren var inne på – at hvis f.eks. et sykehus begår en tabbe som fører til at pasientens liv vil bli forkortet, vil dagens regelregime føre til at en kan risikere terminvis utbetaling, altså at den skadelidte, som får livet sitt forkortet av sykehusets feilbehandling, vil få langt, langt lavere erstatning enn om skaden ikke hadde skjedd. Det vil si: Hvis skaden ikke hadde skjedd, ville det altså ikke vært kortere levetid for vedkommende. Det som har fremstått som så urimelig, nemlig at den som forvolder skaden, skal «slippe billigere unna» fordi skaden er så dramatisk at livslengden blir forkortet, endres nå med dette lovforslaget. Jeg er veldig glad for at det har skjedd en vesentlig politisk bevegelse siden 2010, og at dette lovforslaget nå vedtas enstemmig.


Det var kanskje ikke så overraskende at debatten nærmet seg en slags landbruksdebatt. Det kunne man jo forventet av en regjering hvor Senterpartiet har solid styring. Det er vel heller ikke noe ukjent at man innenfor landbruksdebatter, hvis vi skal holde oss til det, er mer enn villig til å bruke subsidier. Nå skal ikke jeg dra dette lenger enn nødvendig. Men jeg har lyst til å peke på én ting som jeg er enig med hr. Holstad i, og det er at en del av omstillingen ikke har gått etter forutsetningene. Stortinget forutsatte i sin tid at man skulle redusere staber og – for å si det sånn – høyere makter med ca. 25 pst. Det motsatte har vel nesten skjedd. Det vil være feil å si det, men utviklingen har ikke vært i tråd med det man burde forvente. Så kan man kanskje forsvare Forsvarets ledelse med at de har vært i kontinuerlig omstilling gjennom åtte-ni år, og det krever også et administrativt apparat. Men når man begynner å få et system hvor det man rår over av tropper som skal disponeres, nesten ikke er større enn det antallet som disponerer dem, da har vi uten tvil et problem. Så det kan gjøres noe når det gjelder omstillinger. Stortinget har heller ikke gitt noen særlig god hjelp, for når det gjelder en del av de omstillingene som Forsvaret har ønsket, har Stortinget tatt med distriktspolitiske hensyn. Representanten Holstad vil sikkert kjenne seg godt igjen når det gjelder dette. En rekke vedtak har åpenbart vært mer preget av distriktspolitisk velvilje enn av de nødvendigheter innenfor organisasjonsstrukturen som har vært klarlagt på forhånd. Så her tror jeg flere kan takke hverandre for at man har kommet opp i dette. Selve hovedstrukturen ligger fortsatt fast, slik Stortinget har vedtatt den, og da får man holde seg til det, da. Ellers må man foreslå strukturendringer, og det har man altså til dags dato ikke gjort av format som vises.


I likhet med saksordføreren er jeg enig i at den store debatten skal vi ta i Odelstinget. Likevel har jeg lyst til å si at dette er en utrolig viktig sak. Jeg hadde nesten ønsket at debatten om denne saken hadde vært i morgen eller i neste uke, etter at vi har vedtatt den lovendringen vi skal vedta senere i dag. Helt til slutt vil jeg bare ta opp mindretallsforslagene i innstillingen.