Når vi vert spurde om kva som er den viktigaste oppfinninga i historia, tenderer vi mot å svare ein teknologi: hjulet, elektrisiteten eller kanskje datamaskinen. I marxistisk ånd, får ein seie, gjev vi forrangen til det materielle. Men ein svært god kandidat til å vere den viktigaste oppfinninga i historia trur eg er menneskerettane. For at det i det heile skal kunne eksistere menneskerettar, må vi menneske ha ein idé om individet som noko autonomt og fullstendig eige. Og vi skal ikkje så veldig langt tilbake – i alle fall viss ein meiner at 700–800 år ikkje er så veldig langt tilbake – før det eigentleg ikkje eksisterte ein klar og tydeleg idé om at mennesket var heilt og fullt seg sjølv og ukrenkeleg. Sjølv om det kan finnast ulike syn på det, kan ein kanskje seie at det var oppbrotet frå mellomalderen som på ulike måtar skapte den ideen. Renessansen, der ideen om at vi gjennom vitskap og tenking faktisk kan finne vårt eige beste – det er ikkje gjeve oss – sette individet i sentrum. Det gjorde òg reformasjonen sitt opprør mot korleis religion skulle utøvast. Det var ikkje gudegjeve, men skulle meir vere eit forhold mellom den enkelte og Gud – ein måtte sjølv finne trua si. Frå opplysingstida utkrystalliserer det seg det eg vil seie er tre ulike typar idear som i sum dannar grunnlaget for det vi i dag forstår som menneskerettar. Den første er ideen om at mennesket er fritt og ukrenkeleg og bør få tenkje og ytre seg fritt. Særleg 1700-talsfilosofen Voltaire og før han John Locke er viktige eksponentar for dette synet. Den andre er ideen om at det finst ein kontrakt mellom mennesket og den styrande – at vi har eit ansvar for fleire enn oss sjølve i eit fellesskap. Viss eg skal få oppfylt mine rettar, må det vere eit kollektiv som sørgjer for det. Den første som uttrykte det klart er kanskje den franske filosofen Jean-Jacques Rousseau – òg på 1700-talet. Eg nemner dette spesielt, for det synest å vere mange som oppfattar det sånn at idear om at vi har eit ansvar for individet gjennom fellesskapet først oppstod ein gong i løpet av dei siste hundra åra, men som m.a. representanten Tajik var inne på, finst det klare spor av dette i tidlege grunnlover, og det går tilbake igjen til ideane frå opplysningstida. Den tredje er ideen om at det finst rett og galt – at vi gjennom fornufta vår kan skilje mellom gode og dårlege handlingar. Særleg Immanuel Kant er ein eksponent for dette med moralfilosofen sin. Så spreier desse ideane seg gradvis utover, og etter mitt syn smeltar dei saman i menneskerettane. Det at vi har universelle menneskerettar i dag – at vi har klart å konkretisere og samle oss om dei globalt og til og med å implementere dei i ganske stor grad i mange land – er eit fantastisk framskritt for menneskja. Kanskje er det det største framskrittet vi har gjort i å organisere oss fornuftig, der vi faktisk tar ansvar for kvarandre. Mange av dei rettane vi diskuterer i dag, er i dette biletet. Grunnen til at vi i det heile kan ha dei, er ideen om at noko er rett og noko er galt. Vi har ein idé om at tortur er galt og er i stand til å setje han ut i livet. Det andre vil eg kalle dei individuelle rettane. Nokon her kallar dei dei borgarlege rettane, altså retten til å ytre seg fritt eller det vi i dag gjer eit stort framskritt med, nemleg barn sine rettar. Det er nokon som behandlar dei som sivile, borgarlege rettar som ikkje har kostnader. Det er heilt uforståeleg for meg. Mange av dei rettane – ikkje minst barn sine rettar – har jo store kostnader for samfunnet. Så vi som samfunn tek på oss ei stor byrde òg gjennom dei. Så er det ein del av dei rettane vi behandlar i dag, som går på forholdet mellom individ og samfunn. Igjen snakkar nokon om dei som staten sitt ansvar overfor mennesket. Men dei knyter saman oss enkeltmenneske i eit fellesskap og fordeler ansvar, for den einaste måten vi kan sikre oss god utdanning, god hjelp når vi er sjuke, verdige levekår og retten til asyl, er at vi gjer det i ei form for fellesskap. Derfor er det etter mitt syn òg veldig kunstig å skilje dei i to kategoriar. Dei er ein del av det heile, nettopp sånn som dei er uttrykt i menneskerettserklæringa til FN. Kanskje hadde eg ønskt ein debatt i dag som var meir av ein samtale enn han har vist seg å vere. Ikkje minst hadde eg kanskje ønskt meg ein debatt med endå større framgang. Eg synast likevel det er viktig å feire at vi gjer viktige framskritt. Høgre si historiske rolle er å konservere. Det vil dei fortsetje med, men vi vil vinne fram til slutt.


Det var han som begynte å tøva.


Jeg vil få sette fram forslag om rett til dekning av nødvendige utgifter til hjelpemidler, skolemateriell og utgifter knyttet direkte til godkjent attføringsopplegg.


Denne regjeringen har klare ambisjoner for jordvernpolitikken. Dette har vi også programfestet i vår politiske plattform fra Sundvolden: Vi ønsker å ta vare på god matjord. Vi er opptatt av beredskap og vil arbeide for høyest mulig selvforsyning. Vi har klare mål om å legge til rette for kostnadseffektiv matproduksjon, i tillegg er vi opptatt av samfunnets behov. Dette tilsier at hver enkelt jordvernsak må behandles separat fordi en må balansere mot andre samfunnsbehov. Derfor er kommuneplanen for Trondheim en utfordrende sak. Det er ingen tvil om at de jordene vi snakker om her, er både store og gode. Slik jeg ser det, vil det imidlertid alltid være målkonflikter i arealpolitikken. Vern av matjord må veies opp mot storsamfunnets behov. I denne vanskelige saken blir dette satt på spissen. Dette er en sak både Fremskrittspartiet og Høyre før valget var tydelig på at vi ønsket å gi grønt lys for om det ble regjeringsskifte. Velgerne har gitt en ny regjering, og jeg gjennomfører derfor det Fremskrittspartiet lovet velgerne i valgkampen. Regjeringen er opptatt av storbyene som drivkraft for utvikling i hele landet. Vi ønsker å legge til rette for å styrke storbyregionene med satsing på infrastruktur, og vi vil legge til rette for utbygging der det er press. Trondheim er en slik storby. Her er det allerede et betydelig utbyggingspress. Boligprisene har økt kraftig de senere årene. Vi har i vår politiske plattform tydelig gitt uttrykk for at vi i slike områder vil legge til rette for utbygging, og vi vil gjøre det lettere for utbyggerne å bygge i takt med behovet. Jeg tror også at det er lokalt man kjenner sine utfordringer best. I trondheimssaken står nesten et samlet kommunestyre bak kommuneplanen. Jeg er også kjent med at Trondheim lenge har arbeidet godt med fortetting og transformasjon, bl.a. av gamle industriområder. I tillegg har byen lagt godt til rette for kollektivtransport. Dette er bra, og det er i tråd med faglige anbefalinger. Ny boligbygging i Trondheim blir likevel vanskelig å få til uten å komme i konflikt med matjord eller med marka. De arealene kommunen nå planlegger å utvikle, bygger opp om fortetting og videreutvikling av eksisterende boligbebyggelse. Jeg mener derfor at det ikke er riktig å overprøve kommunen i denne saken. Jeg har vært tydelig på å signalisere at dette ikke er en blankofullmakt til norske kommuner til å bygge ned god matjord. Snarere tvert imot har jeg vært tydelig på at kommunene må bli flinkere til å utnytte arealene bedre ved å bygge høyere og tettere. Vi står foran ytterligere befolkningsøkning i Norge i årene som kommer, som gjør at presset på matjorda vil fortsette. Dette gjør det helt nødvendig å utnytte arealene bedre.


Det er framleis omfattande behov for opprydding i norske hamner og fjordar. Det er gjort mykje, men ein må i åra framover styrkje løyvingane, for det står att store behov, som eg har svara fleire gonger no. Vi vidarefører ei løyving på 65 mill. kr. Med det får vi gjort mykje viktig arbeid mange stader. Men det står att store behov. Vi har prioritert mange andre tunge miljøsatsingar i budsjettet, bl.a. dei vi diskuterte her for kort tid sida. I det vidare kjem eg til å prioritere høgt arbeidet med opprydding i norske fjordar. Det er eg sikker på at Erik Solheim ville vere einig med meg i.


No er ikkje finansministeren her, så eg må vera forsiktig med kva eg svarer når ho er fråverande. Men lat meg seia det slik: Eg har jo sett at Framstegspartiet har sett av 300 milliardar kr til eit infrastrukturfond, der ein på ein måte puttar inn ein bråte med argumentasjon, no seinast blir togtransporten teken inn i dette. Men når det gjeld høgfartsbane, seier dei som jobbar med dette, at det ikkje skal kosta noko som helst. Dei skal byggja ut denne banen, og han skal drivast kommersielt. Det må vel Arne Sortevik i tilfelle vera fornøgd med. Eg trur nok at ein på eit eller anna vis må inn med ein økonomisk modell à la Framstegspartiets for iallfall å få dette på banen. Me har ikkje diskutert dette ferdig. Målet mitt er å byggja høgfartsbane. Så får me laga dei økonomiske løysingane som den banen krev. Det trur eg me skal få til.


For det første stemmer det ikkje at det ikkje står noko om sjølvstendig næringsdrivande. Det er vel kanskje det at vi har brukt «sjølvstendig næringsdrivande» framfor «gründarar» og den type omgrep i vårt program. Vi har ei ganske stor satsing i vårt program på næringsverksemd, dersom en har tatt seg tid til å lese dei kapitla. For det første ønskjer vi å styrkje evna til å ta risiko for nyetablerarar. Vi veit at det er eit hol der i det norske verkemiddelapparatet. Vi ønskjer å løfte det. For det andre ønskjer vi å gjere det enklare for sjølvstendig næringsdrivande å ta risiko, ved bl.a. å styrkje dei med sosiale rettar. Dette trur eg er eit område som eg kan tenkje meg at Venstre og Kristeleg Folkeparti også kan vere med på. Når det gjeld veg, ønskjer vi ei utvikling der dei store veginvesteringane går bort frå byar, der byane satsar kollektivt, men der ein i distriktet satsar på veg. Vi veit at skal ein frakte dei store verdiane frå distrikta og til marknadene, treng vi ein god infrastruktur.


Folk flest bruker mesteparten av livet på å spare, vanligvis i sitt eget hus, og så bruker de pengene de har igjen, og prioriterer mellom forskjellige saker. På den måten er Fremskrittspartiet på kant med folk flest, for istedenfor å spare sier man at man skal prioritere mindre. Man prioriterer litt fram og tilbake i Fremskrittspartiet også, men man prioriterer mindre mellom forskjellige poster og bruker titalls milliarder kroner mer på statsbudsjettene. Jan Tore Sanner har garantert at det er Høyres økonomiske politikk, og ikke Fremskrittspartiets politikk, som vil være styrende dersom det blir et regjeringssamarbeid mellom Høyre og Fremskrittspartiet. Han avlyser da alle løftene, titalls milliarder kroner-løftene, til Fremskrittspartiet. Da er det ett av to spørsmål som Siv Jensen er nødt til å avklare for folk. Kan Siv Jensen enten nedprioritere alle de løftene som ikke vil bli innfridd dersom Høyre får gjennomslag, eller kan Siv Jensen garantere at det er Fremskrittspartiets utdelingspolitikk som vil styre dersom Siv Jensen og Høyre kommer i regjeringssamarbeid?


Den siste påstanden er jo bare en påstand. Det er et anslag. Anslagene fra Olje- og energidepartementet tyder på at det kan være fryktelig mye mer enn det som er igjen i Ekofisk, men det kan også være helt tomt. Men sannsynligheten er at det er verdier for i hvert fall 500 mrd. kr der, og jeg mener at vi som nasjon ikke er så rike at 500 mrd. kr er uinteressant å diskutere. Så tar representanten Serigstad Valen opp dette med hvordan Fremskrittspartiet kan si at vi er for en konsekvensutredning før vi har sett på det oppdaterte faglige grunnlaget. Med den logikken skulle man aldri ha åpnet Ekofisk engang, for det var ingen forvaltningsplan for Nordsjøen da man begynte å tillate borevirksomhet der. Med den tilnærmingen hadde vi aldri startet på det oljevirksomheteventyret vi har i dag, for det er jo nettopp fordi vi har 40 års erfaring som sier at ved å stille krav, vil en også kunne gjennomføre dette på en god, forsvarlig måte. Da trenger du ikke ha en forvaltningsplan i bunnen som har gitt alle svar, fordi de svarene du føler at du trenger å få, får du ved å stille krav i konsekvensutredningen om at de temaene skal berøres. Så en konsekvensutredning vil gi de svarene Serigstad Valen etterlyser, uavhengig om du har forvaltningsplanen i bunnen.


Som representanten Toppe sikkert er kjent med, representerer ikke jeg Kristelig Folkeparti, og jeg tror det er viktig at Kristelig Folkeparti svarer på egne vegne. Jeg svarer på regjeringens vegne, og regjeringen har ikke funnet noe grunnlag for å hindre personer som frivillig ønsker overføring til Nederland, selv om de er under LAR-behandling, fra å bli overført til Nederland. Jeg mener spørsmålet fra representanten Toppe egentlig er bakvendt, for spørsmålet er: Hva er årsaken til, eller begrunnelsen for, at vi skulle nekte noen å reise til soning i Nederland når de selv ønsker det, når tilbudet de får, er i samsvar med det tilbudet de har krav på, når det er tilsvarende tilbud de får i Nederland som det de får i Norge? Nå vet jeg at det ikke er jeg som skal stille representanten spørsmål, så jeg aksepterer at jeg ikke får svar, men jeg mener at spørsmålet fra representanten Toppe er helt bakvendt. Jeg mener en må ha et særskilt grunnlag for å kunne nekte det, når en har et tilbud som faktisk er tilsvarende det vi har i Norge. Når personer selv ønsker slik soningsoverføring, bør vi naturligvis legge til rette for det.


Verken Regjeringen eller dens samarbeidspartier, Kristelig Folkeparti, Venstre og Senterpartiet, ønsker å prioritere kampen mot kriminalitet. Annerledes er det umulig å tolke resultatene av årets budsjettforlik. Arbeiderpartiregjeringen la fram det dårligste politibudsjettet på mange år, samtidig som også kriminalomsorgen måtte tåle en reell nedgang i bevilgninger i forhold til fjoråret. Budsjettavtalen med mellompartiene førte ikke til noen vesentlige forbedringer, bare til en mindre justering. Den største påplussingen havnet i advokatenes lommebøker i form av økte advokatsalærer. Greit nok, men det kan knapt kalles en vesentlig innsats i kampen mot kriminaliteten. Sentrumspartiene skrøt etter budsjettforliket av at de hadde klart å få til endringer i milliardklassen i forhold til Regjeringens opprinnelige budsjettforslag. Det ble vist til at man klarte å få flertall for å bevilge rundt en halv milliard kroner ekstra til universitet og forskning. Men man klarte bare å få til ubetydelige småpenger ekstra til den aller viktigste samfunnsoppgaven, kampen mot kriminalitet og for å sikre folks personlige trygghet. Resultatene kommer til å vise seg i slutten av året når budsjettmidlene er brukt opp ved de enkelte politidistriktene, og lensmennene får ordre om ikke å rykke ut for å hjelpe publikum med mindre det er direkte fare for liv og helse, slik som det har skjedd i år og skjedde i fjor og skjedde i forfjor. Resultatet kommer til å vise seg i form av mindre mulighet for politiet til å drive med annen type arbeid enn etterforskning i anmeldte saker, eksempelvis oppsøkende virksomhet for å avdekke narkotikakriminalitet. Resultatet kommer til å vise seg i form av fortsatt urimelig lang tid fra en sak blir anmeldt til det bestemmes om saken skal henlegges eller føre til tiltale. Saksbehandlingstiden i dag er urimelig lang, og komitelederen var også mye inne på akkurat det. Ved Oslo politikammer var en nylig borti et eksempel hvor det tok tolv måneder fra en person ble anmeldt for å ha underslått 5 000 kr i kassen i en butikk til saken var ferdig etterforsket. Konsekvensen av en slik situasjon er enten at en uskyldig person blir påført langvarig usikkerhet, med det personlige ubehaget det fører med seg, eller at en kriminell glemmer hele saken før den kommer opp i retten og dermed ikke får det klare og raske signalet han bør få om at kriminalitet ikke er veien å slå inn på. Resultatet av årets budsjettforlik er også at det ikke er bevilget et eneste øre til nye politistillinger. Det vil føre til stor usikkerhet for de over 400 elevene ved Politihøgskolen som vi trenger ute i gatene for å bekjempe kriminalitet – nå tenker jeg på avgangskullet. Nå vet de ikke om de vil kunne få jobb i politiet når de er ferdig på skolen. I motsetning til de to siste årene har de heller ikke fått noe forhåndsløfte om at det skal bevilges ekstra midler i det reviderte budsjettet. Politiets Fellesforbund har dokumentert en underdekning på årets politibudsjett på mer enn 100 mill. kr og mener det er nødvendig å øke driftsmidlene med 230 mill. kr i forhold til Regjeringens forslag for å unngå de problemene i fjor som jeg tidligere viste til. Norsk Fengsels- og Friomsorgsforbund mener det er nødvendig med nærmere 50 mill. kr i påplussinger på Regjeringens forslag for kriminalomsorgen. Begge deler påpekes i en merknad fra Høyre og Fremskrittspartiet. Høyre har med andre ord oppfattet problemene, men gjør lite for at de skal løses. Til tross for dette behovet som påpekes, på 290 mill. kr utover Regjeringens forslag til disse to områdene alene, har Høyre i sitt alternative budsjettforslag kun funnet penger til en påplussing på 110 mill. kr til hele justissektoren. Det viser at heller ikke Høyre tar problemene tilstrekkelig på alvor, men, selvsagt, man tar problemet vesentlig mer på alvor enn Regjeringen og mellompartiene. Fremskrittspartiet har på sin side lagt inn penger til å sikre politihøgskolestudentene jobb, til å etablere en ny politihelikoptertjeneste, til nok driftsmidler til politiet, til både nye kontorstillinger og nye juriststillinger. Samtidig styrker Fremskrittspartiet domstolene og kriminalomsorgen vesentlig i forhold til Regjeringens forslag og foreslo i forbindelse med finansinnstillingen en påplussing på 357 mill. kr. Dessverre har stortingsflertallet allerede stemt ned dette forslaget. Det eneste som kan gjøres nå, er noen mindre justeringer innenfor de altfor lave og uansvarlige rammene som flertallet har vedtatt. Fremskrittspartiet har lagt fram en del slike forslag, som er gjentatt i innstillingen, og de er hermed tatt opp.


Nå er det jo Fremskrittspartiet som avgiftsbelegger folk flest i distriktene om dagen, og ikke SV. Jeg kan lese opp et kort regnestykke for representanten Svendsen. Se for deg at du har en familie med to voksne og to barn på fire og åtte år. De tjener 400 000 kr hver, som er under landsgjennomsnittet, de har ingen formue, det yngste barnet går i barnehage, de har en bolig med markedsverdi på 5 mill. kr, de har et gjennomsnittlig strømforbruk, og de har en dieselbil med gjennomsnittlig kjørelengde i året. De vil med alle SVs endringer i skatte- og avgiftsopplegget gå 3 294 kr i pluss. Man kan faktisk doble bruken deres av dieselbil og doble strømforbruket, og de går fortsatt i null. Poenget med det er nettopp at man ikke skal straffe folk flest. Man skal sørge for at det blir billigere å velge miljøvennlig, at det er mer omfordeling i samfunnet, og at det er de med høyest inntekt og høyest formue som skal betale for det grønne skiftet. Sannheten er at alle inntektsgrupper opp til 600 000 kr i året kommer langt bedre ut med SVs opplegg enn med Fremskrittspartiets, selv etter at vi har innført eiendomsskatt og økt miljøavgiftene.


Jeg skal bare si noen korte ord om den kloke beslutningen som presidentskapet enstemmig har fattet. Vi legger i dag fram innstilling om regulering av lønnen for Høyesteretts medlemmer. Lønnen til dommerne i Høyesterett ble betydelig løftet i 2007 og har siden det vært på nivå med utviklingen av lederlønningene i staten. En viktig rekrutteringsgruppe til Høyesterett – ved siden av advokater – har tradisjonelt vært dommere fra andre domstoler, først og fremst lagmannsrettene. Lønnen til ledende dommerembeter ble i 2012 regulert med rundt 4,5 pst., og presidentskapet forslår en tilsvarende økning for dommerne i Høyesterett. Presidentskapet er opptatt av at dommerembetene i Høyesterett må være attraktive for våre dyktigste og mest erfarne jurister. Det er bekymringsfullt når det ved de senere utlysninger av dommerembetene har vært få søkere, selv om det på grunn av høye kvalifikasjonskrav ikke kan forventes noen tallrik søkermasse til disse embetene. I de kommende årene vil det bli lyst ut flere embeter, og presidentskapet mener det er grunn til å følge rekrutteringsprosessen nøye. Det må tilstrebes bredde i søkermassen slik at dommerne som utnevnes, har en variert yrkesbakgrunn, fra både offentlig og privat sektor. På denne bakgrunnen anbefales presidentskapets enstemmige tilrådning.


Vi i Troms har dessverre de siste årene fått bare under 2 pst. av landets vegmidler. Det er altfor lite. Jernbane har vi ikke, så den nasjonale satsingen på jernbane ser vi ikke noe til i Troms. Tromsbanen er ennå i det blå, men gjennom et sterkere fokus på nordområdene og et OL i Tromsø i 2018 kommer Tromsbanen. Den kommer til å bli et lønnsomt prosjekt, sett i et samferdsels- og miljømessig perspektiv, i en bærekraftig region som vil være i fokus både nasjonalt og internasjonalt i større grad enn noen i denne salen kan tenke seg i dag. Årets samferdselsbudsjett fyller opp Nasjonal transportplan. Det er ikke bare bra, det er kjempebra. Samferdselsbudsjettet er en god start, også for oss i Troms. Det er mer penger – så blir det også mer penger til Troms. Det viser at denne regjeringen bryr seg om oss som bor langt fra hovedstaden. La meg nevne hva vi satser på i Troms i 2007: Det satses 95 mill. kr, medregnet 25 mill. kr til rassikring. Tromsøpakke 2, som blir ferdigstilt i 2007, satses det 44 mill. kr på – et miljøprosjekt uten sidestykke i Tromsø. Av de 95 millionene går store deler til utbedring av rv. 867 utenfor Harstad, noe som har vært et gammelt krav fra befolkningen rundt Harstad. Rassikringsmidlene på 25 mill. kr blir brukt til tiltak på fylkesvegnettet i Troms. I 2007 prioriteres statlige tilskudd til videreføring av prosjektene fylkesveg 294 Isbergan i Tromsø og fylkesveg 347 på Arnøy i Skjervøy, som vil få en oppstart. Dette vil gi folk som ferdes på disse vegene – og næringslivet – en mye tryggere veg i framtiden. I forslaget til samferdselsbudsjettet for 2007 blir det vist til at det lenge har vært stor usikkerhet knyttet til den årlige driften av Senja-fergene. Statsråden kjenner til problematikken, og jeg tror hun klarer å løse dette i samarbeid med Troms og Nordland fylkeskommuner. Vi trenger forutsigbarhet for at Senja-fergene skal bli et slikt must som regionen tror de kan bli for lokalbefolkningen i området og reiselivet i nord. Vi satser på å gi folk i Nord-Troms og i Finnmark reduksjon i maksimaltakstene på flytjenestene der staten kjøper flyrutetjenester. Det koster faktisk mer å ta fly fra Finnmarkskysten til Tromsø enn det koster å reise fra Oslo til Hellas og bo der i 14 dager på et skikkelig hotell. Det kan ikke være rettferdig. Til slutt vil jeg bare si at vi i Troms venter ennå på forsøk med gratis riksvegferge, men jeg tror ikke vi venter forgjeves. Men igjen, det går oppover, og snart er sola tilbake i nord. Med sola kommer lyset, varmen og håpet om en ny vår og en ny sommer. Denne regjeringen gir håp og tro, og viser kjærlighet for oss i Distrikts-Norge. Hva mer kan vi forlange – bare varene leveres?


Jeg takker igjen statsråden for svaret og ser med forventning frem til den praksis som nå vil bli lagt for dagen i tiden fremover. Jeg håper også inderlig at rusomsorgen totalt sett i større grad enn tidligere vil bli en oppgave for det norske helsevesen. Mitt siste tilleggsspørsmål gjelder praksis ved inntak til behandling. Det kravet som i dag stilles fra offentlige behandlingsinstitusjoner, er at pasientene skal være rusfrie – de skal faktisk være edrue – før de tas inn til behandling. Vil helseministeren gjøre noe med denne praksisen, slik at man kan få pasientene inn til behandling når de er motivert for å prøve å bli edrue, og ikke tre uker etterpå?


Svaret på det er ja. Dessverre er ikke representanten fra Senterpartiet alene om å ha misforstått det, og det alle de som har misforstått og kommentert mitt innspill til vår redaksjonskomité har til felles, er at ingen av dem har lest innspillet mitt. Jeg har aldri tatt til orde for å avskaffe retten til å søke asyl, retten til å søke om beskyttelse. Det jeg har tatt til orde for i mitt innspill, er at vi organiserer asylordningen på en annen måte, nærmere tilknyttet FN og FNs høykommissær for flyktninger. Så dersom representanten fra Senterpartiet har fått et inntrykk av at jeg mener at vi skal avskaffe retten til å søke asyl, er det feil. Men det er en feil som jeg veldig lett kan tilgi, da representanten ikke er alene om det.


Nei, noen replikk fra Fremskrittspartiet i denne saken skulle ikke være nødvendig. Jeg synes statsråden har lagt fram en meget godt gjennomarbeidet proposisjon, og hun gikk gjennom saken på en veldig fin måte. Det er mye Fremskrittspartiet har å bemerke til forsvarspolitikken i disse dager, men i denne saken synes jeg statsråden har opptrådt meget ryddig, og hun har, som sagt, gitt meget god informasjon og lagt fram en godt gjennomarbeidet proposisjon. Når noe er positivt og godt er det også rom for skryt fra Fremskrittspartiet. Det er i sakens anledning gitt kritikk til statsråden for at hun ikke har gitt god nok informasjon og hatt åpenhet nok rundt norske soldaters opptreden og tilstedeværelse i Afghanistan. Det synes jeg er meget beklagelig – en uberettiget kritikk etter min mening. Det skulle bare mangle at man sammenligner et lite land som Norge, gjennomsiktig, med få mennesker og få soldater, med USA, hvor det er mye mer åpenhet rundt dette. Det er klart at norske soldater i Afghanistan er meget utsatt og lett gjenkjennelige, og det skulle bare mangle at vi skulle utsette disse menneskene for fare, også med tanke på familiene hjemme. Det er også gitt kritikk for at disse operasjonene i Afghanistan ikke dekkes innenfor forsvarsbudsjettet. Det synes naturligvis jeg er en helt grunnløs kritikk. Det skulle bare mangle, etter et allerede rasert budsjett, og så dette på toppen! Det ville ødelegge forsvarsbudsjettet totalt. Vi må også huske på at de pengene vi skal bevilge i dag, også skal være med på å underbygge det diplomatiske nærværet i Kabul. Jeg trodde og tror at de som er imot disse bevilgningene vi nå skal gi, kunne være med på bevilgninger til et diplomatisk nærvær som er med på å støtte opp under den politiske prosessen i Afghanistan. Et diplomatisk nærvær er viktig i forhold til norsk personell som skal opptre i Afghanistan. Jeg håper at de som ikke vil være med på å støtte forslaget om ekstrabevilgning, i hvert fall ser at dette er viktig, og kan være med å på dekke opp den delen av tilleggsbevilgningene.


Vi tar gjerne en debatt om disse eksemplene og erfaringene. Det sørlige Afrika er det kontinent som i størst grad har mottatt vestlig bistand og utviklingshjelp og dessverre havnet i en fattigdomsspiral, som disse landene i liten grad har kommet seg ut av. Går man en del år tilbake i historien, var ikke fattigdommen i Afrika større eller annerledes enn i mange andre land, f.eks. på det asiatiske kontinent. Men de valgte helt andre grep for å komme ut av det. Å etablere muligheter for næringsfrihet, respekt for eiendomsrett, muligheter for f.eks. å kunne arve et hus eller en forretning – slike fundamentale, enkle grep og respekt for den type verdier som vi er så vant med – er den type reformer jeg kan nevne.


Jeg takker også for det svaret. Jeg vil presisere at både kommunen og eierne har tatt et betydelig ansvar til nå. Kommunen er vel den som har bevilget mest penger til bevaring og restaurering av Bryggen, og alle leieinntekter som eierne har fått, har gått til restaureringen. Jeg er glad for at de signalene jeg har gitt her, vil bli tatt med videre, og vil presisere at det er utrolig viktig for dette langsiktige arbeidet at det blir en forutsigbarhet, at det blir øremerkede midler til Bryggen, og at staten tar på seg en stor del av ansvaret. Det er begrenset både hva eiere kan gjøre, sjøl om de tar ansvar, og hva kommunen kan gjøre, med mindre Regjeringen går inn for en betydelig styrking av kommuneøkonomien – det må jo være en forutsetning for at kommunen skal ta en større del av ansvaret.


Eg vil minne representanten Stensaker om at det faktisk er folkerettsstridige krigar som er omtalt i forslaget. Det er jo det vi vil garantere oss mot frå SV si side, at Noreg ikkje skal delta i krigar som er i strid med folkeretten. Så føyer vi sjølvsagt også til at viss regjering, storting og folkefleirtalet i Noreg er imot ein krig, skal vi ha den moglegheita å vere imot krigen ikkje berre i ånda, men òg i praksis, ved at vi ikkje skal eksportere våpen til denne krigen.


Jeg kan ikke spore at det er store konflikter og uenigheter i denne debatten. Det jeg kan gjøre nå, er å ta med meg noen av de forslagene som har kommet, til de neste møtene vi har i GNIST-samarbeidet, som dreier seg om rekruttering, hvor både KS, Utdanningsforbundet og andre er til stede, for å se om dette er en idé som kan tas opp videre der. Men jeg tror at de som først og fremst skal stå for rekrutteringen, også må ha noen stillinger å tilby. Uansett er det en mulighet å diskutere. Så til noen av de kommentarene som har kommet. Det er veldig mange barn som har en helt annen kontakt med engelsk i dag enn de hadde før, men de har ofte litt høyere selvbilde enn kunnskaper i engelsk. Det jeg ofte hører fra barn, er at de flirer litt av engelsklærerens uttale, og dermed tror at de heller ikke har noe å fare med når det gjelder grammatikk eller pugging av gloser. Men man lærer ikke språk uten å trene og pugge noen kjernekunnskaper. Så jeg vil ikke være så engstelig hvis det en gang iblant kommer en unge hjem med f.eks. en cd og beskjed om å trene etter et språkkurs som man gjennomgår, for det ligger mye trening bak det å beherske et språk godt. Jeg pleier alltid å forsvare alle lærere, også språklærere, som YouTube-barna våre okker seg litt over. Jeg har selv sjelden kontakt med tysk, men fordi jeg hadde en utrolig god tysklærer for 32 år siden, er det fremdeles mye av tysklærer Njåls kunnskaper fra Skien videregående skole på slutten av 1970-tallet som sitter som spikret. Men språk er ferskvare. Det krever både grunnkunnskaper og at man bruker det ofte. Det krever at man hele veien har interesse for språk, og det tar faktisk seks–sju år å lære et nytt språk så godt at man behersker litt mer avanserte faglige tekster osv. Vi ønsker oss ikke bare generelt gode engelskkunnskaper, men vi ønsker oss også bedre engelskkunnskaper, og derfor tror jeg at engelsklærere har noe å fare med selv om ungene våre kanskje er litt mer bortskjemt med å høre engelsk i alle andre sammenhenger. Jeg er helt sikker på at lærere som har noen av de språkene vi har som fremmedspråk, som sitt eget morsmål, kan være viktige bidragsytere i opplæringen. Jeg tar med meg de ideene som har kommet i debatten, når vi diskuterer hvordan vi skal gå videre med GNIST-samarbeidet. Og jeg er helt sikker på at det vil være både fylker og kommuner som har interesse av å følge opp de ideene som har kommet.


I forhold til utvikling av miljøarbeidsplasser mener SV at det er grunn til å være optimistisk. Dette er jo ikke et problem, slik som f.eks. representanter fra Fremskrittspartiet fremdeles ser ut til å tro med sine forbehold, men dette er faktisk en mulighet. For SV er det viktig å unngå å påføre miljøet og våre etterkommere stor og uopprettelig skade. På samme måte er det viktig å unngå å komme i bakleksa teknologisk, med tap av arbeidsplasser som resultat. Dette har vært SVs politikk så lenge jeg har vært med i SV. Det er jo litt trist at Fremskrittspartiet fremdeles ikke ser ut til å ha fått med seg det. Det er heller ikke slik at markedet i seg sjøl etterspør slike løsninger. Markedet etterspør det noen må bestemme seg for å etterspørre, eller det noen krever. Jeg har jobbet mye i forhold til HMS i petroleumssektoren, og vet mye om hva de kravene man der har stilt til HMS, har bidratt til av teknologiutvikling på det området. Det bekrefter også selskapene når vi snakker med dem, slik at det man gjør politisk på disse områdene, er svært viktig. I tillegg til det er bevissthet hos forbrukerne sjølsagt viktig. Men det er altså ikke slik at dette er et drawback. Snarere tvert imot bør myndighetene her være frampå med krav i forhold til produkter og produksjon, for det betyr at norske arbeidsplasser og norsk industri vil være i forkant og ikke komme i bakleksa. Så er det slik at trykket på innovasjon, miljøforskning og tiltak må bli vesentlig større hvis frykten for omstillinger skal bli mindre. I dag føles det veldig utrygt, fordi man ikke ser tydelig nok trykket fra forskningen, som viser at det er nye muligheter på gang. Men på noen områder er det ganske klarlagt hva vi kan gjøre. I Aftenposten stod det den 2. mai 2005: «Rett utenfor stuedøren svømmer vi i ubrukt energi. Med enkle grep kan trær og kratt gi oss energi tilsvarende minst fem gasskraftverk. Svenskene og finnene storsatser. I Norge er bioenergi forbeholdt festtalene.» Det siste er kanskje ikke helt riktig, men fremdeles er det altfor lite trykk på dette. Jeg skal heller ikke bruke altfor lang tid på å gå inn i enkelthetene, men bioenergi er altså god næringspolitikk, det er god miljøpolitikk, det er svært distriktsvennlig, det bevarer kulturlandskapet, det gir landbruket flere bein å stå på, det gir svært mange arbeidsplasser i forhold til produsert energi, det er fleksibelt for den som skal bruke det – det enkelte mennesket kommer ut av strømfella og kan bruke forskjellige energibærere når prisene veksler – bioenergi hjelper oss å oppfylle Kyoto-forpliktelsene, det er altså framtidsrettet på alle områder. Det området av landet som jeg kommer fra, Hedmark, er, for å si det slik, av de store eierne, der de store mulighetene ligger. Dette er faktisk innlandets olje og gass, om jeg kan få si det slik, man eier denne ressursen, den vokser faktisk opp av bakken, og den er CO2-nøytral. I innlandet har man utarbeidet en strategi på dette, som kalles prosjekt Innland 2010, og som har vært styrt av fylkesmennene i de berørte fylkene. Man har et ambisiøst mål i de planene, som har vært et samarbeid mellom ulike etater og instanser i innlandet, og også et samarbeid med departementet. Man ønsker å heve bioenergibruken i innlandet opp til 30 pst. på stasjonær energibruk – det tilsvarer 3 TWh årlig, noe som langt overstiger den nasjonale målsettingen. Man kan levere biodiesel for mobile energibruk i Norge tilsvarende 30 millioner liter pr. år, altså 2 pst. av årlig avgiftspliktig dieselkonsum i Norge, man kan eksportere biobrensel og bioenergikompetanse i Norge og Norden for øvrig, og man kan skape mellom 300 og 800 nye arbeidsplasser i innlandet som følge av bruk av bioenergi. Det er altså ingen annen enkelt satsingsgrein innenfor næringslivet som vi vet vil kunne skape så mange bærekraftige arbeidsplasser som dette, og da har jeg ikke tatt med hva dette vil bety i forhold til reduksjon av CO2. Så på dette området har jeg en oppfordring til statsråden, at her er det bare å sette på fullt trykk. Det blir arbeidsplasser, bedre miljø og distriktsutvikling av dette. Det er et kinderegg for innlandet og for Norge.


Det er eit godt spørsmål frå representanten, og det gir meg anledning til å seie litt om kvar SV står i desse spørsmåla. SV ønskjer å ha ein infrastruktur og bruke statlege og offentlege midlar på å leggje til rette for trusutøving og ulike formar for livssyn. Vi er veldig opptatt av at det skal vere likestilling, men vi ønskjer at det skal vere ein infrastruktur i Noreg for det. Dette er viktige spørsmål for folk. Eg har sjølv stor respekt for ulike trusretningar og deira plass i samfunnet, men vi brukar kolossalt med midlar på dette i Noreg i dag. Dette gjer at ein overdriv religionens plass i samfunnet til eit nivå eg meiner ikkje reflekterer den plassen han faktisk har i folks liv. Vi lever faktisk i ei tid der folk trur at krigane ein har i Midtausten, utelukkande er grunna i religion – medan det er sosiale forhold som gjer det. Ein har ei altfor overdriven orientering mot religion, og eg meiner at det finansielle nivået som vi har på det i dag, er for høgt.


Jeg foreslår Ulf Leirstein og Bente Thorsen.


I dag tar det om lag ti år – ofte vesentlig lenger – for å planlegge store vei- og jernbaneprosjekt. Jeg tror det er bred politisk enighet om at Norge bruker lang tid – altfor lang tid – på planlegging av nye infrastrukturprosjekter. Fagetatene sier i sitt forslag til ny NTP 2014–2023: «Etatene mener at tiden det tar å forberede store samferdselsprosjekter er for lang, og at det er bred enighet om at det bør gjennomføres tiltak for å redusere tidsbruken.» De sier videre: «Transportetatene mener det må vurderes et nytt planregime for store statlige infrastrukturprosjekter.» Jeg tror det er bred politisk enighet også om at planleggingstiden må ned. Men så var det dette med gjennomføringsevnen. Mitt inntrykk er imidlertid at det i beste fall planlegges nye planleggingsrutiner, og at den planleggingen tar lang tid. Å heve terskelen for stortingsbehandling der det er snakk om saksbehandling på uker og ikke år, blir som å skyte spurv med kanon: stor støy med lite utbytte. I november 2011 besluttet forrige samferdselsminister å nedsette en arbeidsgruppe som skulle identifisere hvordan planlegging av store samferdselsprosjekt kunne effektiviseres. Gruppens anbefalinger ble lagt frem i april 2012. Nå er det gått nesten ett år. Utfordringen til statsråden er: Hvordan er rapporten fulgt opp, og hvilken effekt har oppfølging hatt eller skal ha, og fra når? I april 2012 kom det også en rapport utarbeidet av Vista Analyse for Byggenæringens Landsforening som hadde tittelen: «Ti grep for raskere planprosesser». Innledningsvis sier rapporten: «For at Norge skal få en moderne infrastruktur i løpet av 20 år kreves det endringer i måten vi finansierer, planlegger og bygger ut vei og jernbane (…) Politikk og planarbeid må kobles sterkere sammen og det må settes en frist for når prosjektet skal åpnes.» Har rapporten kommet frem til politisk ledelse i Samferdselsdepartementet? Utfordringen til statsråden er: Blir innspillene og forslagene brukt? Gjør det inntrykk når det kommer slike tydelige innspill både fra byggenæringen og fra eget byråkrati? Fremskrittspartiet mener planleggingstiden må kuttes kraftig. Målet bør være å komme ned på tre år. I dag er det for mange som får si for mye for lenge når et prosjekt planlegges. Svært lang planleggingstid i Norge er en av flere hovedgrunner til at det tar for lang tid å bygge ny vei og jernbane, og at prosjektene ofte blir dyre. Lang tid fra planlegging til ferdigstillelse medfører at prisen øker. Det er dårlig samfunnsøkonomi. Effekten av ny sikker vei utsettes. Store ulykkeskostnader er konsekvensen. Kostnadsbesparelse gjennom mindre tidsforbruk fra plan til ferdigstillelse gir et verdifullt finansieringsbidrag til de enkelte prosjektene. Lavere byggepris og raskere realisering av god samfunnsøkonomisk effekt er god økonomi og ansvarlig styring av samfunnets ressurser. Byggenæringen har følgende anbefalinger: Krav om konseptvalgutredninger og kvalitetssikring bør begrenses til prosjekter der det foreligger reelle konseptuelle valg, altså der det faktisk er noe å velge mellom. Kvalitetssikring 2-prosessen bør forenkles. Forutsigbar finansiering av hele prosjektet bør foreligge ved oppstart av planprosessen etter plan- og bygningsloven. Statens vegvesen og Jernbaneverket bør gis frihet til prioriteringer mellom enkeltprosjekter innenfor overordnede politiske prioriteringer. Det bør etableres et eget planregime for store vei- og jernbaneprosjekter i korridorene. Planlegging etter plan- og bygningsloven bør forankres i strategiske avklaringer. For hvert enkelt prosjekt bør det stilles krav til ferdigstillelsesår. Medvirkning bør være forpliktende og primært utøves tidlig i prosjektet. Innsigelsesretten bør praktiseres innenfor tydelige rammer, med krav til deltakelse i planforum. Inntil et nytt planregime for store vei- og jernbaneprosjekter, bør statlig plan benyttes hyppigere. Så kommer anbefalingene fra Samferdselsdepartementets arbeidsgruppe. De anbefaler gjennomføring av interne tiltak i Statens vegvesen. Det er jo interessant som en liten parentes. å utvikle et mer felles lovgrunnlag for interesseavklaring å innføre et tydelig og forpliktende mål for samlet tidsbruk for en planleggingsprosess at KVU/KS1 begrenses til å omfatte prosjekter der det er klare konseptuelle valg, der ett av punktene har sammenfallende anbefalinger fra disse to gruppene å videreutvikle ordningen med KVU/KS1, slik at resultatet fra dette arbeidet gir klarere føringer enn i dag, før prosjektplanleggingen etter plan- og bygningsloven starter. Der vil jeg referere til prosjektet Ferjefri E39, hvor prosjektgruppen nettopp anbefaler en slik løsning for å videreføre dette prosjektet: 6. at staten involverer seg tidligere i planprosessen og samordner sine interesser, og at man innfører tiltak for å korte ned saksbehandlingstiden i innsigelsessaker. Litt mer om samordning: Samordning av statlige interesser er avgjørende viktig når det gjelder å nå sentrale mål for NTP. I dag er det for mye tilfeldigheter som avgjør om etatene finner sammen. Vi har tydelige eksempler fra min egen hjemby, Bergen, når det gjelder tog til Flesland flyplass og lokalisering av ny godsterminal for jernbanen. Her trengs det sterkere, statlige, politiske grep fra departementshold for å samordne flere transportsektorer når de planlegger prosjekter som har sammenfallende mål. Samferdselsdepartementets arbeidsgruppe anbefaler videre 7. å senke terskelen for statlig plan 8. å øke bruken av statlig godkjenning av planprogram 9. å overføre vedtaksmyndigheten i forbindelse med bruk av statlig plan eller fastsettelse av planprogram ved samferdselsprosjekter fra Miljøverndepartementet til Samferdselsdepartementet 10. å etablere enkle kriterier som automatisk utløser statlig plan 11. at planleggingen blir mer strategisk. Og da vil jeg benytte anledningen til å minne om at det faktisk var utgangspunktet for dagens NTP, slik det var formulert i Dokument nr. 8:47 for 1993–1994. La meg én gang til referere til det pågående prosjektet Ferjefri E39, der prosjektgruppen vil ha mindre kommunal regulering for å få fart på prosjektet. De mener at mer beslutningsmyndighet bør flyttes fra kommunalt nivå til regionalt nivå, eller aller helst til statlig nivå. Dette er gode innspill som Fremskrittspartiet støtter. Prosjektet Ferjefri E39 er et nasjonalt prosjekt som må løftes frem i en ny NTP, og prosjektet bør derfor bruke nye virkemidler for å korte ned både planleggingstid og byggetid. Jeg har omtalt en rekke av de innspillene som foreligger fra både Samferdselsdepartementet selv og byggenæringen for å effektivisere planprosessene og korte ned planleggingstiden. Også en rekke andre aktører og interessenter innenfor samferdselsområdet har spilt inn forslag for å korte ned en altfor lang planleggingstid. Til bygg.no sier statsråden selv i august 2012 at planlegging av store vei- og baneprosjekter tar altfor lang tid. Hun vil halvere tidsbruken og sier: «En halvering av dagens tidsforbruk er et fornuftig mål.» Mitt spørsmål til statsråden er: Hva vil statsråden gjøre for å effektivisere planleggingsprosessen og få planleggingstiden ned til maksimalt tre år, og når kan endringer få effekt?


Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til statsråden: «Styret i Helse Fonna har sendt ut på høring forslag om å omdefinere fødeavdelingen ved Stord sjukehus til «modifisert fødestue». Det hevdes at avdelingen ikke er en fullverdig fødeavdeling, noe de ansatte ved sjukehuset er uenig i. De frykter omdefineringen vil bety at mange fødende blir sendt til Haugesund i framtiden. Mener statsråden at tilbudet ved Stord sjukehus kvalifiserer til betegnelsen fødeavdeling, og vil dette være en sak det kan bli aktuelt å se nærmere på dersom det fattes et slikt vedtak?»


Takk for svaret, det var kjente toner. Det er altså slik at transportkomiteen har vært ute i virkeligheten ganske nylig, og besøkt to viktige fylker i landet. De to fylkene, Østfold og Akershus, har et samlet vedlikeholdsetterslep på veiene som er overtatt fra staten, på 1,5 milliarder kr. Det ble gitt klart uttrykk for at dette kan de ikke dekke innenfor en rimelig tidsramme uten mer penger enn det statsråden nå har referert til i sitt første svar. Det ble også gitt uttrykk for at midlene overført til veier, gitt gjennom økt rammeoverføring – som også statsråden var inne på – brukes også til andre formål enn vei, fordi det er presserende oppgaver, og det skjer en prioritering i fylkene. Det betyr altså at rammene fra Regjeringen og prioriteringen fra fylkeskommunene ikke gir bærekraft for finansiering av gode veier. Det betyr at veiene blir dårligere i 2010, det har vi vært inne på tidligere i dag. Så jeg gjentar spørsmålet: Hva vil statsråden gjøre for å skaffe en mer bærekraftig finansiering av veiene?


Jeg har vel til gode å høre et oppmuntrende tilrop fra representanten Aspaker, og jeg tror vel heller ikke at den dagen kommer, men jeg arbeider jevnt og trutt videre for å få til flere lærlingplasser. Det er historisk at vi har en samfunnskontrakt der partene forplikter seg til å øke antall lærlingplasser med 20 pst. Det er et godt utgangspunkt. Så har vi veldig mye interessant forskning i forbindelse med den nevnte stortingsmeldingen. Vi har f.eks. undersøkelser som viser at det ikke er stor forskjell på de lærebedriftene som tar inn lærlinger, og de som ikke gjør det. Ergo er det noe med tradisjonene her som gjør at vi burde være i kontakt med mange flere bedrifter for å få dem til å bli lærebedrifter. Det jobbes veldig godt i mange fylker, med tett kontakt med næringslivet på dette området. På mange områder må vi sørge for at vi får opp antallet lærlingplasser, men jeg tror også at vi har en utfordring som vi må ta, og det er å forberede lærlingene bedre. En del av de lærlingene som ikke får lærlingplass, er lærlinger som næringslivet kvier seg for å ta imot.


Først vil jeg få lov til å utfordre representanten Sahl på dette: Nå må snart Kristelig Folkeparti bestemme seg. De viser hele tiden til at Fremskrittspartiet søker å få til et samarbeid med Kristelig Folkeparti og Venstre eventuelt etter stortingsvalget i 2009. Sånn som jeg har forstått det, har både Kristelig Folkeparti og Venstre avvist en sånn konstellasjon, og da tror jeg ikke det spiller noen rolle i så måte hvor man inngår forlik hen. Nå har jo Kristelig Folkeparti inngått forlik på samtlige politiske områder med venstresiden i norsk politikk. Det var det. Men spørsmålet er: Representanten Sahl sier at Kristelig Folkeparti har også primære standpunkt. Ja, tilkjennegi da Kristelig Folkepartis primære standpunkt! Er det slik at Kristelig Folkeparti også, hvis de hadde politisk vilje til det, kunne finne statlig finansiering til den type infrastrukturpakker som vi ser? Eller er det sånn at Kristelig Folkeparti støtter bruk av mer og mer bompenger til drift og investering i kollektivtrafikken?


Jeg vil takke statsråden for svaret han kom med der. Det er betryggende å høre at også statsråden er inne på de samme tankene som undertegnede – at det nå er viktig at vi får samkjørt dette området. Norge er tross alt den nasjonen i Europa nå som har de desidert høyeste tallene når det bl.a. gjelder overdoser. Spørsmålet mitt til helseministeren i så henseende er: Har helseministeren noen tanker og vyer rundt akkurat dette, slik at vi ved en eventuell statlig overtakelse kan få iverksatt tiltak som bedre kan møte problemstillingen på dette feltet?


Det er, så langt jeg kan registrere, full enighet i denne salen om at Feiringklinikken skal bestå, og at det arbeidet som har vært gjennomført ved Feiringklinikken helt tilbake til 1989, har vært et svært vesentlig arbeid for å sikre kvaliteten på norske hjertekirurgiske inngrep. Men det er samtidig umulig å diskutere Feiringklinikken helt isolert, som enkelte gjør her – jeg synes kanskje Vigdis Giltun går spesielt langt i å gjøre det – uten å se det samlede hjertekirurgiske miljøet i Norge under ett. Som statsråden påpekte, har det skjedd en utvikling fra åpen hjertekirurgi med ca. 4 500 inngrep i året til en gradvis nedbygging av det, samtidig som det har vært en betydelig økning i antall utblokkinger, med innsetting av stent, bl.a. Det kan ikke være sånn at man nærmest skal gjøre avtale om at det fortsatt skal gjøres åpen hjertekirurgi ved Feiringklinikken, hvis pasientene er langt mer tjent med å bli operert med stent. Men noen argumenterer her omtrent som om det var sånn man skulle gjøre det. Jeg synes også at en del av de tallene som trekkes fram fra Feiringklinikken, blir ganske misvisende. Det skapes et inntrykk av at det er en betydelig tilbakegang i antall inngrep, og så er det kun tallene for åpen hjertekirurgi som trekkes fram. Det var 1 100 åpne hjertekirurgiske inngrep ved Feiringklinikken i 2006. Tallet var 996 i 2008, og ut fra den avtalen som er inngått nå, er det 640. Det er en betydelig nedgang. Samtidig hadde de i 2006 1 891 utblokkinger og i 2008 1 826, som er nesten det samme tallet. Når man vet at det parallelt foregår hjertekirurgi i alle helseregionene, og at denne utviklingen skjer i alle helseregionene, handler jo ikke dette om at Regjeringen undergraver privat virksomhet. Det handler om at Regjeringen tilpasser seg den situasjonen som har utviklet seg, og der man får andre typer kirurgiske inngrep og til dels konservativ behandling i stedet. Det ville vært fullstendig meningsløst hvis man gradvis skulle bygge ned Ullevål universitetssykehus, nå Oslo universitetssykehus, der utdanning av hjertekirurger skjer, for at man i stadig større grad skulle la de inngrepene skje ved Feiringklinikken. Så kan noen si at ja, men da kan vi jo begynne å utdanne dem også ved Feiringklinikken. Jeg tror, hvis man får tenkt seg om, at man ser det meningsløse i det. Skal man da heller ikke utdanne spesialister i kardiologi ved Universitetssykehuset i Nord-Norge eller, for den saks skyld, ved Haukeland sykehus? Dette handler om den totaliteten som vi er nødt til å ta hensyn til, og den balansegangen som er. Jeg synes også at fokuseringen på utviklingen ved Feiringklinikken på noen andre områder er for mangelfull. Jeg har selv vært på Feiringklinikken og sett. Det er fantastiske lokaler der, bl.a. en rehabiliteringsavdeling med en betydelig kapasitet, som er bygd med offentlige midler, uten at det offentlige noen gang har gjort noe vedtak om at den skulle bygges. Jeg snakket med hjertekirurger der som tjente 2–3 mill. kr i året, og som syntes at det var det de burde ha. Da jeg påpekte at statsministeren tjente 1 mill. kr på det tidspunktet, sa de: Vi har mye mer å gjøre. Det er noe med hele den kulturen, der man rendyrker økonomien og også til dels begynner å tappe det offentlige for fagfolk, noe som vi selvfølgelig ikke skal understøtte her. Det betyr ikke at man skal undergrave LHL som organisasjon eller Feiringklinikken som klinikk, men det betyr at man må møte en del av denne utviklingen med motforestillinger. Da kan man ikke helt kritikkløst si at Feiringklinikken skal være skjermet, mens resten av virksomheten skal måtte ta det, fordi det er offentlig. Hvordan vil det offentlige helsevesenet til slutt se ut? Enkelte her snakker jo som om det nærmest ikke har vært foretatt offentlige hjertekirurgiske inngrep i Norge, og at det var Feiringklinikken som startet med det. Da må jeg minne om at det var i 1983 Rikshospitalet gjennomførte sine første hjertekirurgiske inngrep. De fagfolkene Feiring opererer med, er jo i all hovedsak hentet fra det offentlige Norge – fra Rikshospitalet, fra Ullevål, en del kommer fra Tromsø. Jeg har snakket med mange av disse hjertekirurgene. Det de beskriver, er at det har vært et lønnsnivå ved Feiringklinikken som har vært hinsides, og som har vært med på å tappe offentlige sykehus for ressurser. Heldigvis har man nå fått nedregulert det, og man har fått til avtaler som er helt fornuftige, det sier også ledelsen ved Feiringklinikken. Men det var ikke fornuftig slik det var en stund ved Feiringklinikken. Den debatten må man tørre å ta, og ikke rosemale det som om det ikke har vært noen problemer knyttet til bruken av offentlige midler ved denne klinikken.


Jeg vil takke for svaret. Det er tydelig slik at statsråden og statssekretæren ikke prater veldig godt sammen, for både i 2007 og i 2008 lovet statssekretær Aasrud at denne saken nå skulle sendes ut og den skulle ryddes opp i. Jeg synes det er trist at det nå i 2009 fortsatt ikke har skjedd noe, og at statsråden fortsatt ikke har bestemt hva som skal skje. Men det det handler om, er faktisk at flere pårørende får etterkrav opptil 16–18 måneder etter at de har mistet et familiemedlem på en institusjon. Statsråden må være enig i at den typen etterkrav bør man ettergi. Vanlig praksis er at etter seks måneder forsvinner alle krav i et bo, mens det offentlige kan drøye dette og sende krav så lang tid etterpå. Jeg lurer på hva statsråden vil gjøre med den problematikken, som er en viktig del av dette.


Før sommeren fremmet jeg, sammen med representanter for Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti, et forslag der vi bad Regjeringen utvide flyktningkvoten for å ta imot en gruppe vietnamesiske båtflyktninger bosatt på Filippinene, mange av dem siden 1989. Jeg må få si at helt siden starten, da vi begynte å jobbe med denne saken for flere år siden, merket vi oss at statsråden var imot å ta imot disse vietnameserne. Jeg må også si at siden den gang har det vært vanskelig å få god og eksakt dokumentasjon fra statsråden. Og jeg synes fortsatt det er vanskelig å være helt sikker på alle fakta i denne saken, fordi deler av grunnlaget her er uklart. Men det gjelder å danne seg et helhetsbilde. Folk har på bakgrunn av den informasjonen som er tilgjengelig, dannet seg forskjellige helhetsbilder, og det har ført til at forskjellige folk har kommet til forskjellige konklusjoner. Forut for at vi fremmet forslaget, hadde vi i kommunalkomiteen brukt godt over to år på å innhente informasjon, forhøre oss og sette oss inn i båtflyktningenes situasjon, og gått runder med kommunalministeren og med flyktningorganisasjonene i Norge. Grunnen var at vi så at dette var en helt spesiell sak. Men vi ønsket ikke å gjøre noe forhastet. Vi ønsket å være grundige, slik at vi ikke fattet vedtak for tidlig, og vi ønsket ikke å ødelegge saken ved å fremme den før vi visste at det var et flertall som var for. Jeg mener at det i den anledning er grunn til å stille noen spørsmål. Jeg stusser litt over Arbeiderpartiets standpunkt i denne saken. De begrunner det nå bl.a. med at de går imot en særlov. Men når det gjelder dette med særlov, så er det altså den måten kommunalministeren har anbefalt oss å gjøre det på, hvis vi absolutt vil gjøre det. Jeg – og SV for sin del – har ment at det burde være mulig å ta imot disse som overføringsflyktninger og gi dem opphold på humanitært grunnlag etter den paragrafen. Så det med særlov synes jeg er et rart argument fra Arbeiderpartiets side, for det er faktisk andre måter å ta imot disse flyktningene på, hvis man ønsket det. Men det er flere gode grunner til at vi endte opp med å gå inn for at flyktningene burde få komme til Norge, og det er behov for å gjennomgå noen punkter som gjør denne saken spesiell. Vietnamesiske båtflyktninger ble et fenomen som vi i Norge ble involvert i spesielt, fordi vi hadde mye skipstrafikk og fikk befatning med flyktningene. Det var ofte norske båter som møtte vietnamesiske båtflyktninger i fryktelig dårlige båter. Man regner med at omtrent halvparten av dem som flyktet fra Vietnam, omkom under flukt. Den første gruppen med båtflyktninger kom like etter Vietnamkrigen, og den siste puljen kom da Sovjetunionen brøt sammen, noe som ble feiret hos oss, men som skapte større undertrykkelse i de resterende kommunistregimene. Og det er ingen som setter spørsmålstegn ved at folk flyktet fra Vietnam. Det var jo en tradisjon i Vesten tidligere å ta imot folk som kom fra kommunistland, men den viljen forsvant kjapt etter at Sovjetunionen ble oppløst. Det er, som sagt, anslått at halvparten av båtflyktningene mistet livet, og alle som har sett Hans Petter Molands «The Beautiful Country», får et bitte lite innblikk i hva en flukt i båt i åpent farvann dreier seg om, og hvorfor folk flyktet. Så havnet de på Filippinene. Noen fikk flyktningstatus og kom til Norge, noen av dem, deriblant flere søsken av dem som fikk flyktningstatus og kom til Norge, fikk ikke flyktningstatus. Noen av dem vendte tilbake til Vietnam med repatrieringsprogrammet som senere ble avsluttet, og noen ble igjen. Så hvorfor er denne saken spesiell, og hvorfor skal de få komme til Norge? Jo, saken er spesiell fordi flyktningene av Amnesty og andre anses for reelt sett å være statsløse, uten skikkelige rettigheter på Filippinene. Det er en gruppe hvor mange ble skilt fra sine familier under UNHCRs flyktningutvelgelsesprosess, noe som ikke skal skje. Utvelgelsesprosessen har siden fra flere hold blitt kritisert for å være korrupt. Flyktningene har sittet 15 år, noe som tilsier at statusen deres bør avklares endelig, og UNHCR har uttalt – jeg vil tippe bl.a. på grunn av hele prosessen som har vært forut – at det vil være «en sterk humanitær gest» å ta imot dem. UNHCR vil selvfølgelig aldri prioritere folk som ikke har flyktningstatus, framfor folk som har det, og det er 20 millioner andre mennesker som har det. Likevel sier de at det vil være «en sterk humanitær gest», og det gir oss rom for å tolke det dit hen at dette vil bli imøtesett med blide øyne. Det er også flere andre land som enten er i gang med å vurdere å ta imot disse flyktningene, eller som tar imot dem. Flyktningene vil få et bedre liv, familiene deres i Norge slipper å bekymre seg for søsken og andre familiemedlemmer. Og på denne måten setter vi et punktum for Vietnamkrigen og for en del av dem som ble rammet av den. Derfor fatter vi i Stortinget i dag et klokt vedtak.


Jeg er dessverre nødt til å korrigere finansministeren på et viktig felt. Det sentralbanksjefen sa i sin årstale, var at det nå var mulig å komme tilbake til handlingsregelen. Han fastslo at det tvert imot var brukt for mye penger, han anslo til og med realavkastningen til å være 6 pst., og ikke 4 pst., som handlingsregelen tilsier. Han sa at de økonomiske utsiktene nå framover gjør det mulig å komme tilbake til handlingsregelen.


Prosjektet representanten Strøm tar opp, er et av de prosjektene som virkelig drar ned den samfunnsøkonomiske nytten av det som settes i gang. I tillegg er det et prosjekt der man sørger for å velge en trasé hvor man ødelegger mest mulig natur. Det beklager jeg sterkt at man har valgt. Det er trist at stortingsflertallet har valgt det. Det er sånn at man må ta noen verdivalg en gang i blant. Da kan det hende at det er ting som er viktigere, som det å verne om natur, urørte områder og vern av truede arter, enn valget av akkurat en bestemt trasé. Tor-Arne Strøm stiller et spørsmål han vet svaret på. Det har vært også delte oppfatninger i SV om dette. Det har det. SV har gått for et annet alternativ hele veien, fordi vi har ment at det hadde gått an å unngå de største … Og sånn er det.


I ei tid då det populært vert sagt at næringslivet går så det grin, ei tid då statistikken viser nedgang i talet på arbeidsledige, opplever vi i mitt heimfylke, Sogn og Fjordane, at folketalet går ned. Dette bekymrar meg sterkt. Etter mitt syn må industriarbeidsplassane vere berebjelkane i lokalsamfunnet. Trygge arbeidsplassar i industrien er heilt avhengig av langsiktige og føreseielege rammevilkår. Eg har sagt det i denne salen tidlegare, og eg gjentek det i dag. Eg vert stadig kontakta av industrileiarar som er fortvila over at rammevilkåra har endra seg i negativ retning i altfor stor grad og altfor ofte. Eg sakna konkrete utspel om rammevilkåra for næringslivet i statsministeren sitt innlegg tidlegare i dag. Eg registrerer også signala som kjem frå næringslivet, spesielt transportnæringa, der det vert påpeika frustrasjon og fortviling over noverande regjering si haldning til å overføre store delar av kostnadane for framtidig vegutbygging til næringslivet og til innbyggjarane i form av eit utal bompengestasjonar som er planlagde rundt i heile landet. Vegutbygging er og må vere eit statleg ansvar fullt ut. Brukarane av vegane betaler meir enn nok allereie. Ikkje minst kjem det sterke signal frå fiskebåtreiarane om deira vanskar. Dette er ei næring som har enorm betydning for Sogn og Fjordane, både på sjø og land. Reiarane er mellom anna svært spente på kva som vert resultatet av struktureringstiltaka i fiskeriflåten. Både Sogn og Fjordane Fiskarlag og Sogn og Fjordane Rederiforening har vore positive til strukturering, fordi dei ser dette som heilt naudsynt. På same måten som reiarane registrerer også eg at strukturutvalet har delt seg omtrent på midten i sitt syn på strukturering. For næringa vert det dermed særs viktig kva Regjeringa føretek seg i denne saka. I Sogn og Fjordane er det eit inntektspotensial på rundt 700 mill. kr pr. år dersom ein får byggje ut planlagde småkraftverk. Mellom anna for mange bønder vil dette vere ei tilleggsinntekt som kan vere avgjerande for vidare drift. Etter mi meining er mange småkraftverk blitt stansa av det som eg vil kalle meiningslause miljøkrav. Dersom lokalsamfunna ikkje skal få lov til å utnytte sine naturlege ressursar, kva skal lokalsamfunna då leve av?


Det skal representanten Bastesen i hvert fall ha: Han holdt et engasjert innlegg. Han er sikkert blitt motivert av den senere tids utvikling i Troms. Men når det gjelder innholdet – særlig alt vi skal melde oss ut av, alt samarbeid vi er med i, hvor fælt det er, hvor trasig det er at vi har Schengen-avtalen, og EØS-avtalen er det jo en krise for Norge at vi fortsatt har, så den må vi si opp – tror representanten Bastesen at vi bare kan tiltre de tidligere handelsavtalene. Det har jeg ingen tro på, for da må vi nok begynne å reforhandle en del av innholdet i disse handelsavtalene. Med den enorme befolkningen som Norge har bak seg i forhold til EU – å skulle forhandle fram nye handelsavtaler med dem – skal vi virkelig få omsatt fisk, tror representanten Bastesen. Jeg tror nok hverdagen blir litt annerledes. Representanten Bastesen kan få svare på følgende: Er det snart noe internasjonalt organ igjen som Bastesen og Kystpartiet mener vi skal være medlem av? Eller skal vi melde oss ut og tilbake til steinalderen, stå helt alene mot alle og hele verden og klare oss selv?


Vi skal behandle Oslopakke 3 her i dag også. Dette har vært en lang prosess, som flere representanter tidligere har vært innom. Jeg vil minne om hva det er som ligger til grunn for dette forliket. Dette forliket har fire komponenter som det er viktig å huske – det er et kjempesvært forlik: Det handler om rekkefølgen på prosjektene. Det handler om finansieringen av prosjektene. Det handler om balansen mellom hva pengene skal gå til. Og det handler ikke minst om klima. Jeg vil si det så sterkt at når vi her på Stortinget etter alle de forhandlingene som har funnet sted lokalt og alt det arbeidet som har skjedd fram til nå – vi har merknader fra hele komiteen, med unntak av Fremskrittspartiet, som sier at alle eventuelle endringer skal være godt forankret lokalt – så grenser det til illojalitet mot det forliket vi får til her i dag, å gå ut dagen før dette skal behandles i Stortinget og løfte inn et kjempesvært veiprosjekt, E18, et enormt veiprosjekt som har ligget etter 2014 i Oslopakke 3, slik som den nå foreligger, og på den måten, innenfor den neste fireårsperioden, si at dette skal nå prioriteres opp. Det er ingen tvil om at alle vi som sitter her og prioriterer samferdselsprosjekter, vi vet jo at prioriterer du noe opp, så prioriterer du andre ting ned. Når vi er enige om at klima skal ligge til grunn for det arbeidet vi skal gjøre, vil jeg stille det grunnleggende spørsmålet om det å sette inn E18 i dette prosjektet og dermed prioritere ned andre ting, vil være noe som forbedrer klimaet i den pakken. Svaret på det er at det vil det ikke kunne gjøre. Dermed synes jeg at det opplegget det legges opp til, og de ballongene og de forslagene som er fremmet fra de to fra styringsgruppen, fra både byråden i Oslo og fylkesordføreren i Akershus, er med på å gjøre det vanskeligere for oss når vi skal drive på her. Jeg merker meg at dette dras opp som en sak til valgkampen. Dette er altså et forlik vi har gått sammen om for å sørge for både å løse problemene i samferdselssektoren i Oslo og sørge for den første satsingen der vi faktisk tar bompenger og bedrer driften av kollektivtrafikken. Vi ser at allerede før vi vedtar dette i dag, er altså Høyre og Fremskrittspartiet på krigsstien. Jeg stiller ett spørsmål til høyresiden, og det er om Høyre og Fremskrittspartiet her ikke skjønner at det de holder på med, er å sette på spill et kjempesvært og viktig forlik, som i utgangspunktet også var for å løse klimaproblemene. Så er det det siste (presidenten klubber) … og det får vi ta på et senere tidspunkt.


Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Det er nå kraftige protestar i Europa på eit verdsomspennande amerikansk avlyttingsnettverk. Echelon-nettverket driv, ifølgje tidlegare CIA-sjef R. James Woolsley, med spionasje mot mellom anna europeisk industri. Andre kjelder hevdar at også regjeringar og politiske miljø vert overvaka. Kan statsråden klargjere kva den norske regjeringa veit om Echelon, og kan det eventuelt vere aktuelt å be om ei forklaring frå amerikanske myndigheiter om kva Echelon er, og kva det vert brukt til?»


Det som er grunnen til dette, er det som blir kalla for verdsetjingsdiskriminering. Dei jobbane som kvinner tradisjonelt har valt å ta, blir systematisk lågare lønte ut frå utdanning, erfaring, kompetanse og ansvar. Det er spesielt velferdsyrke som kvinner i stor grad vel, som blir systematisk lågare lønte enn dei klassisk mannsdominerte yrka. Det betyr at ein får mykje meir løn for arbeid med røyr, kablar og vegar enn for å jobbe med barn, unge og eldre. Det er der det store skiljet er. Mitt spørsmål igjen til statsråden, for å få eit ordentleg svar, er: Vil statsråden vurdere å gå inn i partssamansette forhandlingar med partane i arbeidslivet med mål om å bidra f.eks. med eit kronetillegg som Likelønnskommisjonen føreslo for å tette lønsgapet?


Det jeg oppfatter at Kristin Halvorsen har sendt som en utfordring til Regjeringen, og som jeg slutter meg til hundre prosent, er at de tre sentrumspartiene og SV i 1994 stod sammen om å argumentere for at den handlefriheten vi har utenfor EU, er veldig, veldig viktig og mye verdt for Norge, og den skal brukes til noe. Så får vi altså en regjering som overhodet ikke bruker den til noe når det gjelder miljøet. Jeg sier ikke at den ikke brukes til noe i utenrikspolitikken, men når det gjelder miljøet, brukes den ikke i det hele tatt. Vår utfordring til Regjeringen er: Bruk den handlefriheten til å være pressgruppe overfor EU når det gjelder de mange negative miljødirektivene i EU. Bruk den handlefriheten i Kyoto-prosessen. Nå er jo Norge bak EU i Kyoto-prosessen, ikke foran. Dernest – og her er jeg helt sikker på at Grete Knudsen er enig – er det et tankekors at vi sa nei til EU i 1994 for å få mindre høyrepolitikk, og så har vi altså endt opp med at Norge nå er det eneste land i hele Vest-Europa hvor ytre høyre har avgjørende innflytelse på politikken. Og vi er vel omtrent det eneste land i hele Vest-Europa, bortsett fra i Spania, hvor det tradisjonelle Høyre har vesentlig innflytelse på politikken. Altså: Alle sentrumspartiene, SV og Arbeiderpartiets EU-motstandere sa nei til EU for å få mindre høyrepolitikk i Norge, og så har Norge endt opp som det landet i Europa hvor det er minst sosialdemokrati og mest høyrepolitikk. Det må jo være et tankekors. Så til spørsmålet om EUs utenrikssamarbeid: SV går for fullt inn i de tingene Grete Knudsen snakker om, f.eks. Barentssamarbeidet, som er en praktisk måte å håndtere forholdet mellom Russland, EU og Norge på. Dette er vi ivrige tilhengere av. Jeg var for to dager siden på en konferanse i Washington som Bellona arrangerte, hvor russiske og amerikanske eksperter sammen med noen få norske politikere og andre satt sammen for å prøve å bidra til å løse miljøproblemene i nordområdene. Det er den type praktisk samarbeid som vi bør ha, og som vi bør ha mer av, og som ingen EU-motstander burde ha det minste imot å gå inn i.


Jeg takker statsråden for svaret. Jeg ser fram til at de endringene som vurderes, skal komme hit, slik at man kan få en viss form for endring. Men det var et par punkter som statsråden ikke var inne på, og som jeg finner grunn til å stille spørsmål om. Det ene er knyttet til bruken av generell kontra individuell refusjon. Statsråden viste bl.a. til at man har nytte av individuell refusjon. Ja, selvfølgelig har vi det i en del tilfeller. Det er ingen uenig i. Men Stortinget og Regjeringen har faktisk påpekt at det både er ønskelig og nødvendig når det gjelder de store pasientgruppene, at man får til en vridning over fra individuell til generell refusjon. Jeg har følgende spørsmål til statsråden: Hvor mange legemidler har man faktisk overført fra individuell til generell refusjon etter at man kom med det signalet, kontra hvor mye som har skjedd den andre veien? Min påstand er at det er kun ett stort og betydelig legemiddel som har blitt ført den veien, men det kan jo statsråden kommentere i sitt neste innlegg. Videre er vi helt klart enige om at hele befolkningen skal sikres tilgang til legemidler. Jeg sa også i mitt innlegg at jeg er helt sikker på at samtlige som sitter i denne salen, og de som er engasjert i helse- og sosialpolitikk, har for øye at vi skal gjøre det beste for dem som er syke. Men problemet når det gjelder § 10a, individuell refusjon, er at mange må innom spesialist før søknaden skal kunne sendes til NAV. Det er jo der man har den store forsinkelsen. De fem ukene er én bit av det, men den største problemstillingen er det å kunne få tilgang til spesialist også ute i distriktet, slik at søknaden faktisk kan sendes videre til NAV-systemet. Det er vi nødt til å fokusere mer på, slik at man sikrer at uansett bostedsadresse skal man ha de samme mulighetene. Det er en av problemstillingene. Så viste man til at kostnadene skal stå i rimelig forhold til det man har som utbytte. Selvfølgelig skal de gjøre det. Men jeg henviser da til ECON-rapporten som jeg viste til i mitt innlegg, der ECON konkluderer bl.a. med følgende: «Forbruket av nye KOLS-legemidler synker etter forskriftsendringen. Nedgangen er større i Oslos østlige bydeler enn i vestlige bydeler. Det er også en økning i forbruket av de nye legemidlene på hvit resept. Dette kan bety at forskriftsendringen har bidratt til økte sosiale ulikheter i behandlingen av KOLS.» Og neste punkt: «Tall fra pasientregisteret tyder også på at forskriftsendringen har bidratt til flere akuttinnleggelser med diagnose KOLS.» Spørsmålet mitt til statsråden er: Vil statsråden gå nærmere inn i disse tallene for å være helt sikker på at det som vi faktisk gjør, ikke er til det verre for pasientene, men til det beste for pasientene?


Jeg kan bekrefte at jernbanen kommer til å være sentral som tilbringertjeneste til flyplasser, ikke bare Gardermoen, men i alle de store byene. Vi ser også, som jeg nevnte i forrige debatt, at flere reisende fra Eigersund-området nå har begynt å ta toget til Gardermoen framfor å kjøre bil til Sola og fly til Gardermoen, rett og slett fordi en har fått flere avganger, det korresponderer bedre, og en kan slippe overnatting på hotell. Det som har vært veldig tydelig, og som en kommuniserte også i går, er at den jernbanereformen vi nå har, ikke er den «privatiseringsgreia» som enkelte i opposisjonen prøver å gi inntrykk av. Staten skal eie jernbanen, staten skal ha ansvar for infrastrukturen, og det er også staten som skal eie togmateriell. Men når en ser på hvordan en kan få utnyttet togmateriell best mulig, er det flere modeller oppe og går, enten det er at det selskapet som skal vedlikeholde tog, også står som eier, eller at det infrastrukturselskapet som skal eie jernbanesporene, også eier togsettene. Men det er ikke snakk om å selge togsett, det er ikke snakk om å selge noe jernbane. Dette er et rigid system som trenger offentlig styring og kontroll, og da må en også ha offentlig eierskap.


Jeg takker for svaret, og jeg synes det er veldig bra at kulturministeren er opptatt av denne problemstillingen. Det er ikke slik at menn har flere kunstneriske gener enn kvinner, så det må være noe strukturelt som gjør at det er forholdsvis få kvinnelige filmskapere i Norge. Aktørene sjøl snakker om både glasstak og glassvegger. Det kvinnenettverket som nettopp er startet opp her i Norge, etterlyser en offensiv holdning fra det politiske miljøet, og det gjør også andre. Jeg synes nok at vi i det politiske liv skal vise en offensiv holdning. Derfor spør jeg om Regjeringa vil gjøre som den svenske regjeringa og foreslå 40 pst. av midlene til kvinnelige manusforfattere, produsenter og regissører innen fem år, og dermed sørge for at likestillingsloven også kan gjelde i filmbransjen, som på andre samfunnsområder.


Jeg tillater meg å foreslå Lodve Solholm.


Regjeringen har fokusert mye på handlingsplanen mot fattigdom. Det er i dag ca. en kvart million pensjonister som lever under fattigdomsgrensen slik den er definert av OECD. Det betyr at de mottar under 113 000 kr i året, som de skal leve av. Mange av disse minstepensjonistene har blitt minstepensjonister fordi de gjennom et langt liv har vært hjemmeværende og oppdratt egne barn. Det er kanskje ikke en verdivurdering som Arbeiderpartiet kjenner seg hjemme i, men det var en verdi som var svært viktig i datidens familier. Det er det mange av disse kvinnene som blir straffet for i dagens samfunn. Når man går igjennom Regjeringens handlingsplan mot fattigdom, finner man ikke denne gruppen. Minstepensjonistene, landets slitere som har bygget opp landet etter krigen, er ikke nevnt med et eneste ord. Hvis man ser på de tiltakene som Regjeringen fremhever, er det tiltak for å komme inn i arbeidslivet, tiltak for barn og unge, tiltak for kriminelle, tiltak for innvandrere, og igjen: Minstepensjonistene er ikke nevnt med et eneste ord. Jeg synes det blir stående i et ganske grelt lys, når Regjeringen bruker så mye tid og krefter på å snakke om behovet for å bekjempe fattigdom, at de ikke løfter en finger for å hjelpe mange av de eldre i vårt samfunn som har slitt hele livet, og som nå gjennom statsbudsjettet får en hilsen fra Regjeringen i form av økt matmoms, økt NRK-lisens, økt boligbeskatning og økte egenandeler – egenandeler som Regjeringen selv har varslet i Soria Moria-erklæringen at de skal gå igjennom med sikte på å holde dem på et lavt nivå. Hvordan forklarer statsministeren denne totale mangel på satsing på landets eldre?


Neste år feirer vi to viktige jubileer i Norge. Viktigst av alt er uten tvil 200-årsjubileet for Grunnloven. Det gleder vi oss alle til å feire. Uten sammenligning for øvrig markerer vi også at det er 20 år siden Norge sluttet seg til EØS. Legg merke til at jeg brukte ordet «markerer», men jeg tror at vi kan bruke ordet «feirer» her også. EØS er den mest sentrale delen av våre avtaler med EU. Norges forhold til EU er ikke et forhold bygget på kjærlighet, det kan vi nok være enige om. Kompromisser er sjelden bygget på kjærlighet. At det ikke er et fullverdig ekteskap, betyr ikke at det er et dårlig forhold, men som i alle forhold kan man ikke gjøre som man vil. Man må ha en viss troskap til det som ligger i bunnen for forholdet. Det norske folk har to ganger sagt nei til norsk EU-medlemskap. EØS ble – og er fremdeles – det som skulle binde Norge sammen med EU. Et av de sentrale kjennetegnene ved EØS-avtalen er at det er en dynamisk avtale. Det gjelder både i bredde og i dybde på flere vis. Av og til i debatten om EØS her i Norge kan man få inntrykk av at noen tror at den avtalen som ble gjort for 20 år siden, skulle være akkurat lik den som er i dag. Det er ikke tilfellet når en avtale er dynamisk. Ved starten for 20 år siden var syv land tilsluttet EØS. I dag er det faktisk Norge som er stormakten i EØS, og det er ikke verst å kunne omtale oss som stormakt av og til. Vi står der sammen med Island, og vi står der sammen med Liechtenstein. Sverige, Finland og Østerrike gikk videre og ble som kjent fullverdige medlemmer av unionen. Norge er gjennom EØS en del av det indre marked. EU er Norges viktigste handelspartner, og EU-landene utgjør da Norges viktigste eksportområde. Tilgangen til det indre marked betyr mye for næringslivet i Norge. Det indre marked er vårt hjemmemarked. Det betyr at Norge, som er et land med snaut 5 millioner innbyggere, med EØS får tilgang til et marked med snaut 500 millioner flere innbyggere. Det er ikke et lite antall. At dette i det store og hele er et gode, sier seg nesten selv. Samtidig som EØS har utviklet seg siden starten for 20 år siden, har EU utviklet seg mye. EU/EØS knytter oss ikke lenger opp mot 12 medlemsland, men 28, med Kroatias inntreden denne sommeren som det foreløpig siste. Og uavhengig av hva man mener om norsk medlemskap i EU – jeg kan jo avsløre hva jeg mener her, siden vi skal ha åpenhet i denne sal, at jeg er det man kaller en ikke-praktiserende EU-tilhenger – tror jeg ikke jeg tar munnen for full når jeg sier at EU har kommet for å bli. Montenegro og Albania står utenfor døra nå og venter på å bli sluppet inn, mens flere andre land nærmer seg. Per dags dato er 70 pst. av Europas befolkning tilsluttet EU. Det er sant som det er sagt, at norsk innenrikspolitikk begynner mer og mer i EU. Det er ikke nødvendigvis noe negativt. Med denne regjeringen får vi en aktiv europapolitikk. Det er bra. Vi har opplevd å havne bakpå ved enkelte anledninger. Å forsøke å påvirke i etterkant har ganske lite for seg. Det er å påvirke i forkant som kan gi resultater. Det betyr også at vi skal ha et mer aktivt forhold til de sakene som diskuteres i EU, og i forkant av beslutningene som har innvirkning på Norge. Fremskrittspartiets utgangspunkt er at vi bør være for det vi er for, og imot det vi er imot. Fremskrittspartiet var – og er fremdeles – imot innføringen av datalagringsdirektivet, men et stortingsflertall gikk for det, og det må respekteres. I det siste har det vært litt støy rundt både postdirektivet og ostetollen – eller oste- og bifftollen er det vel egentlig. Enkelte har forsøkt å framstille det slik at her må Norge stå samlet med bakgrunn i at det er nasjonale interesser det er snakk om, spesielt på ost. Enkelte forsøker å snevre inn og ta monopol på hva som er «nasjonale interesser». Det kan ikke komme som noen overraskelse på noen at en Høyre–Fremskrittsparti-regjering, som er sterk tilhenger av konkurranse og det frie marked, vil slutte seg til det som nettopp fremmer dette. Bare for å klare opp litt her: Akkurat som den norske modellen ikke er det samme som den til enhver tid gjeldende rød-grønne politikken, er heller ikke norske interesser synonymt med rød-grønne programpunkter. Uavhengig av hva spørsmålet er, er alltid proteksjonisme feil svar. Når den forrige regjeringen skrudde opp tollen på ost og kjøtt, opptrådte den proteksjonistisk. Jeg har full forståelse for irritasjonen dette skapte i EU, og det er også i strid med intensjonene i EØS-avtalen. Dette handler ikke om knefall for EU, dette handler om politikk. Jeg deler altså denne regjeringens syn, at det er i Norges interesse å arbeide imot proteksjonisme og høye tollmurer. Her er det også relevant å nevne Norges eksportinteresse når det gjelder fisk. Jeg vil også nevne – jeg var jo så vidt inne på det – dette med norsk næringsliv og tilgang til det indre marked. Det er altså ekstremt viktig for norsk næringsliv, norsk industri, å ha like konkurransevilkår som resten av Europa. Derfor er det også et problem når det blir etterslep på implementeringen av rettsakter. Jeg er glad for at denne regjeringen tar tak i dette. Når det gjelder Schengen, som er en annen av avtalene vi er knyttet til, som er en god avtale – og som også er en naturlig oppfølging i og med Sveriges og Finlands inntreden i den nordiske passunionen – blir de ytre grensene viktigere når de indre grensene fjernes. Her er det også viktig for Norge å tre støttende til, spesielt overfor Spania og Hellas, slik at man klarer å håndtere dette på en god måte. Jeg tror ingen i denne sal har forblitt uberørt av hendelsene ved f.eks. Lampedusa. Jeg tror man er ganske hard hvis man ikke blir berørt av det. Det er også noe som må håndteres. Jeg ser fram til økt åpenhet overfor befolkningen om prosessene og økt involvering og engasjement fra Stortinget. Litt om den økonomiske utviklingen i Europa. Det er store forskjeller på landene. I Hellas er det opp mot 30 pst. arbeidsledighet. Det er trist å konstatere, men det er faktisk ikke rart at det gir grobunn for ekstremisme – som vi har sett med Gyllent daggry. Vi ser det samme i Ungarn med Jobbik. Det er utfordringer som vi må håndtere. Vi må slå tilbake mot framveksten av ekstremisme i Europa, og det må vi også stå samlet om. EU er verken dyret i åpenbaringen eller Edens hage. Det er altså ikke dagen i dag for en ny norsk EU-debatt. Men det er en dag for å snakke om det praktiske forholdet vi har til EU – for det er faktisk det vi har, det er ikke et kjærlighetsforhold, det er et pragmatisk forhold – og hvordan vi kan håndtere dette på en bedre måte. En aktiv europapolitikk handler også om å prioritere, og det handler om å velge sine kamper. Ikke minst handler det om å skape engasjement og utnytte til fulle det handlingsrommet avtalen gir oss. Det er også utfordringer innad i EU. Det er grunn til å ha varsellamper på dersom stadig flere direktiver og stadig mer regelverk fører til økt byråkrati og mindre oversiktlighet. Dette er jo ikke minst en debatt som foregår innad i EU og i EUs eneste folkevalgte organ, EU-parlamentet. Det er en debatt jeg mener vi bør følge nøye med på. En annen utfordring er eksport av velferdsgoder. Det vil denne regjeringen se på – det ligger i plattformen. Jeg vil avslutte med å gi en reisehilsen til dem som skal til Bali. Jeg snakket litt om proteksjonisme her i stad. Det er noe som opptar meg veldig. Jeg mener det er negativt å foreta proteksjonistiske tiltak, og jeg vil kjempe imot det. Jeg vil ønske dem som skal til Bali, lykke til. Sørg nå for å bidra til at det blir slutt på tolv års ørkenvandring. Gjør oss stolte og stå opp for en friere verdenshandel.


Høringsuttalelsene vil vi selvfølgelig gjennomgå på en grundig og god måte. Det som sto i høringsutkastet knyttet til SSB-tallene, var at det kan bli en dobling. Det har ikke vært det så langt, men hvor mange som kommer på familiegjenforening, handler også om hvilke grupper som kommer til Norge. Somaliere har eksempelvis familiegjenforening i større grad enn det en del andre grupper har. Så er det sånn at når jeg omtaler rapporter – jeg tror også representanten Bekkevold kjenner til at det kan være vanskelig når du blir intervjuet, å snakke en halvtime om en rapport. Du skal være ganske rask, og du skal ta de poengene som du mener er viktige. Det med ankerbarn står i den rapporten. Vi vet også at noen barn i Norge har fått familien sin hit, de har blitt sendt til Norge og fått familiegjenforening, så det skjer i dag. Men det som er vårt hovedpoeng når det gjelder barna, er at vi må prøve å begrense tilstrømmingen, på grunn av barnas beste.


Jeg takker også for det svaret og vil understreke hvor viktig det er at man også drar med skoler og barnehager. Dette vil jo være de fremste arenaene for hjelp. I den sammenhengen vil jeg understreke behovet for at de som står nærmest barna, bl.a. i barnehager og skoler, får tilbud om kompetanseutvikling. Den meldinga jeg har fått, er at økonomi ofte stanser mulighetene for kompetanseutvikling. Da er mitt spørsmål: Vil statsråden åpne for at psykiatrimidler kan brukes i kompetanseutviklingen for dem som står barna nærmest? Det andre spørsmålet gjelder de voksne. Jeg er veldig opptatt av at fengslene er overrepresentert av disse fangene. Jeg får brev med bønn om hjelp, og om at de ikke får den hjelpen de trenger, bl.a. fordi fengselshelsetjenesten ikke fungerer. Vil statsråden se på og undersøke hva slags hjelp fanger med ADHD-problematikk får, og sørge for at de får den hjelpen de trenger, og eventuelt medisinering, slik at de kan fungere bedre når de kommer ut i samfunnet?


Jeg hadde gledet meg til denne replikken fra representanten Høybråten. Jeg tenkte vi skulle ha en liten runde i forhold til hva som stod i Aftenposten i går, men jeg skjønner nå at Høybråten og Kristelig Folkeparti har funnet ut at det forslaget til statsbudsjett som vi har lagt fram, har en langt bedre sosial profil enn den de selv ble tvunget til sammen med Høyre – så den er grei. Så til avskrivningssatsene. Ja, det er riktig at den forrige regjeringen har lagt inn et forslag om å endre avskrivningssatsene – som vi ikke har stått på. Det handler punkt 1 om at det ikke er av de prioriterte sakene fra Soria Moria-forhandlingene, og punkt 2 om at for de deler av industrien som dette ville betydd en betydelig lettelse for, går det ganske bra nå. Derfor er ikke det med i de prioriteringene vi har gjort for 2006.


Jeg vil på vegne av opposisjonen presisere at vi ikke varsler omkamp om selve fusjonen. Den går sin gang, og de som er private eiere, skal vite at en ny regjering, fra opposisjonspartiene, ikke vil prøve å ødelegge de verdiene – de ligger fast. Man kan heller sette spørsmålstegn ved hvorfor Regjeringen synes dette er viktig, og bruker som eneste argument for å kjøpe seg opp til totredjedelers eierskap i StatoilHydro at man vil unngå at mindretallet kan hindre vedtektsendringer. Det vi varsler, er en omkamp om oljepolitikken. Hvis ikke et opposisjonsparti, eller noe parti, skal kunne varsle at man ønsker å føre en annen politisk linje enn den sittende regjering, kan man jo bare slutte med valgkamper. Det er nettopp det som er poenget, man slåss i valgkamper – og til daglig på Stortinget – om å påvirke retningen i den politikken. Selvsagt vil andre partier i regjering påvirke retningen, og så får velgerne selv velge om de ønsker en ny retning, eller om de ønsker å fortsette den kursen som den sittende regjering har.


Fremskrittspartiet er opptatt av at de som eier noe, må ta ansvaret for det de eier. Følgelig er det logisk at staten tar ansvaret for sine veier, og også det økonomiske ansvaret. Men vi har fortsatt bompenger, dessverre. Det er en uting, og det skulle vi helst ikke hatt. Men når flertallet på Stortinget ønsker at vi skal ha bompenger, er det viktig at bomsatsene blir så lave som mulig, og at mest mulig av bompengeandelen går til å nedbetale veien og ikke alle andre mulige tiltak. Er Kristelig Folkeparti også opptatt av at andelen bompenger som bilistene betaler, blir lavest mulig, og at bompengene går til å nedbetale veien, og ikke alt mulig annet?


Jeg får ofte spørsmål om hvorfor jeg og andre på venstresiden er så opptatt av Palestina. Det er jo mange steder i verden hvor det er mye, mye verre, er det mange som sier – som Kristelig Folkeparti i stad. Det er det. Jeg tror ikke det er så stor uenighet her i Stortinget om å ta avstand fra verdens diktaturer eller de verste krigene i verden, men det er uenighet om dette, selv om det ikke burde vært det. Venstresiden støtter bare Palestina fordi de er imot Israel, eller til og med hater Israel, er det enkelte andre som sier. Da slår jeg av. De har ikke skjønt noen ting. Jeg tror det er omvendt. Arbeiderpartiet var i flere tiår det mest Israel-vennlige partiet i Norge, og SF-ere skrev entusiastisk om kibbutzene og det israelske statsprosjektet. Utover 1970- og 1980-tallet snudde det. Israel er i dag et av verdens minst populære land, men egentlig er landet så likandes – og på mange måter veldig likt vårt. Og da forventer vi så mye mer enn å holde et folk fanget i okkupasjon i tiår etter tiår. For to år siden besøkte jeg en mann som heter Abu Nahar. Han bor i en liten landsby som heter Fasayil Al-Wusta i Jordandalen. For fire år siden begynte det israelske militæret å jevne landsbyen hans med jorda. Og uka før jeg møtte ham, ble hans og familiens hus overkjørt av en bulldoser og fullstendig knust – ikke for første gang eller andre eller tredje eller fjerde, men for femte gang. Alt han hadde igjen, var to telt som de har fått av palestinske Røde Halvmåne, for de ti menneskene i familien. Alt som er igjen av den lille bydelen, er små telt og ruin etter ruin etter ruin. Midt i restene av deres siste hus står inngangsdøra igjen alene, som en slags ensom monolitt over all ødeleggelsen. Døra var det eneste som overlevde rivingen. Det å få servert te i ruinene av et hus som er revet fem ganger, fra et serveringsbrett som hviler på bulldoserspor, er ganske sterk kost. Det lille huset til Abu Nahar og familien har ingen strategisk betydning. Mange hus blir ødelagt i kriger, og uskyldige rammes, men dette er ikke engang krig. Det er systematisk ødeleggelse rettet mot familier som er forsvarsløse, i et område der bare den ene parten bruker vold og våpen. Det er et slags moralsk bunnivå. Det er en slags moralsk konkurs, drevet fram av populistiske politikere, hensynsløse nybyggere og en kjempemektig forsvarsmakt, gjort av et land som vi forventer så mye mer av. All skryt av Israel som Kristian Norheim fra Fremskrittspartiet sto for i stad, er et argument for å stemme for anerkjennelse av Palestina i dag. Benjamin Netanyahu spekulerer i disse ødeleggelsene. Han vet godt at han i praksis har vetorett mot ethvert framskritt for fred – så lenge land som Norge venter med å anerkjenne Palestina med slappe formalargumenter. Utenriksministeren kommer i dag til å si at anerkjennelse av Palestina vil skade fredsprosessen – og det er kanskje det største selvbedraget i denne debatten at det er noen særlig fredsprosess å snakke om. Vent til det foreligger en fredsavtale, sier regjeringen. Vi venter alle i åndeløs spenning på denne fredsavtalen, som tydeligvis skal oppstå helt på egen hånd, i et vakuum, uavhengig av omverdenens press på okkupanten. Utenriksministeren fraråder gjerne norsk næringsliv å handle i Vest-Sahara. Han innfører gjerne sanksjoner mot Russland for dets ulovlige okkupasjon av Ukraina. Det er politikk vi i SV støtter. Men ikke ett virkemiddel er svakt nok for utenriksministeren når det kommer til okkupasjonen av Palestina. Den fredelige palestinske frihetsbevegelsen har bygd sin strategi på internasjonal anerkjennelse. De som tjener mest på Israels sabotasje av fredsprosessen, er de ekstreme kreftene i Palestina som Kristelig Folkeparti bruker som argument for å stemme mot. Det viktigste bidraget Norge kan gi alle de gode, fredelige kreftene i Palestina nå, er å gi dem større legitimitet og gjennomslag – ikke bekrefte Hamas’ og islamsk jihads fortelling om at den eneste motstandskampen som gir effekt, er voldelig motstandskamp. Det har over 130 land i verden forstått, nå sist Sverige. Tusen framstående israelere har levert sitt klare budskap til Stortinget: Vårt bidrag trengs. Okkupanten må ikke få sette betingelsene. Det tror jeg alle i prinsippet er enige om i denne saken. Israelere og palestinere snakker ikke sammen mer. Ungdommene deres møtes ikke. Barna lærer å frykte hverandre. Hvem vet hvilken ideologi barna til Abu Nahar vil sverge til etter å ha kommet hjem fra skolen for sjette gang til nye ruiner. I de siste ruinene av huset til Abu Nahar så jeg en sønderrevet skolebok. Under bulldosersporene lå kunnskapen og klokskapen begravd. Vi kan grave den fram. Arbeiderpartiet sa i innledningen at det er Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet som sørger for at det ikke er noe flertall i denne saken. Det er feil. Jeg er skuffet over at Arbeiderpartiet også stemmer mot vårt forslag, men det er fortsatt tid til å ombestemme seg og følge oppfordringene både fra palestinerne selv, Norsk Folkehjelp og norsk solidaritetsbevegelse og stemme i tråd med eget landsmøtevedtak. Det hadde jeg ærlig talt trodd at Arbeiderpartiet var i stand til.


For å ta hele landet bedre i bruk er det en rekke ting man kan gjøre. Derfor først en etterlysning: Hvor har det blitt av gratisferjeprosjektet til Senterpartiet? Det har utviklet seg fra løfte til omtale og til slutt til taushet. Gratisferjer ville være et godt håndslag for å redusere transportkostnadene i distriktet. Det andre er et spørsmål: Hvilke økonomiske forhold er det som gjør at man må fase inn NTP og bevilge mindre i det første planåret enn det som er gjennomsnittet i handlingsprogrammet for perioden 2010–2013? Hvilke økonomiske forhold er det som begrenser innfasingen av NTP? Eller er det i virkeligheten slik at Regjeringen i forrige periode ikke sørget for nok ferdigstilte prosjekter og rett og slett har planlagt for lite, ut fra at den ikke har tenkt å bruke noe mer penger?


Nei. Det er klart at det er behov for en differensiert tilnærming til dette. Vi har et langstrakt land med forskjellige utfordringer. Det som er viktig, er å sørge for at vi, særlig der det er stort press, ivaretar flertallets behov for tilgang til strandsonen, og at vi sikrer at man ikke kan gi så stor adgang til dispensasjoner som mange kommuner har gitt i dag. Så svaret er at sjøl om loven ikke er lagt fram ennå, er det klart at det vil bli lagt opp til en differensiert politikk.


Eg vil rå SVs gruppe til å stemma for I. Når det gjeld II, rår eg gruppa til å stemma mot punkta 1 og 3, og altså for forslaga nr. 1 og 2. Eg rår vidare gruppa til å stemma for III, mot IV og for V.


Representanten Tore Nordtun sa i sitt innlegg at når det gjaldt CO2-rensing av gasskraftverk, skal Regjeringen komme tilbake til hvem som skal bære kostnadene vedrørende dette. Jeg har registrert at Tore Nordtun for ikke så lenge siden uttalte at staten om nødvendig må betale alle kostnader knyttet til CO2-rensing vedrørende Kårstø. Dette er i sterk disharmoni med de signalene som vi har fått fra energiministeren, at staten ikke skal bære alle kostnadene. Nå spriker det igjen i Regjeringen. Hvem er det egentlig som bestemmer denne regjeringens energipolitikk? Er det slik at representanten Tore Nordtun vil kjempe for at staten skal bære kostnadene ved CO2-håndtering, ikke bare når det gjelder Kårstø, men alle gasskraftverk, slik jeg skjønner at han har uttalt? Det står i sterk kontrast til det statsråd Enoksen tidligere har uttalt, at staten ikke skal bære alle kostnadene. Hvem er det som bestemmer denne regjeringens energipolitikk?


Jeg vil takke representanten Warloe for et viktig spørsmål, som selvfølgelig vil bli behandlet grundig i meldingen om klimatilpasning som regjeringen vil legge fram for Stortinget i løpet av dette året. Kommunene står overfor meget betydelige utfordringer i møte med et endret klima. Det gjelder mange – det gjelder ikke minst kommunal planlegging. Det aller viktigste er å sørge for at det ikke blir planlagt nye boliger på områder som er særlig klimautsatte, enten det er snakk om havnivåstigning, om ras – snøskred, leirras – eller om steder som er flomutsatte, og at man går i dialog med innbyggere som på et tidligere tidspunkt har bygd på slike områder, og med deres forsikringsselskaper, slik at man kan se på løsninger for hvordan de boligene skal kunne tas videre. Det samme gjelder selvfølgelig veier, jernbanelinjer og alt mulig annet. Med hjelp fra Bjerknessenteret i Bergen er det utarbeidet en oversikt over hvor mye havet vil kunne stige i alle norske kystkommuner i dette århundret. Det er jo ikke vedtatt en uniform stigning, men det er vesentlig forskjellig fra område til område. Det er f.eks. forskjellig fra Ålesund til Bergen, for å ta et eksempel. Det er laget veiledere for hvordan kommunene kan komme i gang med tilpasningsarbeidet, og det ble i 2009 laget en første helhetlig analyse av hvordan klimaendringene kan slå ut i Norge. All denne informasjonen, som er viktig for det praktiske tilpasningsarbeidet, er samlet og legges ut i en nettportal på regjeringens hjemmeside som heter klimatilpasning.no. Denne nettportalen ble lansert i 2008 og inneholder bl.a. mye praktisk erfaring fra konkrete tilpasningstiltak i norske kommuner. Gjennom Framtidens byer har de tretten største byene kartlagt hvordan de blir rammet, bl.a. gjennom tilrettelagte klima- og nedbørsprognoser. Et bredt sammensatt offentlig utvalg under ledelse av fylkesmannen i Sogn og Fjordane la fram en rapport om hvordan Norge skal tilpasse seg sitt klima i endring. Dette utvalget foreslår mye av det samme som representanten her, nemlig at det lages et klimaservicesenter som skal tilrettelegge mer detaljert og omfattende informasjon om klimaendringene og resultatene fra klimamodellene. Slik informasjon er viktig, og Meteorologisk institutt har allerede i høst i samarbeid med Norges vassdrags- og energidirektorat startet med et systematisk arbeid med å gjøre mer klimainformasjon tilgjengelig. Det samlede bildet av dette, inkludert det spesifikke forslaget som representanten fremmer, vil vi komme tilbake til i klimatilpasningsmeldingen. La meg legge til, for den interesse det måtte ha, at dette er ikke bare et norsk spørsmål. Dette er et globalt spørsmål. Det hjelper ikke regjeringen i et land, la oss si Zambia, å få vite at gjennomsnittlig blir det våtere i landet. Du må vite om det blir våtere i den nordlige delen og tørrere i den sørlige, eller omvendt, du må ha meget presise værprognoser. I samarbeid med Verdens meteorologiske organisasjon, i en samarbeidsavtale som jeg nettopp har undertegnet med dem, vil vi i Norge gjøre hva vi kan for å legge til rette for mer presis og bedre værinformasjon også for de landene som ikke har penger til å skaffe seg det på samme måte som Norge.


Jeg takker statsråden for svaret. Jeg har tatt opp denne problemstillingen med statsråden tidligere og fikk vel omtrent det samme svaret, bortsett fra at da ble det vist til et annet budsjett. Jeg synes det er mye bra i budsjettet, knyttet både til nødnettet, som man får en opptrapping av, og beredskapstroppens styrkede bevilgning. Men det hjelper dessverre ikke at vi utdanner flere politifolk, hvis vi ikke sørger for såpass romslige driftsbudsjetter ute i politietaten at de har råd til å ansette disse personene. Der det svikter i dette budsjettet, er bl.a. i investeringer ute i politidistriktene. Der er det betydelige mangler. Det er et skrikende behov for nye politibiler, bl.a. på Sunnmøre, det er datainvesteringer som ikke blir dekket, og en hel rekke andre ting. Dette finnes det ikke rom for, ergo må det tas over driftsbudsjettet. Dette igjen medfører at stillinger blir stående vakante. Det hjelper ikke at man får tildelt stillinger, hvis man ikke ansetter politifolk i dem. Om det er den interne fordelingen fra Politidirektoratet som er gal, eller om det er noe galt fra statsrådens side, skal jeg ikke ha noen formening om, men spørsmålet mitt til statsråden er: Ser statsråden at det i hvert fall er en skjevfordeling her?