Nå er jo både Venstre og Kristelig Folkeparti og andre her allergiske mot skrytelista vi kan legge fram. Grunnen til det er at den rammer disse partiene midt i hjerterota. SV har vært en drivkraft i denne regjeringen. På basis av 8,8 pst. av stemmene har vi i et veldig godt samarbeid med Arbeiderpartiet og Senterpartiet fått til en total endring, et virkelig temposkifte i norsk miljøpolitikk. Jeg dokumenterer det med sak etter sak, saker som det ikke ble gjort noe med av tidligere regjeringer. De vil ikke høre på det, men vi skal nok få det fram i valgkampen også. Jeg tror Venstre og Kristelig Folkeparti er litt sjalu fordi de aldri var i nærheten av å kunne få til noe av det samme da de satt i regjering med Høyre. Så kommer det en lang liste. Jeg vet ikke hvilke saker det er ønskelig at jeg skal plukke fra denne lista, men la meg si: Jeg kjenner ikke til at det i Regjeringen har vært noen motsetning noen gang mellom fornybarsatsing og satsing på karbonfangst og -lagring. Alle Regjeringens medlemmer ønsker å gjøre begge deler. Vi har kommet så langt med karbonfangst og -lagring at vi trygt kan si at Norge er verdensledende på dette området. Det er ikke noe miljø, dessverre, andre steder i verden som er kommet lenger. Det hadde vært fint, men vi er verdensledende. Når det gjelder fornybar energi, har vi ikke fått til så mye som vi hadde ønsket, på grunn av vanskeligheten med å få til en avtale med svenskene om grønne sertifikater. Men det arbeidet tar vi nå fullt grep om, og forhåpentlig får vi det til 1. oktober. Så nevnes det igjen Kårstø, som om det var skrinlagt. De som skrinla rensing på Kårstø, var Bondevik-regjeringen. Vi måtte rydde opp i det kaoset som der var skapt med en utslippstillatelse til et forurensende gasskraftverk, og har kommet inn og forlangt CO2-fangst og -lagring. Ja, det tar lengre tid, og det er vanskeligere teknologisk enn vi skulle tro, men man har jo ikke skrinlagt noe når man har utvidet det. Fra bare å ville rense gasskraftverket har vi utvidet det til også å se på rensing av det integrerte utslippet på Kårstø.


Jeg vet ikke om det var en tilfeldighet at dette kom nettopp da jeg skulle ta ordet? Det var kanskje ikke det? Allikevel gjør jeg det. Jeg vil åpne med å si noe som kanskje er litt overraskende, nemlig at jeg er uenig med representanten Reikvam i at det ikke blir flere lærere av økt lønn. Senere drog Reikvam et resonnement om tilbud og etterspørsel som sjølsagt viste at han også mener det blir det. Det er jo det som er poenget. Derfor er det viktig at man her også ser positivt på rekrutteringspakker som blir gitt for å bedre rekrutteringa. Men jeg tok egentlig ordet for å minne både Stortinget og Regjeringa om den svært alvorlig situasjonen i Kommune-Norge. Det er nå 10 milliarder kr i underskudd i Kommune-Norge. Hvis storting og regjering nå kan klare å enes om å gjøre noe av det som er aller viktigst for framtida vår, nemlig å styrke rekrutteringa til læreryrket og bedre lønna, må det følges opp med økonomi, og det må følges opp med et annet system enn det vi har hatt til i dag, med at nødvendige og riktige lønnsoppgjør må kompenseres gjennom kommuneøkonomien. Det har aldri vært noen tradisjon for det i denne salen. Men når staten skal kompensere lønnsoppgjør i egen bedrift, kommer de til Stortinget og kompenserer krone for krone, og Stortinget sier ikke et mukk! Men når det dreier seg om lønnsoppgjør som staten til og med forhandler fram sjøl – nødvendige lønnsoppgjør, de skal få all støtte for det – har de altså ingen tradisjon for å kompensere, ikke engang for de lønnsoppgjørene! Og hvis vi ikke gjør det nå samtidig med at vi tar et tak for å styrke lærerrekrutteringa og styrke lærerlønna, vil ikke dette gå særlig bra. Dette har vi tatt opp igjen gang på gang. Dette dreier seg om å ivareta den overordnede lønns- og arbeidsgiverrollen som både storting og regjering er nødt til å utøve, og utøve slik at det blir sammenheng i den. Nå har Regjeringa sjøl sagt helt klart fra at de vil beholde forhandlingsansvaret for lærerne. Da har de også påtatt seg et stort ansvar for å føre denne saken i havn på en måte som gjør at skolen skal klare de oppgavene den har i samfunnet. Skole og utdanning er den viktigste samfunnsbyggeren og den viktigste fellesarenaen vi har. En god skole er avgjørende for om hver enkelt skal lykkes i sitt liv, og for om samfunnet får utnyttet sine ressurser på en god måte. Derfor er lønna til lærerne så viktig. Derfor må vi heve status og arbeidsforhold slik at vi får gjort den viktigste jobben på en langt bedre måte enn det vi klarer i dag.


Noen ganger kjennes det ekstra godt og meningsfylt å være stortingsrepresentant. Arbeidet med Den kulturelle skolesekken har frambrakt slike følelser – fra spede forsøk og ideer rundt om tidlig på 1990-tallet til forsøksprosjekter over kulturbudsjettet i løpet av noen år. Det som tidligere var forsøksposter på mellom 10 og 20 mill. kr på statsbudsjettet, kunne gjennom endring av den såkalte tippenøkkelen la seg realisere i full bredde – ikke bare som utvidede forsøk i noen kommuner eller fylker, men som en allmenn ordning for alle unger i alle kommuner i samtlige fylker i Norge. Forankringen til Den kulturelle skolesekken er lokal, det skal ikke være en sterk statlig styring. Sentralt er det viktig at det sikres at midlene får jevn geografisk fordeling. Målet er at ordningen skal omfatte alle grunnskolelever i landet, det betyr 610 000 elever fordelt på over 3 000 skoler. Familie-, kultur- og administrasjonskomiteen er en komite som reiser mye og treffer mange kulturarbeidere rundt omkring. Kommentarene rundt om er entydige: Den kulturelle skolesekken blir vurdert som det viktigste kulturpolitiske initiativ som er tatt på mange, mange år. Ideene er der, erfaringer er høstet, pengene er på plass. Da er vel alt såre vel? Vel, jeg er redd det ikke er så enkelt. Utfordringene er mange og store. 180–200 millioner er mange kulturkroner i en spleisepott mellom fylke og kommuner – brukt på riktig måte. På den andre siden: Det er ikke vanskelig å bruke et par hundre statlige millioner til i og for seg de samme formål, men på andre ting, slik at resultatet for hver enkelt unge vil bli noe helt annet og ikke i nærheten av det i alle fall vi i SV har som grunnidé for Den kulturelle skolesekken. Det er nok å nevne sultefôrede riksinstitusjoner eller pressede kommuner. De vil mer enn gjerne ha det meste av den kulturelle pengesekken, som vi kan kalle det i denne sammenhengen, til å dekke sine behov. Da kan 180–200 mill. kr få raske ben å gå på, og jeg er redd resultatet ikke vil være særlig synlig for den enkelte unge rundt om. Så litt om fordelingen. Vi har hele tiden ønsket at en størst mulig del skal gå ut til fylkene og kommunene. Vi er fornøyd med at flertallet i komiteen på sikt legger seg på en 80 – 20-fordeling, som skal, som det står, gå uavkortet til kommunene. Så står det at departementet kommer tilbake til Stortinget med en vurdering av hvordan dette best kan sikres. Det har vært usikkerhet rundt formuleringene, om hvordan de egentlig skal forstås. Slik jeg forstår det, må det ses i sammenheng med det vi ser andre steder i innstillingen, nemlig at pengene skal disponeres av fylkeskulturavdelingen. Det er ikke fylkeskommunen som skal ha pengene, de skal gå til kommunene, men de skal administreres av fylkeskommunen. Og fylkeskommunens bidrag skal nettopp være å finansiere administrasjonen av pengene. Dette er nødvendig for at fylkeskommunene skal koordinere møtet med profesjonelle. Det er viktig for meg å presisere at det for SV også er viktig å sørge for at kommunene rustes opp til å gjøre sine oppgaver best mulig for både barn og unge og andre innbyggere. I den sammenheng er det nok å vise til SVs alternative budsjett, der vi også etter forliket vil gi 2,4 milliarder kr mer i frie midler til kommunene. Det betyr muligheter for å opprettholde kulturskoler og sikre andre allmenne kulturtilbud i kommunen, slik at pengene til Den kulturelle skolesekken blir reddet. Hva så med riksinstitusjonene – skal de seile sin egen sjø? På ingen måte. Men for oss er det viktig at de får skikkelige rammer å jobbe under via det ordinære budsjettet. Det viser vi også i praksis i våre prioriteringer på SVs alternative kulturbudsjett. Det har vi ønsket i flere år. Jeg er helt enig i det Thommessen sier. Når Rikskonsertene sier 18 mill. kr, er det reelle behovet 30 mill. kr hvis Rikskonsertene skal fylle sin funksjon i Den kulturelle skolesekken. Vi skal bidra til det hvis det forslaget kommer på bordet. Når vi har vært tilbakeholdne med bruk av midler fra Den kulturelle skolesekken til R-ene, er det nettopp fordi vi er redde for at dette skal bli en sedvane. Hvis pengene først blir brukt på den måten, vil det fortsette. Vi mener at budsjettet til Den kulturelle skolesekken ikke er så stort at det kan romme det. Thommessen nevnte også de tre R-ene. Selv mener jeg at utvikingen på Riksteatret de siste år ikke tilsier at de ser seg selv som en sentral aktør i Den kulturelle skolesekken. Da vil jeg heller framheve Norsk Scenekunstbruk, som kanskje bør være den aktøren. Hvorvidt Riksteatret ønsker å endre på sine ideer og sin praksis og komme med tilbud som kan være reelle for Den kulturelle skolesekken, får vi heller komme tilbake til. Hva så med mottakerapparatet rundt om? Her spriker det mye, fra rene mønsterbruk som Møre og Romsdal, Hedmark og Vestfold, som har masse erfaring og infrastruktur på plass, til fylker og kommuner som ikke har noen erfaring, ei heller idé om hva Den kulturelle skolesekken skal være. Dette er kanskje den største utfordringen i arbeidet framover: å sørge for at erfaringene som er samlet gjennom mer enn ti år, blir formidlet til alle nye aktører. Samtidig må det i en periode framover være muligheter for lokal vinkling og mangfold i utprøving av kultursekken. Den store utfordringen er samtidig å sørge for utvikling og kompetanse og sikre kvalitet i alle ledd. Det er bedt om en omfattende evaluering av Den kulturelle skolesekken i 2006. Da er det viktig å vurdere i hvilken grad ting som kompetanse og kvalitet er utviklet og ivaretatt. Hva så med arrangørkompetanse? Dette er et nøkkelledd for et vellykket arrangement, uansett hvilken type vi snakker om. Her er mangelen stor. Hvem ser vi for oss skal fylle disse rollene? Skal det være lærere, skal det være profesjonelle arrangører, eller skal det være lokale miljøer med slik kompetanse – eller kanskje alle disse? Dette er i dag langt på vei et selvlært håndverk med få profesjonelle, men det kan kanskje bli en større profesjon. Behovet vil være der. Det vil da være viktig å utdanne folk til dette. Jeg vet at det har vært tatt initiativ i Drammen til en studieretning som heter «DIKT», og jeg vet at også Høgskulen i Volda jobber med slike ideer. Det er viktig at dette blir kommunisert fra sentraladministrasjonen for Den kulturelle skolesekken til disse miljøene for å sikre samarbeidet framover. Så til problemet med gode nok produksjoner og nok produksjoner. På musikkfeltet er behovet for profesjonelle produksjoner rimelig på plass, ikke minst takket være Rikskonsertene. Her er det mer snakk om mer av det samme, og det vil vi bidra til. Det vil årlig være 35–40 mill. kr i den sentrale potten til å drifte sentraladministrasjonen og stimulere til flere og nye produksjoner. Når vi ved årets budsjett og den videre innarbeiding av Den kulturelle skolesekken er skeptiske til å åpne for bruk av skolesekkpenger til sentrale institusjoner i større omfang, har det sin forklaring i den fighten som har vært mellom forslagsstillerne, departementet og regjeringspartiene om innretningen når det gjelder både fordeling av penger og hvem som skal ha kontroll over disse lokalt. Muligens er dette skinnuenighet, men vi frykter for at f.eks. en bevilgning til Rikskonsertene vil fortsette å belaste budsjettet til Den kulturelle skolesekken. Det ønsker vi da, som tidligere sagt, ikke. På andre felt står det ikke så bra til, f.eks. innen scenekunst. Både når det gjelder dans og teater må det tas et større løft for å få flere gode produksjoner til å fylle etterspørselen i forbindelse med Den kulturelle skolesekken. En del av sentrale midler bør nå settes av til dette, samtidig som Norsk Scenekunstbruk må rustes kraftig opp og bli en naturlig koordinator for disse miljøene. I dag får Norsk Scenekunstbruk 2,5 mill. kr, og her burde sentrale midler brukes for å skape flere produksjoner. Og hvis Thommessen har forstått meg slik at jeg ikke ønsker å bruke sentrale midler til det, så er det feil. Det ønsker jeg absolutt. Jeg mener at her bør vi legge opp til å ta et kollektivt løft, og jeg mener at Norsk Scenekunstbruk kanskje bør tilføres mellom 15 mill. kr og 25 mill. kr de neste fire årene for å få sine kunstproduksjoner opp og stå. Videre mener vi i SV at Den kulturelle skolesekken snarest bør omfatte barnehager og videregående skoler, ikke på bekostning av, men som tillegg til, tilbudene i grunnskolen. Hva så med det flerkulturelle perspektiv i Den kulturelle skolesekken? I meldingen står det om suksessmål for kulturelt mangfold: «Den kulturelle skulesekken skal omfatte kunst- og kulturuttrykk med røter i eit mangfald av kulturar og frå ulike tidsperiodar.» Et annet sted står det: «Islamsk tradisjon og utsmykking, jødisk kultur og forteljing og den internasjonale kulturen som pregar den katolske kyrkja, er aspekt som òg bør speglast i Den kulturelle skulesekken.» I de evalueringer, oversikter og erfaringer jeg har sett rundt omkring, synes jeg at dette er perspektiver som er lite ivaretatt. Det tar jeg også selvkritikk på, vi i komiteen har ikke fulgt opp dette med egne merknader og egne initiativ. Dette er ikke viet stor oppmerksomhet fra andre enn faktisk departementet, og jeg roser departementet for det som er tatt inn i meldingen, og mener at vi skal legge vekt på å følge opp det. Her må det tas et tak. Vi går spennende kulturtider i møte. Jeg gleder meg allerede til evalueringen i 2006.


Jeg har et spørsmål til vår ærede justisminister: «Næringsdrivende over hele landet som har asylmottak lokalisert i nærheten av sine virksomheter, rundstjeles av asylsøkere. Folkestad Mat i Våler i Østfold opplevde at tyveriene eksploderte etter at asylmottakene på Kasper og Nordbybråten ble etablert. Til tross for egne kostbare tiltak er svinnet betydelig og kan bety kroken på døra for mange næringsdrivende. Hva vil statsråden foreta seg for å avhjelpe situasjonen?»


Stortinget bevilger en samlet sum til hver av de høyere utdanningsinstitusjonene. Styret i hver enkelt institusjon er ansvarlig for å ha en aktivitet som er tilpasset denne bevilgningen. Budsjettet består av en grunnbevilgning basert på historiske forhold samt effektene av de resultatbaserte indikatorene. Med nytt finansieringssystem i 2002 ble verdien av de nye undervisnings- og forskningskomponentene beregnet og trukket ut fra det som til da hadde vært rammebevilgningen til den enkelte institusjon. De resterende midlene ble definert som basiskomponenten. Størrelsen på basiskomponenten sett i forhold til total bevilgning vil derfor variere mellom institusjonene. I perioden før innføringen av finansieringssystemet ble det omfordelt midler mellom institusjonene i universitets- og høyskolesektoren for å utjevne forskjeller som ikke var grunngitt i spesifikke kostnadsbehov. Ved selve innføringen ble den samlede budsjettrammen for hver institusjon uendret. Det betyr at ingen institusjoner da fikk redusert sin bevilgning som følge av finansieringssystemet. Gjennomsnittskostnad pr. student varierer bl.a. ut fra institusjonenes fagsammensetning, lokalisering og størrelse. Store institusjoner har normalt lavere kostnad pr. student enn små institusjoner. Institusjonene mottar en samlet bevilgning som de har fullmakter til å disponere for å nå sine mål. Dette innebærer at institusjonen selv må fordele midler til avdelinger/fakulteter, fagmiljø eller forskergrupper slik at institusjonen som helhet når sine mål og fremmer kvalitet innenfor utdanning, forskning og formidling. De forhold som Høgskolen i Sør-Trøndelag er opptatt av, inngår i de spørsmål som blir vurdert i forbindelse med evaluering av finansieringssystemet, som departementet er midt oppe i nå. Resultatene av dette arbeidet blir lagt fram i forbindelse med statsbudsjettet for 2010. Departementet har mottatt flere henvendelser fra representanter for Høgskolen i Sør-Trøndelag angående den økonomiske situasjonen og det spørsmålet som representanten reiser. Departementet tar sikte på å ha et møte om dette med ledelsen ved høgskolen i løpet av våren.


Nå er statsråden i den heldige posisjonen at han kan la vera å svara dersom han får spørsmål, men eg har nå likevel tenkt å stilla eit spørsmål som eg ikkje fekk med meg førre gongen. Det går på den same problematikken, altså dette med Noreg si særstilling i forhold til Norden når det gjeld spørsmålet om EU-hær. Det eine poenget er for så vidt ei klargjering av norske vilkår i forhold til FN-mandat, som Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet har vore inne på som ei sentral problemstilling, og som ein føresetnad, er det blitt sagt frå den sida – om det òg er ein føresetnad frå norsk side at det skal finnast eit slikt mandat, og at det er uomtvisteleg at det skal vera eit slikt mandat. Det andre går på ein del ting – det er mogleg det er folk her som er meir informerte enn eg er – når det gjeld spørsmålet om Grunnlova og EU-hær, bl.a. blei det nemnt at ein kunne tenkja på same måten som i forhold til Tysklandsbrigaden. Etter å ha gått gjennom § 25 og ein del tolkingar, synest eg det verkar rart om Noreg skal kunna delta på dei vilkåra – som Solana seier iallfall – i ein EU-hær, nemleg at det er EU som bestemmer om EU-hæren, og andre land må halda seg til kva EU meiner. Så spørsmålet er rett og slett om statsråden ser problemstillinga knytt til § 25 i Grunnlova når det gjeld norsk deltaking i EU-hæren.


På vegne av stortingsrepresentantene Kåre Fostervold, Øyvind Korsberg og meg selv har jeg gleden av å fremme to grunnlovsforslag. Det første forslaget gjelder opphevelse av Grunnloven § 107 om odels- og åsetesretten. Det andre gjelder forslag om endring i Grunnloven § 75 med sikte på å legge til rette for en større grad av stabilitet og klarhet i politikken og i rammebetingelsene for norsk næringsliv.


Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet, men etter statsrådens innlegg følte jeg et visst behov for det. Statsråden antydet at det var vanskelig å vite hva Fremskrittspartiet mente lokalt, hva man mente på Stortinget, og hva man faktisk gjorde. Da har jeg lyst til å lese fra partiprogrammet til Senterpartiet. Jeg hadde også tidligere en replikk til en representant fra Senterpartiet. Det står faktisk i Senterpartiets program for perioden 2005-2009: «Utbygging av vei er en offentlig oppgave. Senterpartiet mener at finansieringa av nye veiprosjekter bør skje over offentlige budsjetter, og er skeptisk til en utvikling som går i retning av stadig flere bompengeprosjekter. I dag er en for stor andel av samferdselsinvesteringene basert på brukerfinansiering. Bompengeprosjekter kan være et supplement der det blir tatt lokalt initiativ til dette. Geografisk avgrenset bensinavgift kan være et annet alternativ.» Der står det «supplement». I denne sal har Senterpartiet altså 16 ganger tidligere stemt for bompengeprosjekter med en gjennomsnittlig bompengeandel på over 70 pst. I dag er Senterpartiet i ferd med å stemme for det 17. bompengeprosjektet, hvor altså den statlige andelen er 12 milliarder kr og den bilistfinansierte andelen er på over 40 milliarder kr. Da blir det vanskelig å kjenne igjen Senterpartiet. Jeg registrerer at man tar avstand fra sitt eget partiprogram på et viktig område hvor man faktisk garanterer overfor velgerne sine, før valget, at Senterpartiet i perioden 2005-2009 skal være imot bompenger, med mindre det er et supplement. Her er det altså hovedfinansieringskilden. Dessverre er det slik. Det kunne vært interessant å vite hvor mange steder i landet Senterpartiet lokalt også har stemt imot programmet sitt. I Senterpartiet lokalt - i hvert fall stort sett hver gang jeg prater med senterpartipolitikere rundt omkring som går inn for dette - innrømmer man at dette er statlig utpressing og ikke noe annet. Hvis man hadde hatt noen som helst mulighet, hadde man stemt imot. Senterpartiet, som sitter i regjering og har samferdselsministeren, har mulighet til å sørge for at prosjektene kommer med statlig finansiering, og da slipper man denne tvangsutpressingen av egne politikere lokalt.


Det er riktig at økonomi ikke er noen eksakt vitenskap, men det er i hvert fall også riktig å si at Regjeringens politikk ikke er en eksakt vitenskap, for det som finansministeren nå sier, er meget sprikende. Det er lett å tolke det dithen at Regjeringen faktisk ikke tror på sin egen politikk. Det som står i nasjonalbudsjettet, er at kronen skal tilbake til utgangsleiet, og så skal renten tilbake til sitt normalnivå. Det betyr med hensyn til de tiltak som Regjeringen har fremmet i statsbudsjettet, som Regjeringen legger mye prestisje i å få gjennom, og det statsministeren senest i et innlegg her tidligere sa, at forutsetningen for å få renten ned er at vi strammer inn i tilstrekkelig grad, at årsakssammenhengen her er ikke gitt og ikke åpenbar. Tvert imot er det mange som påstår det motsatte, at en så stor innstramming vil bidra til større arbeidsledighet og en større nedgang neste år. Når Restad nå sier at selv om vi får kronekursen tilbake i leie før nyttår, vil ikke det automatisk føre til det rentenivået vi hadde, må jo det bety at Restad ikke stoler på det han selv har lagt frem, ikke stoler på sin egen politikk og ikke har lagt fram det han tror faktisk virker.


Vi trenger maritim utdanning både på fagskolenivå og på høyskolenivå. Jeg er veldig glad for det samarbeidet som er innledet både mellom høyskoler og Universitetet i Tromsø og også fagskolene. Jeg har fått bekreftet fra disse høyskolene at de har med seg samarbeidet med fagskolene som en viktig del av det hele. Så tror jeg faktisk at jeg vet mer om regjeringens kontakter mellom statsrådene enn det representanten Kambe vet. Jeg vet i hvert fall at nærings- og handelsministeren, kunnskapsministeren og jeg har god kontakt om disse sakene. Det var representanter både fra Nærings- og handelsdepartementet og Kunnskapsdepartementet i Vestfold for litt siden da vi presenterte våre felles tanker og visjoner om denne utdanningen og dens framtid. Så her er det ikke nødvendig med noe mellomledd med andre statsråder, som andre representanter har vært inne på, her har vi god kontakt. Både fra Nærings- og handelsdepartementet og fra Kunnskapsdepartementet ønsker man å videreføre de gode prosessene som er i gang, både oppfølgingen av Stø kurs og også den satsingen vi nå gjør på maritime utdanninger i en større sammenheng.


Fremskrittspartiet viser med sitt innlegg og sine holdninger i forhold til denne saken at de har bestemt seg for i boligpolitikken å være en logrende puddel for Regjeringen. Det er to ting som gjør det. Det ene – og det viktigste – er at Fremskrittspartiet sier at det ikke er viktig å gjøre noe for de bostedsløse på to år til, og heller ikke i forhold til bostøtten. Når det gjelder disse to tingene – mennesker som er bostedsløse, og folk, som f.eks. enslige, som nå ikke er innunder bostøtteordningen og får nyte godt av de 700 kronene som Regjeringen kommer med til folk som har problemer i forhold til elektrisiteten – sier Fremskrittspartiet: Disse får ingen hjelp av oss før i år 2005. Spørsmålet mitt til Fremskrittspartiet er da: Kan det gis noen gode begrunnelser, utover det at man bare har tenkt å vente, for at man ikke har hatt lyst til å gjøre noe for de unge og vanskeligstilte fra 1998 og fram til 2005?


Konfliktdemping er en viktig del av rovviltforvaltningen. Vi ser en del eksempler på at hannbjørner, spesielt, overvintrer i enkelte områder – ikke bare én vinter, men to og tre vintre. Disse bjørnene har da forsynt seg godt av sauebestanden både sommer og høst, går så i hi, kommer ut igjen og ligger da og venter på at sauen skal slippes på beite. Det er da sikkert ikke spesielt moro for sauebøndene å slippe sauen rett i gapet på bjørnen. Det har i den forbindelse blitt sendt inn en del søknader som gjelder felling av bjørn på snø, og disse blir avslått av direktoratet og av departementet. Vil statsråden sørge for at felling på sporsnø blir et aktuelt og godt konfliktdempende tiltak?


Regjeringa la fram ei ambisiøs klimamelding for eit drygt år sidan, som etter mitt syn rettmessig fekk mykje ros. Ho inneheldt mange nye tøffe tiltak. Sjølv om vi no ser ein nedgang i CO2-utsleppa i Noreg, treng vi ein endå kraftigare nedgang i åra som kjem. Så gjekk vi til opposisjonspartia, som vi gjorde førre gang, for å verte einige om eit breitt forlik. Den viktigaste grunnen til det er at verdien av langsiktigheit i og brei støtte for politikken som gjeld klimaendringane, er veldig stor. Situasjonen var den at vi først prøvde å verte einige med fire parti i Stortinget. Det vart vi ikkje. Så klarte vi å verte einige med dei tre opposisjonspartia Venstre, Kristeleg Folkeparti og Høgre. Resultatet talar for seg sjølv. Vi klarte å verte einig med dei tre partia. Representanten Astrup er lei seg av taktiske grunner for at han ikkje fekk med seg Framstegspartiet. Vel, eg trur at den brutale sanninga er at eit parti som ikkje trur på problemet, skapte ikkje eit godt grunnlag for å verte einige, (presidenten klubber) men vi vart einige… (presidenten klubber igjen)


På vegne av stortingsrepresentantene Ulf Leirstein, Gjermund Hagesæter, Kenneth Svendsen og meg selv ønsker jeg å fremsette et representantforslag om å avvikle eiendomsskatten.


Noe av det mest interessante med sentrumsregjeringen var den vekten den la på bistandspolitikken. Det er derfor skuffende å se at sentrumspartiene som budsjettforlikspartnere har foretrukket billigere mat til velfødde nordmenn framfor økt bistand. Den eneste ansatsen til styrking av bistandsfeltet i forliket er et bitte lite og pengeløst punkt langt nede i avtaleteksten. Dette punktet gjelder utredning av et nytt bistandsfond. Venstre har da, som en av budsjettavtalepartnerne, gått inn for at Regjeringen skal utrede et utviklingsfond som kan brukes til bistandsformål. Dette kan selvfølgelig være en god idé, og det kan også gi mulighet for økt bistandsinnsats, men det representerer en veldig tradisjonell bistandstenkning. Det blir heller ikke veldig mye fart i denne ideen uten en eneste krone foreslått inn i et slikt fond. SV har lansert et annet fondsforslag som vil komme de fattigste til gode, og som i mye større grad innebærer nytenkning. Vi foreslår at 5 milliarder kr av oljefondet skal investeres i verdens fattigste land for å gi disse landene en sjanse til å bygge opp et eget næringsliv. Vi mener at Norge godt kan tåle at noen av oljefondsmidlene investeres med noe høyere risiko, men også med mye større mulighet for at investeringene kan gi et bidrag til velferdsutvikling for fattige. Disse to fondsideene står ikke i motsetning til hverandre, og jeg vil spørre Terje Johansen om han og Venstre vil støtte SVs forslag om å bruke en del av oljepengene til å investere i fattige land.


For det første: Det har aldri vært satset så mye på å styrke konkurransekraften til norsk industri som man gjør nå. Samtidig har vi gitt konsesjon til kabler til både Storbritannia og Tyskland. Dermed har den kraftproduserende industrien tilgang på et sterkere marked. Vi har redusert avskrivingstiden og dermed styrket lønnsomheten kraftig for denne typen anlegg. Vi ser også at det faktisk blir gjort investeringsbeslutninger. Senest for under en måned siden vedtok TrønderEnergi å bygge i Skomakerfjellet, med en kostnad på 120–130 mill. kr i investeringer. Det er ikke ubetydelige beløp, så vi ser at det skjer ting. I tillegg satser vi på både å elektrifisere mer transport og å bruke fornybare energikilder til oppvarming av næringsbygg og boliger. Vi har styrket Enovas jobb på dette området med i overkant av 12 mrd. – nesten 13 mrd. – kr.


Regjeringen foreslo i revidert at Luftfartsverket skulle få en ekstrabevilgning på 100 mill. kr som følge av inntektssvikt. I avtalen mellom Regjeringen og Fremskrittspartiet ble denne ekstrabevilgningen redusert til 70 mill. kr. I innstillingen til denne saken har Fremskrittspartiet opprettholdt en veldig tydelig merknad på at det vil være uforsvarlig å redusere investeringsnivået. Fremskrittspartiet «finner det ikke forsvarlig å utsette investeringer for 98,4 mill. kroner til investeringer i flyplassanlegg». Og så siterer man hva det vil gå utover. Denne reduksjonen vil medføre konsekvenser for Evenes, for Flesland og for flyplassen i Haugesund. Så mitt spørsmål til Nistad, med bakgrunn i den merknaden som står her, er om han mener at den budsjettreduksjonen som Fremskrittspartiet og regjeringspartiene nå er blitt enige om når det gjelder Luftfartsverket, er uforsvarlig.


Takk igjen for svaret. Det skal han nok gjøre. Dette handler ikke minst om å ha respekt for det enorme bidraget som kommer fra bilistene, som er påtvunget bilistene. Det handler om bidrag gjennom kjøp av vei på avbetaling i den rike oljenasjonen Norge – en paradoksal situasjon, men det skal jeg la ligge her. Poenget er – som jeg hadde i mitt hovedspørsmål – at det betales ekstraregninger på 5 mrd. kr, og det handler om å ha respekt for at de pengene blir brukt på en god måte. Jeg ber om at statsråden i sitt eget hode lager seg et bilde: Hvis vi regner med en gjennomsnittlig passeringskostnad på 25 kr, så skal det altså ufattelig mange passeringer til for å dekke inn en regning på 5 mrd. kr. De samme passeringene – et ufattelig antall stort passeringer – skal altså til, uten at det kommer én meter mer vei, uten at det kommer én meter mer tunnel og uten at det kommer én meter mer bro. Det skal bare dekke kostnader.


Tallene for Oslo er klare. Det er i løpet av to år blitt 2 700 flere elever i Oslo-skolen, og det er blitt 256 færre lærere i Oslo-skolen. Det må nødvendigvis bety at det er blitt mindre tilrettelagt opplæring for hver enkelt elev. For meg står dette fram som en logisk slutning. Det skjer i en høyrestyrt by, men beklageligvis er det slik at veldig mange kommuner rundt i Norge opplever akkurat det samme. Vi har en evaluering, og vi har forskning som viser at vi har en skole i dag som ikke greier å utjevne de sosiale forskjellene vi har i samfunnet. Vi har en skole som ikke greier å gi tilpasset og tilrettelagt opplæring til hver enkelt elev. Statsråden har sagt tidligere – og jeg er veldig enig i det – at den viktigste ressursen i skolen er læreren. Da er mitt spørsmål til statsråden: Er statsråden bekymret for den utviklingen som skjer i Oslo-skolen?


Det har tidligere i denne salen vært en debatt omkring den nordnorske krigshistorien i forbindelse med en interpellasjon fra representanten Bergstø, en debatt som jeg oppfattet ga en bred tverrpolitisk enighet omkring viktigheten av å øke fokuset på den innsatsen og de lidelsene som den nordnorske befolkningen gikk gjennom i forbindelse med annen verdenskrig. Jeg har vokst opp med en far som levde hele sitt liv med traume etter sitt opphold på Grini. Jeg vokste opp med matsanger fra fangeleiren som en del av min kulturhistorie, og fortellinger om hvordan min fars familie forsøkte å flykte fra tyskerne da de kom – om den redselen og de lidelsene de gikk gjennom som følge av dette. På sett og vis kan man vel si at jeg på en måte har vært privilegert som gjennom min oppvekst har fått så inngående kunnskap om denne viktige delen av vår historie og de ting som foregikk i mine foreldres ungdom og barnetid. Min oppvekst har derfor for meg uten tvil satt preg på hvordan jeg ser på samfunnet, og hvordan jeg ser på både flyktninger og menneskerettighetsspørsmål i verden i dag. Kunnskapen om egen historie er viktig for å kunne forstå verden omkring oss på en bedre måte. Og fordi den nordnorske krigshistorien har vært en så tydelig del av mitt liv, har ikke jeg vært bevisst på at dette har vært noe som andre mennesker i Norges land ikke kjenner like godt til. Det er på den måten dette fungerer – man styres ut fra sin forforståelse og sine preferanser – og det er nettopp derfor det er så viktig at Stortinget sier tydelig fra om at vi ønsker dette fokuset på den nordnorske historien. Derfor mener vi at det er trist at Stortinget ikke benytter denne anledningen til å følge opp sine egne ord fra interpellasjonsdebatten tidligere. Denne viktige kunnskapen omkring lidelsene og prøvelsene til dem som måtte flykte, og kunnskapen om alle dem som sto opp og aktivt sloss mot invasjonen, står nå altså i fare for å forsvinne helt. For ingen kan fortelle historien sånn som de som har opplevd den selv, kan. Min far og flere av dem som var i hans situasjon, har allerede gått bort. Til tross for dette ønsker altså ikke et samlet storting å gå for en løsning som sikrer til fulle at det blir den nordnorske historien som blir skrevet i den videre satsingen. Det er viktig at kunnskapen om den nordnorske historien blir skrevet ned og innlemmet i den generelle historiefortellingen om Norge, og at den blir en del av hele nasjonens bevissthet.


Takk for gode innlegg fra saksordfører og fra alle andre. Det framstår som at det er stor enighet om hva en ønsker, og som at det er veldig stor enighet om hvordan en skal nærme seg målene. Jeg har merket meg synspunktene som har kommet fram, også der det er litt uenighet. Jeg tror det er nyttig for vårt arbeid at vi i regjeringen også merker oss hvor det er uenigheter, for det kan stimulere til nye tanker og kanskje litt andre løsninger enn det en har valgt før. Men i all hovedsak har Stortinget over lang tid vært enig om hva en vil når det gjelder bredbånd og digital kommunikasjon. Sånn sett er initiativet fra Venstre veldig positivt. Vi er veldig glad for det initiativet som har kommet, og vi er også veldig glad for at Stortinget så konstruktivt slutter opp om det arbeidet. Bredbånd, eller digital kommunikasjon, er – som mange har sagt – veldig viktig for måten et moderne samfunn fungerer på. Derfor er det en veldig viktig del av den infrastruktursatsingen som vår regjering legger opp til, og – for all del – som forrige regjering har gjort en god jobb med i de åtte årene de styrte. Vi ser på digital kommunikasjon som en viktig forutsetning for videre vekst og velstand i vårt samfunn. Som mange har vært inne på: Bruken av IKT både i næringslivet og i forbrukersegmentet, men også innen utdanning, er viktig, for en får tilgang til informasjon raskere og bedre enn før. Det betyr at en kan kommunisere seg imellom i næringslivet, forbrukere og studenter kan mye raskere få tak i informasjon som de trenger i hverdagen, og for dem som ønsker det, kan en sette seg ned og høre på både korte og lange foredrag som går i dybden om temaer som er viktige for utviklingen av samfunnet – utvikle fysikk og kjemi og andre ting som er viktige for å bygge et bedre samfunn i framtiden. Dette arbeidet er også veldig viktig i offentlig sektor. Regjeringen legger sterkt vekt på at vi skal digitalisere stadig mer av offentlig sektor, fordi det gir innbyggerne bedre tjenester ved at en kan gå inn på nettet og gjøre ting selv – sånn som vi jobber med nå i Statens vegvesen, der mye av det en før måtte på en trafikkstasjon for å gjøre, som å fornye førerkort, skal kunne gjøres via nettet i framtiden – men også fordi digitalisering betyr at offentlig sektor internt jobber bedre. Når vi har vært ute på trafikkontroller med Vegvesenet, har de påpekt hvor mye papirarbeid som følger med hver kontroll der de avdekker feil. Istedenfor kunne de hatt med en iPad og mer eller mindre bare krysset av. De kunne hatt digital tilgang og fått opp informasjon om kjøretøyene digitalt, og det ville forbedret kontrollprosessen betydelig, ikke minst for Vegvesenets personale. Derfor er det viktig å se på økt digitalisering i offentlig sektor. Det er viktig å sikre at infrastrukturen for dette har både god kapasitet og høy pålitelighet – inkludert i dette er også at en ikke skal overvåkes av fremmede makter. Det er viktig at norske myndigheter har kontrollen på det politiarbeidet som skjer i Norge, og da skal ikke andre land komme inn med verken politi- eller forsvarssektoren og ta seg til rette. Det er viktig. Men det er også viktig å understreke – for å svare på Abid Rajas kommentar – at norsk telekommunikasjon med utlandet skjer gjennom andre land enn bare Sverige, sånn at om vi ikke kommuniserer via Sverige, er vi ikke garantert at ikke dansker og andre også lytter på linjene. Derfor er det viktig at vi samarbeider godt med våre naboer og er veldig tydelige på hvilke forventninger vi har. Men en løser ikke noe bare ved å gå til andre land enn Sverige, det må en løse gjennom godt samarbeid på tvers av landegrenser med alle våre naboland. Det er viktig å understreke at Stortinget og regjeringen over lang tid har lagt til grunn en del prinsipper som en står samlet om. Det er at en skal ha en markedsbasert og teknologinøytral politikk. En skal legge til rette for konkurranse og markedsbasert utbygging. Det har vist seg at utbyggerne da er veldig dynamiske og konkurrerer om stadig bedre løsninger. Det betyr at politikerne kan ikke sitte og velge vinnere, for det vil ofte variere etter hvem som er mest framoverlent. Samtidig er det viktig at vi fra statens side bidrar til å bygge ut bredbånd i de deler av landet der det ikke er kommersielt lønnsomt. Derfor har vi en pott på 200 mill. kr i år som skal støtte opp om dette. Derfor har vi også gått inn på sånt som graveforskriften, for å se hvordan en kan kutte kostnader, så en ikke bare ser på mer subsidier, men også på kostnadsreduserende tiltak. Jeg ser fram til å legge fram en sak om dette til Stortinget ved en senere anledning.


Utenriksministeren og SV er ofte i tottene på hverandre når det gjelder saker som ligger ganske langt unna. Jeg tenkte jeg skulle la det ligge i dag. Jeg oppfattet, i likhet med Carl I. Hagen, Jan Petersens innlegg som et lite, brennende ønske om å få lov til å diskutere litt innenrikspolitikk. Det er blitt hevdet fra Høyres representanter og fra mange andre regjeringsrepresentanter igjen og igjen at i Norge har vi en uforholdsmessig dyr skole som vi bare får middelmådige resultater ut av, og det fremholdes at det ikke kan være mer penger som er oppskriften for å få til en god utdanning. Nå vil jeg gjerne vite hva Høyre mener det er rimelig å kutte på i denne dyre skolen. Det er ikke noe ekstremt dyr skole i Norge i forhold til andre nordiske land. Tvert imot, vi ligger omtrent på nivå med andre nordiske land. Hvis man går inn og prøver å finne noen forklaringer på hvorfor den kanskje ligger litt over, så skyldes det i veldig stor grad at vi har en skolestruktur der 40 pst. av skolene er grendeskoler eller fådelte skoler. En annen grunn er at vi har mange integrerte barn, f.eks. i forhold til Finland, som har veldig få minoritetsspråklige barn. Det siste er at norske lærere har mindre leseplikt enn andre lærere. Men det er jo som kjent et forhandlingsspørsmål. Kan jeg få vite hva av dette Høyre mener det skal gjøres mindre av, og hvor dødslisten til Høyre over norske grendeskoler fins, i hvilken skuff, for hvis ikke, må dere nesten slutte å snakke om det. Jeg tror nesten ingen av dem som nå henvender seg til oss i fortvilelse over kutt på rammetimer, over kutt på mange områder i skolen, deler Høyres syn om at en skole med god kvalitet ikke har noen ting med penger å gjøre.


Jeg kan godt innrømme statsråden farskapet til forslaget, i og med at jeg så godt kjenner til hvordan det har blitt til, og at jeg vet hvor morskapet ligger. Jeg oppfattet ikke at statsråden i sitt innlegg gav noen svar på de spørsmålene jeg stilte ham i innlegget mitt, og jeg vil gjerne at han utdyper litt nærmere det jeg tok opp i forhold til markedet, som kan bli anstrengt om man får en så kort tidsfrist for søknadene som 15. mars. Det er viktig for oss at man kan få slått fast fra denne talerstolen at eventuelle forsinkelser i levering og montering av utstyret ikke skal føre til at husholdningene mister det tilskuddet som ligger i ordningen. Jeg håper at statsråden kan gi en slik garanti fra denne talerstolen. I tillegg håper jeg at statsråden kan kommentere om han nå har latt seg tilstrekkelig inspirere av SV, slik at han etter hvert kommer tilbake med et forslag om å se på Husbankens støtteordninger – som er det andre forslaget i Dokument nr. 8:32, og som han foreløpig ikke har signalisert noe ønske om å ta på seg farskapet til.


Det som er klart, er at denne regjeringen ser at det er behov for å ta noen helt nye grep i den nasjonale klimapolitikken som vil føre til større begrensninger i klimagassutslippene i Norge enn det vi inntil i dag har sett. Jeg vil ikke tallfeste hva som ligger i «betydelige deler». Men vi har altså varslet og er allerede i gang med å utarbeide handlingsplaner med sektorvise mål. Det skal gjøres mye arbeid i tiden som kommer, nettopp for at vi skal klare forpliktelsene, og for at vi skal ta en betydelig del av våre Kyoto-forpliktelser nasjonalt.


Fremskrittspartiet peker på viktigheten av å huske at norsk industri har lange tradisjoner som kraftprodusent. Det er også viktig å huske at norsk vannkrafts historie løper parallelt med norsk industriutviklings historie. Det var vannkraften som var staten. Tilgjengelig vannkraft var drivkraften til den industrielle oppblomstringen i Norge. I starten måtte bedriftene bygges nært opp til fossefallene, men etter en tid var utviklingen så god at strømmen kunne føres i ledninger fra produksjonsstedet til der hvor fabrikkene ble bygget. Ved hjelp av utenlandsk kapital bygget store foretak i Norge ut sine egne kraftanlegg. Dette ble som kjent avskaffet av regjeringen i 2008. Siden den gang er nesten 100 pst. av kraftanleggene eid av det offentlige. Dette har resultert i nedleggelse av bedrifter, mens andre har flyttet til utlandet. Denne utflyttingen går under begrepet «karbonlekkasje». Fremskrittspartiet vil sikre nasjonal kontroll over energiressursene. Dette gjøres for å sikre at arbeidsplasser, hovedkontor og FoU-avdelinger forblir i Norge. Norsk industri har i over 100 år bygget ut og forvaltet en rekke vannkraftverk på en svært god måte. Det har bidratt til å utvikle og sikre arbeidsplasser, bosetting og verdiskaping rundt om i landet. For å sikre industrien forutsigbar krafttilgang vil Fremskrittspartiet øke leieavtalen av kraftanlegg fra 15 til 30 år. Det vil gi bedriftene større mulighet til å planlegge, bygge og drive sine anlegg i en tilfredsstillende lang periode. Industrielle deleiere av kraftverk må kunne ta ut strøm fra produksjonen tilsvarende sin eierandel. Dette krever en lovendring. Fremskrittspartiet mener at offentlig kontroll med vannkraftressursene er viktig, særlig for å sikre at inntektene fra våre naturressurser kommer fellesskapet til gode. Fremskrittspartiet støtter derfor den såkalte konsolideringsmodellen, med nasjonalt eierskap til utnyttelse av vannkraftressursene, og legger denne til grunn i overskuelig fremtid. Med den situasjonen vi opplever i dag, med en todeling av norsk økonomi mellom den delen av næringslivet som er knyttet til petroleumsvirksomheten, og annet konkurranseutsatt næringsliv, er det spesielt viktig å sikre gode og forutsigbare rammebetingelser for den tradisjonelle eksportindustrien, deriblant den kraftkrevende industrien. Da Stortinget i 2008 fjernet industriens muligheter til å dekke egne kraftbehov, reduserte man også norsk industris konkurransefortrinn og forutsigbarhet. Fremskrittspartiet er opptatt av at norsk industri gis gode rammebetingelser for å kunne være konkurransedyktig også i internasjonal sammenheng. Da er det viktig å gå fra festtaler til handlekraft og vise at man tar industriens kraftbehov på alvor.


Jeg vil gjerne takke statsministeren for redegjørelsen, og ikke minst for standpunktet. Jeg vil gjerne takke for at Norges stemme i det internasjonale samfunnet nå er klar på at dette er en krig vi ikke kan støtte. Det er et standpunkt som har vært under utvikling i løpet av de siste måneder og uker, og jeg tror ikke det har vært uberørt av den mobilisering som har skjedd hos veldig mange mennesker i veldig mange land, som har protestert mot en krig som de mener ikke har legitimitet. Det jeg tror har opprørt mange, er to ting: Det ene er at trusselbildet ikke har stemt overens med det de selv så. Irak har vært styrt av en grusom despot gjennom mange år, bygd opp av Vesten. Men nå var det en svekket despot, og krig mot ham kunne ikke legitimeres. Det andre er at FNs våpeninspektører meget klart har sagt ifra om at de kunne oppnå mer, at de kunne oppnå mer på fredens vei og på området nedrustning hvis de kunne ha fortsatt videre. Veldig mange mennesker har ikke fått det til å stemme at man sier at krig er siste utvei, for det virket nettopp som om det ikke var siste utvei i denne konflikten. Derfor er vi fra SVs side veldig glad for at Norges stemme er klinkende klar når statsministeren sier at vi ikke kan støtte denne krigen. SV er også glad for Regjeringens konklusjon når det gjelder folkeretten. Vi er enig i at en krig uten et klart vedtak fra FNs sikkerhetsråd ikke har legitimitet, og det er det Regjeringen har lagt vekt på. Vi er enig i at Regjeringen argumenterer for det, men vi synes vel kanskje at forståelsen for den motsatte konklusjon argumenteres det litt vel intenst for fra enkelte medlemmer av Regjeringen. Og dette er ganske viktig, fordi denne forståelsen vil legge føringer på hvordan man nå utvikler folkeretten videre framover. Det er ikke slik at folkeretten hjemler regimeskifte som mål for en militær aksjon. Folkeretten hjemler selvforsvar eller et klart vedtak fra Sikkerhetsrådet som bakgrunn for en militær aksjon. Særlig for små land er det viktig å holde fast ved at Sikkerhetsrådet og FN og den internasjonale rettsorden må ligge til grunn når verden står igjen med én suveren supermakt som tar seg til rette og presser andre land for å følge deres spor, enten det er USAs spor eller USAs FN-spor. Slik sett er det veldig viktig at Norge er klar på dette. Jeg hører statsministeren slik at han beklager krigen, og så hører jeg representanter fra Høyre i den retning at de mest beklager at Sikkerhetsrådet ikke legitimerer krigen. Nå er vi i en situasjon hvor det kan være lett for noen å skremme med at Norges sikkerhet er truet fordi vårt standpunkt avviker fra USAs og Storbritannias. Det er et poeng som jeg synes man skulle avstå fra i en alvorlig situasjon. Jeg tror faktisk det er slik at trusselbildet er under betydelig endring. Det betyr at en av de tingene man risikerer med denne krigen, er økt rekruttering til terrorvirksomhet og terroraktivitet. Norges standpunkt som sådant i denne situasjonen øker Norges sikkerhet og ikke motsatt, fordi det nettopp kan være en krig som mange mennesker føler ikke har legitimitet, som kan utløse fare for de landenes sikkerhet. Som sådant er Norges standpunkt å ivareta Norges sikkerhet i en krevende sikkerhetspolitisk situasjon. Vi står nå overfor et sjansespill i Irak, og vi kjenner ikke utfallet. Vi vet ikke om denne krigen tar kort tid eller lang tid. Det vi vet, er at det er gambling med sivile liv, at det er gambling i forhold til rekruttering til terrorvirksomhet, og også at det er gambling i forhold til hva som kommer til å skje framover. Norge kommer til å ha betydelig økte inntekter så lenge oljeprisen øker på bakgrunn av krigen i Irak. Det gir oss en spesiell forpliktelse til å være rause og konsekvente når det gjelder den humanitære bistanden. Regjeringen skal vite at SV til enhver tid kommer til å støtte en betydelig opptrapping av Norges innsats på den humanitære siden, og vi imøteser at Regjeringen legger fram for Stortinget ytterligere forslag om dette. For øvrig er det vår plikt å tenke langsiktig i alle veivalg vi nå står overfor. Vi kan nå ikke investere i nye diktatorer eller nye despoter som kan bli en trussel mot sikkerheten om 10 år eller 20 år.


Jeg vet ikke om representanten Storberget, som i denne perioden er ny i salen, har hatt anledning til å kikke i de politiske dokumenter som vi har fremkommet med i dette storting. Det kan han umulig ha gjort hvis han vil stemple oss som ikke å være for en forebyggende helsetjeneste på alle felter. Vi er faktisk det. Det er vi alle i dette huset. Men det som har vært problemet, og som nærmest har forhindret den innsatsen vi alle ønsker på det forebyggende helsearbeidet, har vært at køen på utsiden av behandlingssykehusene våre har vært så stor og sterk at man har måttet prioritere dem som faktisk var syke, og det har gått ut over det forebyggende helsearbeidet. Det er stor diskusjon om hvorvidt alkoholmisbruk har noen relevans til tilgjengelighet på alkohol. Får man ikke tilgang på vanlig måte i vanlige utsalg, restauranter og pol, så vet vi alle som sitter her, at det er rike muligheter for å få tilgang til alkohol på det svarte markedet. Så jeg har ikke tro på at restriktive holdninger i forhold til omsetning av alkohol vil være med på å forbedre situasjonen når det gjelder misbruk av alkohol. Alkohol er en lovlig vare, og det må vi bare akseptere. Jeg kan ikke tro at det er noen her som vil nedlegge forbud mot alkoholsalg eller -servering. Forebygge ved å redusere narkotikatilgjengelighet – ja, du verden, jeg går gjerne sammen med Storberget og hvem som helst i denne salen for å redusere tilgjengeligheten på narkotika. Men jeg er slett ikke sikker på at det er en riktig politikk at de stakkars narkomane, heroinmisbrukerne, fortsatt skal stemples som kriminelle. Det tror jeg er en dårlig vei å gå.


På vegne av representantene Kari Kjønaas Kjos, Jon Jæger Gåsvatn og meg selv vil jeg få lov til å fremme et høyst nødvendig forslag om å innføre en ordning med psykiatriambulanser i alle landets fylker.


Med det utgangspunktet at regjeringspartiet Senterpartiet tydelegvis vil jobba vidare med problemstillinga, vil eg be om at forslaget blir oversendt.


Sett med mine øyne er dette faktisk den mest amatørmessige behandlingen jeg har opplevd i de årene jeg har vært på Stortinget. Man må faktisk spørre seg: Går det an for en regjering å være så til de grader handlingslammet? I mine øyne er dette et narrespill, for det er ikke slik at vi som det høyeste organ i Norge verken har anledning til eller skal leke med 67 tonn kvikksølv, som er en tikkende bombe. Er vi opptatt av miljøet, er vi opptatt av å ivareta vårt renommé som kyst-, oppdretts- og fiskerinasjon, må vi faktisk gjøre et vedtak for å få hevet ubåten. Det er jo her det store spørsmålet ligger. Regjeringspartiene sier at man er positiv til heving, men man ønsker ikke å gjøre et vedtak. Hva slags narrespill er dette? Vi erfarer altså gang på gang – ikke bare fra regjeringen, men også fra representanter i denne salen – at de har større kunnskap og forståelse av kompleksiteten rundt heving av ubåten U-864 enn både Lloyd's, Veritas og Mammoet Salvage til sammen. Det er rimelig tøft, og det er hardt å forstå, ikke minst på bakgrunn av at dette hus, denne regjering og Norge i mange år har hatt en gjennomført politikk som heter føre var. Her blir det på mange måter en politikk som heter etter snar, og det bryter med det som er grunnleggende i forhold til dagens politikk. Når det har så store miljøkonsekvenser og Norges renommé som fiskerinasjon står på spill, ønsker man altså ikke å forholde seg til føre var. Det er en tragedie, og det er en tragedie som ingen av oss her i dag faktisk vet konsekvensene av. For skulle det bli større lekkasjer i den utredningsperioden som gjenstår, kan konsekvensene bli formidable. Når det gjelder bruk av utredninger og å bruke tid på ting, får vi håpe at utredningen av ubåten og kvikksølvet ikke kommer i samme situasjon som Stad-tunnelen som nå går inn i sin 17. utredning. Dette er kun utsettelse av noe som skulle ha vært vedtatt.


La meg starte med å si at jeg er veldig glad for på vegne av mange utsatte barn i Norge den brede støtten som kommer i Stortinget til hovedgrepene som vi foreslår her i dag. Det lover godt for framtida. La meg også si at jeg er glad for at det er blitt lagt merke til at vi nå bruker begrepet «foreldretvister» framfor å snakke om barnefordelingssaker, for det er foreldretvister som er saken. Utgangspunktet er at vi vet nå så mye om hvordan barn preges av å leve med vold, seksuelle overgrep, mishandling og vanskjøtsel. Vi vet noe om hjernens utvikling, fysisk og psykisk helse for disse barna, vi vet at de er oftere syke, helsa deres påvirkes ofte gjennom et helt liv, vi vet noe om konsentrasjonsevnen, skolegangen, tilliten til andre mennesker og egen selvfølelse. Det er veldig alvorlig for barn å vokse opp i hjem som preges av denne formen for grov omsorgssvikt – eller menneskerettighetsbrudd, om vi vil. Aller verst er det når den ene omsorgspersonen er utrygg, og den andre omsorgspersonen er farlig, eller der seksuelle overgrep dekkes over og bagatelliseres, og barnet ikke beskyttes, men tvinges til å tilpasse seg. Det er også slik, som representanten Storberget påpekte, at Stortinget har sagt – alle unntatt Fremskrittspartiet – at all tvil skal komme barnet til gode. Det er jeg umåtelig glad for. Stortinget – alle unntatt Fremskrittspartiet – har også tidligere slått fast at vi ikke skal legge straffelovens beviskrav til grunn i spørsmål om beskyttelse av barn. Det er bedre at ti skyldige går fri enn at én uskyldig blir dømt, men det er ikke bedre at ett barn utsettes for mishandling og grove seksuelle overgrep enn at én voksen urettmessig avskjæres fra samvær. Vi kan ikke legge uskyldspresumsjonen til grunn i disse sakene. Hvis vi krever domfellelse for å gi barn i Norge beskyttelse fra vold og seksuelle overgrep, beskytter vi ikke barn i Norge. Og Høyre: Hvorfor støtter Høyre Fremskrittspartiet i spørsmålet som er så alvorlig for disse barna? Det forstår jeg ikke, og jeg håper at Høyres representant kan avklare det. Men utover det er jeg veldig fornøyd med at det store og brede flertallet i denne salen støtter regjeringa i de hovedgrepene som vi i dag gjør gjennom proposisjonen som handler om barneperspektivet i foreldretvister. Jeg er veldig glad for støtte til at barn skal kunne få sin egen representant, at det offentlige skal finansiere grundige sakkyndige utredninger, og at det ikke skal være foreldrenes ansvar ut fra deres økonomi, og at også barn under sju år skal høres i spørsmål om samvær og hovedomsorg. Det handler om respekt og trygghet for barn, og det handler om best mulig opplysning av saken, sånn at vi kan fatte riktige beslutninger. I dag er det slik at de fleste barn stilles hovedspørsmålet når det dreier seg om hvor barnet skal ha omsorg. Langt færre blir spurt om samvær, også når det er på det rene at det har vært vold og seksuelle overgrep inne i bildet. Barn under sju år spørres nesten aldri. Men barn skal ikke ha noen plikt til å uttale seg, og de skal ikke avgjøre utfallet av disse sakene. Jeg er også glad for bred støtte – igjen alle unntatt Fremskrittspartiet – til å heve terskelen for når vi skal ty til samvær også med tilsyn. Dette er alvorlige spørsmål for barns helse, utvikling og sikkerhet i Norge. Hvem som er far eller mor, er grunnleggende for vår forståelse av egen identitet – og nå kommer jeg inn på den andre proposisjonen, som vi da behandler sammenslått med den første. Når vi i dag skal diskutere hva slags regler vi skal ha for å etablere foreldreskap, må vi finne en riktig balanse mellom individuelle hensyn og generelle regler. Like viktig er det å finne den riktige balansen mellom biologi og sosialt foreldreskap. Farskapsutvalget la i sin utredning vekt på å ivareta barns interesser og behov uavhengig av hvordan barnet har blitt til, og påpekte at barn har grunnleggende behov for omsorg og beskyttelse og et stabilt og varig forhold til familien sin. Jeg mener at vi i våre forslag har gjort avveininger som ivaretar hensynet til barnets beste på en god måte. Dette gjelder bl.a. videreføring av pater est-regelen, plikt for det offentlige til å klargjøre morskap på samme måte som farskap og å gjeninnføre tidsfrister for å reise sak om endring av farskap. Igjen: Det er barnas beste og barns behov for trygghet og stabilitet som er avgjørende for vår regjering, det er ikke millimeterrettferdighet for foreldre. Vi er nødt til noen ganger å foreta den avveininga, sjøl om det som er til foreldres beste, også ofte er til barnets beste.


Jeg har et tilleggsspørsmål som går til miljøvernministeren. Vi i SV er enig i at det må skje en betydelig omstilling i norsk landbruk. Men en omstilling som vi liker dårlig, er at vi skal slutte å gi overføringer til de minste brukene, nettopp fordi de minste brukene er svært viktige for at Norge skal være det Norge som vi alle sammen er så glad i, et land som vi lever i, og der vi har både åkrer og hus som er tatt vare på. Bekymrer det ikke miljøvernministeren at vi er i ferd med å bygge ned en del av kulturlandskapet, og at vi kan få en annen type Norge, der vi ikke tar vare på den jorda som vi har tatt vare på gjennom mange år?


Eg har følgjande spørsmål til kommunal- og regionalstatsråden: «Mange, både eldre og uføre, vurderer eigne leilegheiter i kommunale bu- og servicesenter som eit hensiktsmessig tilbod. Ved Lindås bu og servicesenter i Lindås kommune har bebuarane fått varsel om at dei frå sommaren av får auka husleiga frå 3 125 kr til 4 500 kr pr. månad. Sjølv om enkelte har rett på bustøtte, er dette likevel ein dramatisk auke for mange. Må bebuarane finna seg i ein slik auke, eller finst det avgrensingar her?»


Jeg har også lyst til å gi honnør til interpellanten for å ta opp dette viktige temaet, som vi aldri kan få diskutert nok i denne salen. Jeg vil likevel følge opp det som foregående taler sa, at dette er et tema som faktisk har vært debattert ganske ofte i denne salen. Vi debatterer, og vi debatterer, og vi lager rapporter, og utvalg settes ned, og nå er det også kommet to handlingsplaner som det er viktig å ta med seg. Men det nytter ikke å ha mange fine ord på papiret hvis vi ikke klarer å få bukt med problemet. Så er det sagt at vi har ny justisminister, og la oss håpe at den nye justisministeren kan fortsette å ha et godt trykk på dette. Men det er nå engang slik at vi har hatt en regjering – nå med flertall i Stortinget – som har hatt, sier de, fokus på dette temaet uten at vi har kommet så mye lenger. Vi diskuterer, og det er en viktig debatt. Det er ikke ofte jeg skryter av VG, men jeg vet ikke hvor mange av dere som har fått med dere VGs reklame som viser et lykkelig par, og der det i neste bilde skjer en voldshandling i nære relasjoner. Denne reklamen er faktisk ganske tankevekkende, og jeg håper den kan vekke opp mange der ute. For det er slik at vold i nære relasjoner er et veldig tabubelagt tema. Det skjer i de beste hjem, det skjer i de hjemmene der vi kanskje minst aner det. Det er viktig at kommunene selv lager planer for dette, men jeg er litt usikker på om representanten Akhtar Chaudhry vil pålegge kommunene å lage egne handlingsplaner, eller om han prøver å få til at de planene vi har, blir debattert der ute. Jeg tror veldig mye av problemet er at det i politiet gjennom årene kanskje ikke har vært tøft nok – eller kanskje ikke anerkjent nok – å jobbe med vold i relasjoner. Nå vet jeg at det er satt i gang et arbeid for at politiet skal ha mer fokus på disse sakene, og det er vel og bra, men dette er et trykk som vi er nødt til å fortsette framover. Når det gjelder krisesentrene, så ble de overført til kommunalt ansvar i fjor, og alle kommuner er pålagt å ha et krisesentertilbud. Fremskrittspartiet er likevel bekymret over situasjonen med svekket økonomi som veldig mange av landets krisesentre opplever nå. Fremskrittspartiet fremmet derfor et forslag i budsjettet om at krisesentrene igjen skulle overføres til statlig ansvar for å få et likeverdig tilbud for alle krisesentrene rundt om i landet, uten at det blir ivaretatt. Jeg vil be statsråden om å følge nøye med på den utviklingen som skjer i de kommunale krisesentrene, slik at vi har på plass et godt tilbud. I veldig mange av disse familiene som det gjelder, er det tragiske episoder, og veldig mange av disse episodene skjer i forbindelse med samværsproblemer. Det kan være en far som er fortvilet over å miste samværet med sine barn, og det kan være omvendt – at det er i forhold til mor. Det er viktig at vi går inn i denne samværsproblematikken for vi vet at veldig mange familier sliter med et veldig høyt konfliktnivå i slike situasjoner. Representanten Lene Vågslid hadde i sin blogg i går om barn som blir utsatt for vold fra sine foreldre, og som må ha samvær med disse foreldrene. Det er noe som ikke skal forekomme. Derfor har Fremskrittspartiet flere ganger i denne sal fremmet forslag om at foreldre som utøver vold og som blir dømt for voldelige handlinger, automatisk skal miste samværet med sine barn. Det er noe som statsråd Lysbakken har sagt han skal ta opp, uten at vi har sett så mye til det. Så vil jeg si at jeg er glad for at interpellanten har kommet inn i justiskomiteen, og at hun har vært og besøkt barnehuset i Tromsø. Undertegnede har to ganger vært og besøkt barnehuset i Tromsø. Jeg besøkte det da jeg satt i justiskomiteen og da jeg satt i familiekomiteen for ett år siden. Det som er skremmende, er at det er de samme problemene som blir tatt opp hver gang vi stortingspolitikere besøker barnehusene. Nå viser jeg bare til det som skjer i Tromsø, men det er i forhold til behandlingstiden. Barnehusene er utrolig gode tiltak, og jeg ser fram til den evalueringen som kommer der, men likevel er det så viktig at saksbehandlingstiden i barnehusene blir redusert. Det skal ikke være sånn at saker som gjelder barn som kommer til barnehusene, ikke blir tatt tak i, at man skal måtte gå og vente opptil flere måneder – slik det er i enkelte saker – før det blir gjort noe. Det er viktig at barnehusene handler raskt, og at vi får på plass disse dommeravhørene, og ikke minst at vi får på plass at rettssystemet bruker disse barnehusene i mye større grad enn det de har gjort. En har òg vært inne på ….


Hvis finansministeren hadde lest hele kommisjonens innstilling, hadde han sikkert også sett, jf. svar til meg i sted, at Fremskrittspartiet har lagt fram en helhetlig modell, som ikke bare går på grunnpensjonssikringen i bunnen, men faktisk også på individbaserte løsninger, gjerne i samarbeid med arbeidsgiver, for å kunne finansiere individuelle pensjoner, der man må bruke skattesystemet. Når det gjelder finansieringen, vil jeg stille et spørsmål til finansministeren, all den tid Pensjonskommisjonens innstilling medfører 20 pst. reduksjon i pensjonsutgiftene for det offentlige i 2050. Vi snakker altså om 20 pst. reduksjon i forhold til den økningen som kommer. De parametrene som bl.a. er brukt når det gjelder anslag for økonomisk vekst i Pensjonskommisjonens innstilling, er andelen av arbeidsstyrken i arbeid og eventuelle endringer i de allerede etablerte velferdsordningene, men kan det ikke heller iverksettes andre tiltak nettopp for å få ned de offentlige utgiftene og redde folketrygden?


Men hvis det var sånn at det kun var konkurranse på pris og på skattenivå som var viktig, hvis det var sånn at næringslivet har best rammevilkår når lønna er lav og skatten er lav, så profitten er størst mulig, hvordan kan det da ha seg at Norge er et så godt land å drive næringsvirksomhet i? Er det ikke sånn at støtteordninger, at et ordentlig sosialt sikkerhetsnett som gjør det mulig for folk å ta sjanser i arbeidslivet, at kompetansemiljøer som opprettholdes av gode politiske løsninger, at permitteringsordninger i industrien, at teknologiutvikling og forskning i offentlig regi – alt dette som finansieres med skatt – er bra for næringslivet, og at det slett ikke er sikkert at næringslivet kommer bedre ut med en mer amerikanisert modell, som Fremskrittspartiet nå går inn for, der skattenivået er lavere, men der samfunnet blir tilsvarende fattigere i muligheten for å bygge et godt samfunn både for innbyggere og for næringsliv?


Jeg så meg nødt til å ta ordet etter at representanten Terje Aasland holdt sitt innlegg, for her blir det framstilt som om Fremskrittspartiet har en retorikk som baserer seg på at staten ikke skal delta i utviklingen av næringslivet og verdiskapingen i Norge. Slik er det ikke. Markedet er i stand til å løse veldig mange av utfordringene i Norge. Når det gjelder kraftsituasjonen, er det slik at det er staten som eier en stor del av kraften. Det som ikke er eid av staten, er eid av andre offentlige aktører. Staten har også ansvaret for at kraften blir distribuert til aktørene som bruker den. Så er det slik at vi har kommet i en situasjon der vi importerer betydelige mengder av kraft store deler av året. Det er kullkraft fra Europa. Det er ikke en situasjon vi kan være bekjent av. I framtiden vil eksport av vannkraft være en viktig inntektskilde for Norge. Det vil også være en viktig bidragsyter til norsk industri, som Arbeiderpartiet i den senere tid har blitt mindre og mindre bekymret for, og opptatt av. Det har jeg notert meg. Denne saken handler ikke om utbygging av nye, store vannkraftanlegg. Det er åpenbart at det må vurderes veldig nøye. Det er store naturinngrep. Dette handler om opprusting og utvidelse, som i mange tilfeller representerer et mye mindre naturinngrep enn bygging av store vindmølleparker rundt omkring, og bør og må inkluderes i en grønn sertifikatordning, ikke bare fordi inngrepene blir mindre med opprusting og utvidelse, men fordi man på denne måten får mange flere kilowatt-timer for hver krone man bruker.


Tirsdag den 4. juni var vi vitne til en øvelse i noe vi er meget gode i her på berget, nemlig å framstå som litt vel selvgode og med en evne til å definere det meste som gjøres, som en suksess. Hvorvidt det faktisk blir en suksess, vil bare framtiden vise. Framtiden skapes – den vedtas ikke. Misforstå meg rett: Utenriksministeren er en dyktig mann. Han har de beste intensjoner og besitter mye kunnskap. Mitt poeng er at redegjørelsen om utviklingen i Afghanistan bar preg av at alle land har noe å lære av Norge, og at alt vi gjør, er eksempler til etterfølgelse for resten av det internasjonale samfunnet. Jeg er fristet til å sitere en stortingsrepresentant fra Arbeiderpartiet, som skal ha sagt: Når nakken er bøyd, er navlen veldig nær. Det må sies å beskrive vår selvgodhet ganske bra. Jeg er også fristet til å påpeke en selvmotsigelse i redegjørelsen som ble holdt på tirsdag. Statsråden sa tidlig i redegjørelsen: «Afghanistan er ikke lenger et arnested for internasjonal terrorisme.» Senere i redegjørelsen ble det redegjort for Talibans og andre opprørsgruppers anslag mot afghanske sikkerhetsstyrker, og vi fikk for kun kort tid siden se direkte kamphandlinger, der bl.a. norske styrker var involvert, mot nettopp slike grupperinger i Afghanistan. Risikoen for at terrorgrupper fortsatt opererer i området er stor. Vi vet at ulike opprørsgrupper er aktive. Vi vet at det i disse miljøene er terroristgrupperinger som bedriver sin virksomhet. Det er en utfordring, og det er en utfordring vi ikke kan anse som løst – heller ikke i 2014, når ISAF-styrkene trekker seg ut etter utført oppdrag. Risikoen for fortsatt aktivitet fra terrorgrupper er overhengende i Afghanistan og i regionen for øvrig. Det vil etter min mening være veldig naivt å tro at risikoen for oppblomstring av uønsket aktivitet er liten, på tross av at de afghanske sikkerhetsstyrkene er i en vesentlig bedre forfatning enn de noen gang har vært – til det er landet og miljøet der nede for skjørt. Det har historien vist, og historien bør man lære av. Jeg oppfatter også redegjørelsen som ble gitt, dithen at det eneste saliggjørende er bistand. Norge skal gi 750 mill. kr hvert år fram til 2017. Det er selvsagt viktig å bidra til å bygge opp Afghanistan, men er det noe historien har vist oss, er det at dette er et land med mange fasetter. Ulike grupper, stammesamfunn med egne interesser og lite nasjonal samstemmighet råder. Vi vet at korrupsjon er utbredt – noe også utenriksministeren var inne på i sin redegjørelse. Han redegjorde for at afghanske myndigheter har forpliktet seg til å gjennomføre reformer innen finansforvaltning, gjennomføre frie valg og respektere menneskerettighetene. Alt det er bra. Ulike finansielle lover er vedtatt, og de skal implementeres. Det er likevel verdt å påpeke at redegjørelsen var lite konkret på hvilke tiltak Norge iverksetter for å kontrollere at bistandsmidlene vi gir, ikke forsvinner i det store sluket. Det er foruroligende. Jeg skulle ønske man hadde vært tydelig på hvilke tiltak som er iverksatt for å sikre streng kontroll av bistandsmidlene. En forutsetning for å gi bistand må være at effekten er optimal og gir konkrete resultater som er målbare. Til slutt må jeg få benytte anledningen – fra denne talerstolen – til å si at utenriksministeren var forholdsvis kort i omtalen av de 8 300 norske soldatene som har gjort en innsats på vegne av Norge. Vi har mistet ti norske soldater – helter – i kampen for fred i Afghanistan. Flere har kommet hjem med fysiske og/eller psykiske mén etter sin tjeneste. Min fartstid i denne salen er kort, men i løpet av de ukene jeg har vært stortingsrepresentant, har jeg hørt flere sentrale statsråder snakke varmt om behandlingen av våre veteraner. Jeg må få lov til å si at jeg er lite imponert, da det er liten sammenheng mellom de honnørord som sies fra denne talerstolen, og det som flere veteraner faktisk opplever i hverdagen. For kort tiden siden møtte jeg én av de som ble hardest skadd under tjeneste i Afghanistan. Kjetil kom hjem, kameraten døde. I seks år har Kjetil kjempet for erstatning, og den kampen har han kjempet mot staten Norge. Jeg har opplevd å høre en statsråd si fra denne talerstolen: «Den gjennomsnittlige saksbehandlingstiden for større skader er på rundt fem år». Etter min mening er det uakseptabelt at hardt skadde veteraner skal måtte vente og kjempe mot offentlige instanser i flere år, før erstatning gis. Jeg har også fått mange henvendelser fra andre veteraner som har opplevd, og opplever, å kjempe mot systemet over flere år etter avtjent tjeneste. For meg står disse historiene i grell kontrast til det inntrykket man har forsøkt å skape fra sentrale myndighetspersoner. Det inntrykket av suksess som utenriksministeren forsøker å formidle i sin redegjørelse, som ble holdt her på tirsdag, hadde ikke vært mulig uten de kvinner og menn som har stått i krevende situasjoner hver eneste dag. De og deres innsats betyr mer enn papirøvelser. Derfor bør man etter min mening være mer fokusert på å oppnå suksess når det gjelder vår moralske plikt til å ivareta våre veteraner.


Jeg må bare sterkt betone at dette ikke handler om søknad om midler til en film. De kostnader som dreier seg om selve kulissene til filmen, vil filmteamet som sådant dekke. Det det dreier seg om, er et helt unikt prosjekt, der man altså kan få oppført ca. ni bygg i Kautokeino, inkludert en kirke slik den stod i 1852, i kjølvannet av at filmen er realisert, og ved at man fra filmteamets side går inn og dekker de kostnadene man ellers ville hatt til bygging av kulisser. Jeg vil også henlede oppmerksomheten på at man i forbindelse med behandlingen av utjamningsmeldingen i Stortinget i juni 2000 fra Stortingets side sa at man nettopp skulle se på tiltak i indre Finnmark som kunne bidra – også med bidrag fra staten – til å skaffe nye arbeidsplasser. Her får man servert – ikke bare på et sølvbrett, men på et gullbrett – en mulighet for å skape slike arbeidsplasser. Og da må man ikke la den muligheten gå fra seg. Og jeg er veldig overrasket – for jeg har hatt kontakt med flere av departementene – over hvor passivt man forholder seg til denne unike muligheten. Jeg er fristet til å spørre: Hva slags alternative tiltak tenker Regjeringen å sette i verk i indre Finnmark for å skape disse arbeidsplassene? Parallelt har man, fra en gruppe som har vært nedsatt i Finnmark, nettopp dette som ett av de prioriterte prosjektene man ønsker å få realisert. Man vil starte innspillingen av filmen i juli, og hvis man mister den muligheten nå, vil man ha mistet muligheten til å skape nettopp disse arbeidsplassene. Og det står seriøse investorer bak for å kunne drive dette på sikt. Jeg vil igjen spørre statsråden: Vil man fra Regjeringens side gå aktivt inn og se på de mulighetene som her foreligger for å prøve å få til noe i forbindelse med filminnspillingen?


Jeg vil på vegne av Øyvind Korsberg, Per Sandberg og meg selv sette fram forslag om statlig myndighetsansvar for å bygge hovedrørledninger for naturgass til bruk i Norge.


Til det siste først: Nei, men vi har troen på at de enkelte kommunene og lokalpolitikerne kan greie å finne svar på dette selv, og si ja eller nei til om de ønsker det. Når det gjelder «det såkalte problemet», synes jeg faktisk det er ganske spesielt at representanten Bergo henviser til det, når vi som eneste parti i denne saken i 2003 foreslo at vi skulle gi 1 pst. av spilloverskuddet til forskning og behandling av spilleavhengige. Vi fikk ikke støtte for vårt forslag den gangen. Da synes jeg kanskje at vi har erkjent – vi erkjente det i 2003, og vi erkjenner det i dag – at vi har spilleavhengige, men vi trenger ikke et monopol eller et totalforbud mot automater av den grunn.


Jeg takker statsråden for svaret. Det er ikke helt riktig at kostnadsrammene som ble framlagt i behandlingen av langtidsplanen, holdes. Tidligere statsråd Anne-Grete Strøm-Erichsen sa like før hun gikk av som statsråd, at flyttingen av hovedkvarteret fra Jåttå til Reitan hadde kostnadssprekker. Da ber jeg statsråden om å gå nærmere inn på hvor stor kostnadssprekken vil bli når Stortingets vedtak om gjennomføring av langtidsplanen for 2008 blir sluttført – totalsummen, hvor mye snakker vi om?


Først vil jeg gjerne si noen ord om erstatningsordningen for barn i barnehjem og i spesialskoler som gjelder barn med atferdsproblemer. Måten erstatningsordningen har blitt behandlet på, er Fremskrittspartiet ikke fornøyd med. Vi vil ikke akkurat bruke ordet «skandale», men det er jammen ikke langt unna. Sakene har vært fram og tilbake fra Billighetserstatningsutvalget til justissekretariatet, det har vært ulike oppfatninger om hva Stortinget egentlig mener – og imens venter disse menneskene, som jo nå er voksne. Mange av dem har store skader. Flere av dem som har søkt om erstatning, lever vel ikke engang lenger. Jeg håper at statsråden tar tak i dette nå. Jeg ser at det står i innstillingen at saksbehandlingen ikke skal vare mer enn ett år, men ett år er fryktelig lang tid for de menneskene det gjelder. Så jeg ber statsråden innstendig om å gå gjennom dette, se på det, slik at vi får fortgang i disse sakene. Det er viktig for dem det gjelder. Så til enslige mindreårige asylsøkere. Allerede i budsjettet for 2000 fremmet Fremskrittspartiet første gang forslaget om at enslige, mindreårige asylsøkere skulle flyttes over til barnevernet. Det er altså syv år siden. Hvert eneste år har vi stått alene – helt til SV støttet oss i forrige periode. Nå skjer det altså noe. Det betyr igjen at Fremskrittspartiet må være snøplogen. Vi blir alltid beskyldt for å ha andre motiver, men man vil i forbindelse med Kommunaldepartementets budsjett se at vi faktisk har lagt inn penger også innenfor kommunenes rammer. Det er bra at vi skal få flyttet de enslige, mindreårige asylsøkerne og få et skikkelig og forsvarlig tilbud til disse barna. Det er ofte svært traumatiserte barn som trenger en svært god oppfølging og behandling, både for fysiske og psykiske skader. Hvis statsråden ser på det som ligger i intensjonene i den utredningen som de frivillige organisasjonene har laget, og følger de rådene som ligger der, i tillegg til å se i sin egen utredning, er jeg sikker på at dette kommer til å ende godt. Men jeg håper at det ikke vil ta for lang tid.


Vi har en statsråd som pleier å være opptatt av saklighet, og da forventer jeg også at statsråden leser innstillinga. Det ble framsatt noen påstander her fra statsrådens side som faktisk ikke er korrekte. I innstillinga går det fram at SV ikke uten videre går inn for å avvikle selve tomtefesteinstituttet. Det er rett og slett fordi vi mener at det offentlige må kunne benytte seg av dette for å stimulere til boligbygging, samtidig som man beholder kontrollen med arealbruken. Problemet her er bl.a. at Statskog oppfører seg som råtasser, på samme måte som bl.a. Oslo kommune har vært en råtass i mange boligsaker. Det mener jeg at statsråden må ta på alvor, og eventuelt ta en kontakt for å forhindre en slik oppførsel. Samtidig kan det også være et poeng å forhindre oppstykking og salg av offentlig eiendom. Det legger vi også vekt på i vår innstilling. Men det jeg spurte om i min replikk til statsråden i stad, og som jeg mener at statsråden ikke svarte på, var hvorvidt han mener at det flertallet nå legger opp til med sitt forslag, nemlig at man skal kunne si fra seg deler av sin eiendom, vil være realiserbart. Mener statsråden at eierne faktisk vil akseptere at festerne sier fra seg deler av eiendommen, og at man derfor løser problemet ved å ta den omveien, slik vi ser det?


Jeg vil til det siste forsvare ethvert universitet og enhver høyskoles rett til å arrangere forelesninger, seminarer, selv om mange kan være kritiske til innholdet. Det har de sin fulle rett til å gjøre. Saken er at det lenge har vært en diskusjon om boikott ved flere av våre læresteder. Jeg synes heller ikke det er noe i veien for – slik som styret ved NTNU gjør – å ha resultatet av en slik aksjon oppe til diskusjon i styret. Men det er riktig at man ikke gjennom styrevedtak kan pålegge eller for den saks skyld forby noen forskere å ha kontakt med forskere fra andre land, som jeg nevnte i mitt hovedinnlegg. Så jeg tolker den akademiske friheten slik at ingen blander seg inn i det som skjer på individnivå, men institusjonen kan altså ikke fatte et vedtak som begrenser eller fratar den enkelte forsker en mulighet til kontakt.


Jeg må følge opp første runde, som jeg oppfatter fikk et svært skuffende og passivt svar, spesielt i forhold til det jeg opplever at statsråden har gitt klart uttrykk for i Stortinget før, nemlig at hun ønsker å få en mer helhetlig og samlet fremstilling over hva kostnadene for bilistene egentlig er. Fremskrittspartiet vil ha det. Vi vil ha alle regningene på bordet. I denne saken er det altså snakk om en regning på 800 mill. kr som ikke er omtalt, og som skal betales av bilistene. Hva vil statsråden? Ønsker statsråden at det skal opplyses om den hele og fulle regning i disse sakene, slik at også politikerne som behandler dette lokalt, og også lokale innbyggere og velgere, kan gjøre seg kjent med de regningene som faktisk foreligger i bruk av bompenger som finansieringsverktøy? Det er dyrt å kjøpe vei på avbetaling, men det er også rimelig at man opplyser om hva avbetalingskostnadene faktisk er.


Først vil jeg gi honnør til representanten Kristiansen, som jeg har sett har kommet med flere fornuftige uttalelser som demper konfliktnivået rundt disse spørsmålene i Nordland fylke. Det setter jeg pris på. Jeg vil så si at vi skal gjøre vårt ytterste for å dempe konfliktene rundt seismikk, og det å få på plass følgeforskningen er helt sentralt i så henseende. Det var rene praktiske uhell som gjorde at dette ikke skjedde i år. Det er ikke ting som ligger under mitt ansvarsområde, men det var uflaks og uhell som gjorde at det ikke skjedde, og det har jeg akseptert. Desto viktigere er det at det kommer på plass i 2009, når man da driver seismikkskyting. Til slutt: Jeg har ikke felt noen dom over tidligere miljøvernministere i Norge. Jeg har den største respekt for mange av dem. Men den strategiske situasjonen i Norge i 15 år har vært slik at det ikke har vært tilstrekkelig press - fra miljøorganisasjonene, fra Stortinget, fra enkeltmennesker - for virkelig å dreie den strategiske situasjonen i Norge i retning av miljø. Derfor har budsjett etter budsjett kommet ut med miljøet som taper. Det snur vi i år, og det må være starten på en tilsvarende tiårsprosess hvor man endrer de strategiske forholdene.


Kan ikke jeg bare tilbakevise med en gang disse påstandene om at den viktigste grunnen for Regjeringen til å la være å innføre en del av de forslagene som er kommet fra flertallet, altså fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, er at de vil vente og se hvordan det går med EØS-utvidelsen? Hovedvekten av våre forslag er fremmet med utgangspunkt i dagens arbeidsmarked, at det i dagens arbeidsmarked foregår sosial dumping, at det derfor er behov for tiltak, og at det i hvert fall er behov for tiltak i forbindelse med EU-utvidelsen østover. Blant annet er et av forslagene som fremmes, at det vedtaket som fattes i Tariffnemnda, bør overvåkes og følges opp av Arbeidstilsynet. Det er den ene biten, som vi sier. Det har altså utgangspunkt i en situasjon som finnes i Norge i dag. Det andre gjelder ILO-konvensjonen, som Regjeringen sier at man vil vurdere å implementere i lovverket, mens flertallet mener at det bør vi gjøre med én gang. Spørsmålet mitt er: Dette er noe vi kan gjøre med én gang, så hva er begrunnelsen for at Regjeringen ikke signaliserer at vi kommer til å gjøre dette for alle statlige virksomheter og andre offentlige virksomheter?


Det er ikke første gang vi diskuterer denne saken. Gang på gang har jeg blitt noe forundret over argumentasjonen til enkelte representanter om hvorfor man ikke kan støtte at denne store saken skal legges fram for Stortinget til behandling. Enkelte representanter, spesielt fra Senterpartiet, sier at de egentlig er enige med oss i Fremskrittspartiet, men likevel stemmer man gang på gang imot. Saken har veldig stor prinsipiell betydning i tillegg til det økonomiske og det praktiske angående selve Trillemarka. Først av alt gjelder saken det grunnleggende prinsipp om å verne om den private eiendomsretten, som selve Norges grunnlov baserer seg på. Videre gjelder saken betydningen av lokaldemokratiet, og lokalsamfunnet, som i denne sak blir totalt overkjørt. Ikke bare blir kommunestyrene i disse kommunene overkjørt - det er et stort flertall av innbyggerne som er uenige i det Regjeringen har bestemt. Ikke bare det: Dessuten har alle, bortsett fra en eller to, på Buskerud-benken uttalt at de egentlig er uenige med Regjeringen. Da synes jeg det bare skulle mangle at man får hele saken sendt til Stortinget, at vi får sikret bredest mulig demokratisk forankring. Det er nettopp da en bør ta slike saker i Stortinget. Vi burde hatt en prinsipiell debatt om hvor stort vern Regjeringen kan gjennomføre uten at Stortinget får sakene framlagt til behandling. Her velger Regjeringen altså å si nei til et svært godt tilbud fra grunneierne og kommunene om en frivillig ordning. Et klarere signal til hele Distrikts-Norge kan ikke gis: at det ikke skal lønne seg å forvalte skog og utmark på en god måte, slik det har blitt gjort fram til nå. Fram til nå har det vært, og det er, et biologisk mangfold - med private grunneiere. Trillemarka er jo ikke vernet i dag, men artene er det nå. Det er også et noe snodig signal å gi til dem som bor i distriktene. Man skulle tro at man ville tilrettelegge for et livskraftig Distrikts-Norge, og ta grunneierne på alvor. Derfor burde Stortinget benytte anledningen til å be om å få saken framlagt for Stortinget, slik at det blir en skikkelig debatt om dette.


I dag har vi hørt mye om den påståtte store satsingen på barn og familier, som Regjeringen gjør. Samtidig har jeg bemerket at man ikke har justert barnetrygden i Norge på ti år. Man har økt maksprisen i barnehagene til tross for klare løfter på området, og det er en stor usikkerhet i barnehagesektoren. SVs representant, Sande, sa det slik at Regjeringen jobber med å få oversikt over saken. Det er jo imponerende at man har sittet i regjering i over et år og fortsatt ikke har oversikt over hvordan det står til i Barne- og Familie-Norge! Mitt spørsmål er: Hvor er den påståtte satsingen, når maksprisen går opp, når det er store problemer i private barnehager, og når man ikke justerer barnetrygden?


Jeg vil gjerne få vite hvordan Regjeringen tenker. Jeg håper at statsråden kan bidra til det uten at han tyr til enkelpolemikk og synsing om andre partier og tidligere regjeringer. Vi vet at norske kirkebygg i dag har et enormt vedlikeholdsetterslep. Opplysningsvesenets fond bidrar gjennom sin avkastning med 160 mill. kr til fordel for Den norske kirke. Nå vet vi at Regjeringen ønsker å tappe det fondet vesentlig gjennom salg av festetomter. Vi vet også at Arbeiderpartiet er motstander av medlemskontingent i Kirken. Hvordan har Regjeringen tenkt å sikre Den norske kirke, både sjømannskirker og kirker i bygd og by, de nødvendige midlene til drift og vedlikehold når en viktig bidragsyters mulighet reduseres kraftig? Hvor vil Regjeringen hente de nødvendige økonomiske midlene?


La meg først si at jeg selvfølgelig deler saksordførerens syn at hvis dette omfanget hadde blitt så stort som man kan få inntrykk av når man hører saksordføreren, hadde det vært dramatisk, men det er jo ikke situasjonen. Her må man prøve å finne en hensiktsmessig måte som gjør at man balanserer de ulike hensyn mellom noenlunde lik konkurranse og det som er hensiktsmessig for forbrukerne. Vi ønsker at denne grensen på 200 kr skal økes. Hvor mye, har vi ikke tatt stilling til. Vi har heller ikke tatt stilling til når dette skal skje. Vi mener at dette bør skje i en ordinær budsjettbehandling. Vi ønsker å komme tilbake til det. Men vi ser gode argumenter for å heve denne grensen på 200 kr, som nå har stått i 30 år, og pengeverdien har gått ned i hele perioden. Det som taler i motsatt retning, er selvfølgelig at det har blitt enklere, gjennom Internett og andre nye medier, å få tak i produkter og dermed drive med privatimport. Dette er en balansegang. Vi velger å være med i flertallet. Vi synes at flertallet har en riktig innstilling. Vi reserverer oss på følgende punkt: Vi ønsker å komme tilbake til hvor mye grensen skal heves, og når det skal skje, men det bør skje i en ordinær budsjettbehandling.


Jeg kan i grunnen bare gjenta det jeg sa i stad. Dette er det suverent beste budsjett som noen regjering noen gang i hele norgeshistorien har lagt fram for Kulturminnevernet. Det tror jeg er allment anerkjent av de fleste. Det er som alt annet ikke perfekt. Det kan helt sikkert bli bedre. Mitt syn er at vi må trappe opp dette i årene som kommer, men det er det beste budsjett som noensinne er lagt fram. Det burde vi glede oss over. Det er ikke et budsjett bare for det offentlige. Riksantikvaren og de offentlige vernemyndighetene driver ikke bare med offentlig eide kulturminner. De driver også med de private kulturminnene. Vi har altså det beste budsjettet noensinne, og vi burde samle oss i glede over det.


For første tror jeg at de lærerutdanningsinstitusjonene som eventuelt inviterer denne personen til å innlede for dem, gjør det fordi de er oppegående og tenkende mennesker, ikke fordi de aksepterer den typen oppførsel. Jeg har full tillit til at både lærerstudenter og de som underviser på lærerhøyskoler, kan tenke selv og vet hva som er akseptabelt og ikke akseptabelt. Dessuten er jeg alltid litt forsiktig med å kommentere det som står i avisene, før jeg er sikker på om folk er riktig sitert, og om sakene gir en dekning som er i tråd med det vedkommende har ment. Vi som har litt erfaring fra pressen selv, vet jo at det ofte kan være litt divergens. Når det gjelder samarbeid med foreldrene og Foreldreutvalget for grunnskolen om dette, er det et spørsmål som hele veien står på dagsordenen. Vi har utfordringer når det gjelder hva som er akseptabel og ikke akseptabel oppførsel i skolen. Det er mange lærere som har betydelige utfordringer hver eneste dag. De trenger drahjelp, respekt og støtte fra oss til å sette de grensene som det helt opplagt er nødvendig å sette i mange sammenhenger.


Det var Karin Andersen som fikk meg til igjen å ta ordet. I mitt innlegg nevnte jeg ikke Verdal med et eneste ord, men når jeg får muligheten, vil jeg gjerne snakke om Norges vakreste kommune, nemlig Verdal, og tar den utfordringen på strak arm også i denne salen. Mitt poeng var faktisk at det er ikke slik at det er en statlig finansiering av økonomisk sosialhjelp. Hele poenget til Fremskrittspartiet er nettopp å få den integrert. Hvis en nå går inn på NAV-kontoret i Verdal, som komiteen besøkte, har det blitt et helt annet NAV-kontor i dag enn den gang vi besøkte det. Den gang kom vi inn én dør. Der satt det folk som behandlet søknader om økonomisk sosialhjelp, der satt trygdeetaten, og der satt Aetat – i det samme lokalet. I dag kommer en inn én dør, for så å gå inn to nye dører. I det lokalet vi var inne i, er det satt opp en vegg som skiller mellom den kommunale og den statlige delen av NAV-kontoret. Det har blitt resultatet i Verdal, og det kan hvem som helst i dag gå inn døren og se. Jeg er jevnlig på det kontoret og prater med folk som jobber der, og får også de tjenester jeg har bruk for, på det kontoret. Så vil jeg rette opp en misforståelse. Jeg sa at Regjeringen innfører en kommunal medfinansiering av VTA. Det er ikke riktig. Jeg beklager det. I dag er det slik at også kommunene har en medfinansiering. Mitt poeng med å få dette statlig er nettopp det som også FFO peker på i sin høringsuttalelse til komiteen, der de sier at FFO tidligere i en rekke ulike sammenhenger har reist en bekymring for at kommunene ikke gjennomgående har fulgt opp ansvaret de er pålagt overfor såkalte vernede bedrifter. Det er jo et problem at når kommunene ikke følger opp det ansvaret, vil det gå ut over brukerne. Det vil bli færre plasser. For å forhindre at det skjer, er det mye bedre, slik Fremskrittspartiet har tatt til orde for og foreslår, at man får en statlig finansiering. Så må man sørge for at finansieringen er på plass, sørge for at antall plasser er tilgjengelig, og sørge for at flest mulig også av funksjonshemmede får en verdig hverdag og har noe meningsfylt å gå til, heller enn at de skal bli en kvoteringspost eller en salderingspost på budsjettene, slik tilfellet er i dag. Så jeg registrerer at representantene Eriksson og Andersen er uenige. Men så vidt jeg vet, er det ikke slik at man har en statlig finansiering av sosialhjelp. Fortsatt er det slik – iallfall var det slik i min kommune da jeg var med og behandlet kommunebudsjettet – at man har sosialhjelpen på kommunebudsjettet, og det er det vi ønsker å ta ut. Det er et forslag vi har fremmet før, men som SV dessverre har stemt imot.


Jeg har kun ett minutt, men jeg ser at det er mange Høyre-representanter til stede. Da har de muligheten til å svare på følgende: Hva mener Høyre nå om DNA? Kan Høyre belegge at problemet er så stort – at det tar altfor lang tid altfor mange ganger – og det er derfor vi trenger et konkurrerende DNA-laboratorium? Er det det som er problemet? Hvis ikke det er problemet – dette må belegges – er det «second opinion» som er problemet? Og da er det sånn: Hvem er det som ber om en «second opinion»? Skal vi be om det, eller skal domstolene? Har ikke domstolene tillit til resultatene som kommer fra FHI, for det er det som må være årsaken til at man eventuelt ønsker en «second opinion»? Jeg håper det blir et klart svar.


Eg la merke til at statsministeren ikkje svarte på talspørsmålet frå Carl I. Hagen, men eg kan jo gi statsministeren eit tal. Tal frå Velferdsalliansen syner at det i Noreg i dag er 140 000 arbeidssøkjande personar. Dei aller fleste er sannsynlegvis medlem i LO, vil eg tru. Og då blir spørsmålet: Ville det ikkje vere betre å prøve å syte for at desse 140 000 arbeidssøkjarane i Noreg skal få seg eit arbeid gjennom kvalifisering og kompetanseheving i staden for kanskje no å opne for ei gigantisk arbeidsinnvandring der arbeidssøkjarar frå utlandet vil konkurrere på arbeidsmarknaden med norske arbeidstakarar som står i kø for å søkje om arbeid?


Det er litt morosamt å legge merke til den skuggeboksinga som budsjettkameratane no gjer i denne saka om skuld eller ikkje skuld. Eg ser fram til måndag og tysdag, då vi skal ha finansdebatten. Det kan jo utspelast ein del interessante scener i denne salen då, noko som kanskje kan vere interessant for ein del TV-stasjonar som ønskjer å auke sjåartala sine. Eg vil i utgangspunktet berre seie at eg støttar saksordføraren si utgreiing i denne saka. Eg støttar også saksordføraren sin kritikk for manglande svar frå Regjeringa, og at dei måtte bruke ekstra lang tid for at vi i det heile skulle kunne få denne saka gjennom. Eg veit ikkje om eg skal vere så frimodig å seie at det kanskje var det manglande svaret frå Regjeringa si side som gjorde at presidenten måtte be Stortinget om løyve til å omgå Stortingets forretningsorden fordi saka ikkje hadde lege ute til offentleg ettersyn i den reglementsmessige tida som ligg i forretningsordenen. Etter Framstegspartiets meining er det Regjeringa som har ansvaret for at det høge lønnsoppgjeret kom, eit oppgjer som er årsaka – det les vi jo i avisene – til at dei aller fleste kommunane i dag har eit underskot på drifta i 2000. Kommunane og KS seier at det ligg innanfor dette med lønnsoppgjeret i offentleg sektor, ikkje minst for lærarane. Ein av grunnane til at Stortinget, etter Framstegspartiets meining, bør gå inn og dekke dette, er at Arbeidarpartiet – og Arbeidarpartiet er faktisk tunga på vekt- skåla i denne saka – m.a. ikkje har vilja overlate forhandlingsretten for lærarane til kommunesektoren, slik som ein del andre parti har ønskt. Då ville jo kommunesektoren gjennom KS, som då er forhandlingsorganisasjonen deira, måtta ta på seg ansvaret for dette lønnsoppgjeret. No blir det sentrale forhandlingar mellom staten og organisasjonen, og oppgjeret blir trædd nedover hovudet på kommunane utan at kommunane har moglegheit til å medverke. Framstegspartiet sa allereie tidleg i lønnsforhandlingane i vår at Regjeringa burde bruke skattelette som eit verkemiddel i lønnskampen for på den måten å dempe lønns- og prisstiginga og dermed presset på renta. Dette sa Regjeringa nei til, den ville ikkje vere med på det. Derfor var også Framstegspartiet tidleg ute og sa at dette måtte kompenserast frå staten si side, og då Regjeringa kom med det, støtta vi også at det skulle gå den vegen. Så litt om dette med private skular og folkehøgskular. Det er jo ei kjend sak at Arbeidarpartiet aldri har støtta private skular, ei heller folkehøgskular. Arbeidarpartiet har aldri sett på private skular og folkehøgskular som eit fullverdig skuletilbod for ein del ungdommar og ungar i dagens Noreg. Dei har berre sett at dette måtte vere eit eller anna som skulle øydelegge for den såkalla vanlege grunnskulen. Ein del av oss i andre parti har nemleg sett på folkehøgskulen som eit fullverdig og godt eigna skuletilbod for ein god del ungdommar i Noreg, og at private skular i enkelte område også er eit godt tilbod, både på grunnskulenivå og på vidaregåande skulenivå. Derfor var det ikkje så uventa at Regjeringa la fram eit forslag som ikkje omfatta kompensasjon til private skular og folkehøgskular. Litt meir morosamt var det at Arbeidarpartiet no hengte seg på fleirtalet når det gjaldt å kompensere for dette. Det var vel slik at dei kanskje ikkje torde noko anna.


Slik jeg oppfatter det, prøver Senterpartiet i all sin ferd å være distriktenes beste venn. Nå er det slik at gjennomsnittsbilisten i Norge bruker mellom 60 000 og 70 000 kr for å ha den mobiliteten som bilen gir. I byene er det mulig å greie seg uten bil, fordi det er et visst kollektivtilbud, og avstandene er forholdsvis små. I distriktene er kollektivtilbudene ofte ikke-eksisterende, og avstandene er vesentlig større. Fremskrittspartiet har foreslått å redusere både engangsavgiftene og drivstoffavgiftene. Dette vil åpenbart være mest fordelaktig for folk i distriktene, der det er større avstander og større bilavhengighet. For næringslivet i distriktene vil lavere drivstoffavgifter være særlig viktig. Hvorfor vil ikke Senterpartiet støtte noen av disse forslagene?