Eg synest saksordføraren la denne saka nyansert og godt fram i forhold til kva me i komiteen er einige om, og poengterte det som var viktig. Eg skal berre koma inn på eit par ting. Eg synest at det som me har sett dei siste månadene, er ei betring av smidigheita i kontrollane. Det har gått betre, og at det har faktisk blitt eit noko betre servicenivå enn det var i starten, for då var det betydeleg irritasjon og store køar og mykje trøbbel i samband med desse tryggingskontrollane. Men det er framleis stor frustrasjon over at ein skal hiva vassflaska før ein går igjennom, og så kan ein kjøpa seg ein ny på den andre sida – eller ein kan kjøpa ein tannkremtube på den andre sida. Det er ein del ting som folk ikkje forstår, så det er absolutt behov for å ha den kritiske distansen som komiteen her har, at ein må gå gjennom dette på ein skikkeleg måte – me ønskjer ikkje meir av dette. Det er klart at viss terroristar vil gjera noko, så hjelper det ikkje nødvendigvis å ha harde tryggingskontrollar på alle folk. Det vil det vera såpass avansert frå terroristane si side at det vel neppe er nok med «security» på den måten me har i dag. Det må me òg ha litt i bakhovudet, synest eg. Så er det jo det at når ein er så streng på flyplassane, og når ein skal bli strengare på hamnene, kva blir det neste då? Kva blir dette samfunnet til slutt, som heile vegen må ha ei mengd med vaktselskap som skal ta seg av dei ulike områda? Allereie er jo dette for stort. Haldninga som komiteen har, er at ein er negativ til å gå vidare med dette, men at ein skal gjera det som samferdsleministeren skriv til oss i komiteen. Me skal samarbeida om dette, me skal ha grupper på dette, og me skal jobba internasjonalt. Så har eg lyst til å koma med ein refleksjon til slutt. Etter «9/11» er det jo klart at det kom mange nye tiltak for oss alle i vestlege land. Samtidig er det jo sånn at me no opererer ute i verda med våre styrkar. Me har heldigvis trekt oss ut av Irak, men me er med NATO i Afghanistan. Eg synest at når ein har ein debatt om tryggingskontrollar og tryggleik, skal ein spørja seg om det å vera med som verdspoliti i forhold til USA sine ulike tiltak rundt om, i Irak og Afghanistan og andre plassar, faktisk fører til dårlegare tryggleik i Noreg. Å delta i sånne operasjonar som eigentleg er sette i gang av USA, men som me blir med på på grunn av NATO, skapar det meir tryggleik i Noreg? Eller skapar det meir utryggleik? Så vil eg òg minna oss alle om at me ikkje sjølve må vera med og bidra til å spreia tendens til frykt knytt opp mot grupperingar, religionar eller hudfarge o.l., som kan svekkja det biletet me har av Noreg som ein fredeleg nasjon.


Helt siden Brundtland-kommisjonens rapport har vi alltid ivret for at vi skal arbeide for en verden som har økonomisk, miljømessig og sosial bærekraft, og at det skal være et mål for den politikken vi fører internt i vårt land, og overfor andre. Det leder meg tilbake igjen til Hellas, for jeg følte at Helgesen ikke ga noe skikkelig svar på spørsmålet mitt og min utfordring om hva slags stillingstagen vi tar inn i de forhandlingene som nå pågår mellom Hellas og kreditorer og EU. Mener Helgesen at det opplegget som EU legger fram, og arbeider for, overfor Hellas, er økonomisk og sosialt bærekraftig? Mener han at Hellas’ regjering tar feil når den sier at det er ikke sosialt bærekraftig å drive å kutte i pensjoner og redusere velferdsordninger og dermed hemme både sosial velferd og økonomisk utvikling?


Komiteens flertall legger vekt på at merverdiavgiften er en generell avgift på forbruk, og at den derfor bør være mest mulig nøytral. Derfor vil innføringen av en lavere sats på ytterligere en gruppe varer kunne skape press for å innføre lavere sats også på andre områder. Fremskrittspartiet mener at dette er en uheldig bruk av lovens prinsipper som argument for ikke å bruke de differensieringsmuligheter som ligger i systemet. Det er ingen grunn til at Norge ikke skal kunne gjøre som de fleste andre europeiske land, som har en eller annen form for differensiering av merverdiavgiften på legemidler. Det virker noe underlig når departementet nylig har foreslått å unnta opplysningstjenester som gjelder personbefordring, et område hvor avgrensningsproblemene er atskillig større og begrunnelsen atskillig dårligere, og at et forslag om en utredning av effekten av redusert merverdiavgift skal være problematisk å støtte. Høy merverdiavgiftssats gjør at de som har lite å rutte med, betaler forholdsvis mye av det de har, i moms, og en differensiert sats vil virke sosialt omfordelende på et så viktig område som legemidler. Når et stortingsflertall kan gå inn for redusert avgift på matvarer, er det vanskelig å forstå at det samme ikke engang kan vurderes for legemidler. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.


Representantforslag nr. 71 tar opp en viktig utfordring som har blitt konkretisert ytterligere de senere årene. Det antas at nærmere 250 000 mennesker i Norge har og sliter med diabetes i dag. Sykdommen medfører som kjent store utfordringer for pasienten, da pasienten må gjøre flere betydelige livsstilsendringer. Sykdommen kan også medføre betydelige komplikasjoner - i hjerte, øyne, nyrer, tenner og føtter. I tillegg til det menneskelige aspektet ved sykdommen medfører sykdommen betydelige utgifter for samfunnet, og disse utgiftene vil sannsynligvis øke i takt med at stadig flere får sykdommen. Når vi i tillegg vet at utgiftene og lidelsene til pasientene avhenger av hvor raskt sykdommen blir oppdaget, og hvor raskt de får startet med behandlingen og livsstilsendringene, er det viktig å ha et godt tilbud over hele landet. Dette ser vi tydelig ved at ca. 70 pst. av de 10 milliarder kr diabetes koster samfunnet, benyttes til å behandle senkomplikasjoner. Når vi gjennom studier ser at Norge dessverre ikke oppnår behandlingsmålene for diabetesbehandlingen, er dette uheldig. Behovet for tydelige og konkrete tiltak er derfor prekært. Når vi vet at de fleste med diagnosen diabetes behandles av kommunehelsetjenesten, er samhandlingen også mellom kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten viktig. Dette er noe som også understrekes i Nasjonal helseplan. Jeg registrer av komiteens merknader at enkelte er redde for at representantforslaget innebærer en detaljstyring, men både jeg og Fremskrittspartiet er mer opptatt av pasientenes ve og vel enn av om noen oppfatter dette som detaljstyring. Oppdragsdokumentene fra 2008 er også helt tydelige på at alle regionale helseforetak skal etablere tverrfaglige diabetesteam, men dessverre er dette noe som ikke har skjedd. Blant annet i Østfold har man kuttet ut diabetesteamene, til tross for at statsråden samme uke sendte ut tydelige styringssignaler om at diabetesteamene skulle styrkes. Det er viktig at vi tar denne saken, som berører samfunnet, og så mange mennesker, seriøst og alvorlig. Jeg tar dermed opp forslagene fra Fremskrittspartiets representanter i komiteen.


Mitt personlige syn på vikarbyrådirektivet er ingen hemmelighet, det går bl.a. fram av flere aviser i dag. På denne talerstolen er det ikke personlige synspunkter jeg representerer, men en regjering som ikke er ferdig med behandlingen av det ennå. Det er ikke uvanlig at regjeringspartiene kan ha ulike syn på disse sakene. SV argumenterer for sitt syn, Arbeiderpartiet har gjort sitt gruppevedtak, og regjeringen vil behandle saken. Når det er sagt: Jeg mener dette berører et av de viktigste spørsmål i norsk politikk, nemlig hvordan vi skal unngå en todeling av arbeidslivet, med mer midlertidighet. Det vil bety en sterk økning i forskjellsutviklingen i Norge. Jeg registrerer at Venstre nå er det partiet som går lengst i å angripe fagbevegelsen og å ta til orde for mer midlertidighet og dermed større forskjeller og mer fattigdom i det norske samfunnet. At Venstre velger å plassere seg så langt ute på høyresiden i så viktige spørsmål, er en utvikling i norsk politikk som jeg synes er både interessant og trist.


Jeg har med interesse fulgt folketallsutviklingen i Nord-Norge generelt, og i Finnmark spesielt. Jeg så på tallene som nå kom for første kvartal i 2006. Det man ser, som jo er foruroligende, er en generell tilbakegang i stort sett alle Finnmarks kommuner, med unntak av to, Alta og Vadsø. Noe av det mest interessante ved det er at det også var en tilbakegang i Hammerfest, med ti i første kvartal i 2006. Det man ikke kan unngå å reflektere over når man hører denne debatten, er at en veldig stor andel av alle innlegg handler om hvordan petroleumsvirksomheten i nord skal berge Nord-Norge fra fraflytting. Så ser man at på tross av den aktiviteten har altså til og med Hammerfest en tilbakegang i den fasen der aktiviteten er på det største. Vi ser at kommuner som Loppa, Kvalsund og Passvik, som er nabokommuner, har en tilbakegang på linje med eller større enn det noen gang før har vært. Det betyr at de svarene som her gis av en del representanter, ikke kan være de riktige. Jeg må si at da jeg hørte på Børge Brende, var han jo ikke til å kjenne igjen fra da han var miljøvernminister. Khalid Mahmood sa at man må ta hele landet i bruk, men når jeg hører Børge Brende, tenker jeg at man må jo også ta hele intellektet i bruk. For han er ikke i nærheten av de refleksjoner han gjorde tidligere om å ha et bærekraftig miljø, da man kunne se ham stå i «moon boots» i Antarktis og snakke klokt. Det som slår en, er at fiskeriene også i et langsiktig perspektiv i Nord-Norge er nødt til å spille en nøkkelrolle. Det betyr at man er nødt til å skape en bærekraft for fiskeriene. Jeg var på Rolfsøya i høst. Der så jeg hvordan tyske turister nå begynner å få interesse knyttet til bosettingen på Rolfsøya, slik at man kan få en ny bosetting, da med utlendinger som er interesserte i å flytte dit, i hvert fall i sommerhalvåret. Det de er på jakt etter – som man kunne se i turistblader i Tyskland som retter seg inn mot tysk turisme – er jo ren natur, rent hav, fisk som kan fiskes, og som man kan spise. Det er klart at hvis ikke vi er opptatt av det samspillet mellom olje- og gassutvinning og andre ressurser i Nord-Norge, kan Nord-Norge tape enormt på det. Bare siden jeg havnet på Stortinget i 1997, har jeg sett hvordan turismen i Finnmark-sammenheng er kommet for fullt. Nå ser man at Sletnes fyr omdannes, slik at man kan leie hele fyret og overnatte der. Man kan ta det i bruk. I Vardø ser man hvordan byen totalt er i ferd med å endres. Her ligger det et enormt potensial. Men det er naturligvis ikke slik at det er svære selskaper som står for dette, ofte er det enmannsvirksomheter og små virksomheter, men i sum kan disse gjøre enormt mye for Finnmark. Hvis vi ikke ivaretar det perspektivet, vil vi oppleve at til og med Hammerfest blir fraflyttet. Jeg må si at når man hører denne debatten, er jo det et perspektiv som nesten er fraværende. Vi må ha med oss det perspektivet hvis vi virkelig skal snu flyttestrømmen.


Jeg har forståelse for at det spørsmålet kommer opp. Samtidig er det slik at vi vedtok tidlig at vi skulle avvikle kontantstøtten, og det ble gitt varsel i god tid på forhånd. Så de familiene som nå er i denne situasjonen, hadde i og for seg mulighet til å skaffe seg informasjon om at kontantstøtten ville bli avviklet. Samtidig er det også slik at det har vært en situasjon i Nav som har gjort at enkelte familier har blitt berørt på den måten som representanten Horne beskriver. Derfor har vi sider ved dette til vurdering i Lovavdelingen i Justisdepartementet. Vi har også hatt det oppe i dialogen med Arbeids- og velferdsdirektoratet for å se hvordan vi kan håndtere den situasjonen som særlig dreier seg om at enkelte har fått feil vedtak, eller at enkelte kommer i en skvis fordi opptaket i barnehagen allerede har løpt ut. Så vi får komme tilbake til saken.


Det har kommet fram i debatten at noen av dem som har hatt innlegg, er opprørt. Så har det kommet representanter som har påstått at noen er for opprørt, og noen har påstått at andre er for lite opprørt. Jeg er ikke opprørt i det hele tatt, for den debatten vi har hatt her i dag, har vi hatt mange ganger før, og akkurat det samme er sagt – om att og om att. Og i særdeleshet må jeg si at jeg ikke er enig med statsråden i at Schjøtt-Pedersen bruker store ord. Det er tomme ord, for de er gjentatt av Arbeiderpartiet i det uendelige. For det første vil jeg gjerne utfordre Schjøtt-Pedersen, for han er blitt ekspert i å kommentere hva Distriktskommisjonen har lagt til grunn for sine meninger. Jeg har vært medlem av Distriktskommisjonen. Jeg var også med da en enstemmig distriktskommisjon sa at vi skulle styrke de distriktspolitiske virkemidlene. Men jeg vil ha meg frabedt at representanten Schjøtt-Pedersen peker på hvilke distriktspolitiske virkemidler jeg vil bruke, i forhold til hvilke virkemidler han vil bruke. Det vil jeg gjerne få lov til å tolke selv. Og det er ikke slik at en går inn i en distriktskommisjon med det mandat å legge inn det enkelte partis programerklæringer og ønsker. Det er klart og tydelig også lagt inn i Distriktskommisjonens innstilling. Schjøtt-Pedersen pekte også på lokale fortrinn og regionale fortrinn. Ja, hvis Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV mener noe med å se på de regionale fortrinnene, tror jeg de bør ta noen runder med seg selv i forhold til det som har skjedd de siste 10–15 årene, der disse partiene har lagt lokk på mulighetene for regional og lokal utvikling, gjennom verneplaner, nasjonalparker osv., osv. Vi kan ta en liten kommune i Nord-Trøndelag, Snåsa, som eksempel. Hvis en legger alle verneplanene oppå hverandre, er denne stakkars kommunen vernet snart 700 ganger. De har ikke mulighet til å se på noen lokale fortrinn. Det samme gjelder for øvrig hele Nord-Trøndelag. 80 pst. av Nord-Trøndelag er på en eller annen måte vernet eller fredet fra å ta i bruk de lokale fortrinnene. Det har Schjøtt-Pedersen stått sammen med de andre partiene om. Det er ikke mulig å ta i bruk de lokale og regionale fortrinnene med den politikken som føres fra venstresiden i norsk politikk – særlig ikke hvis de skal inn i et rød-grønt alternativ, der SV skal styrke miljøprofilen og verne og frede enda mer. Da blir i hvert fall trønderne, og jeg regner med resten av landet også, enda mer passive. Det samme kan sies om gass. Arbeiderpartiet har talt med to tunger i snart ti år nå: De vil ha gass, men sørger ikke for at det blir gass. Jeg skal avslutte med det jeg innledet med: Denne debatten fører ingen steds hen, før man får et skikkelig alternativ der Fremskrittspartiet får skikkelig innflytelse på regionalpolitikken.


Det er ikke riktig, som statsråden sier, at vi iverksetter flere tiltak enn før. Det er faktisk slik at terskelen for å iverksette tiltak i barnevernet er høyere enn tidligere. Ifølge meldinger iverksetter vi færre tiltak enn før, prosentvis. Over til en annen sak, som gjelder kompetanse. Dette har komiteen vært inne på flere ganger i tilknytning til barn og unge som har vært utsatt for seksuelle overgrep. Det var store overskrifter i Dagsavisen i går, hvor det stod: «Barnevernsbarn må tie om incest.» «Ansatte i barnevernet vedgår at barn må tie om overgrep, fordi ansatte ikke klarer å snakke med de traumatiserte barna.» – De har ikke kompetanse. Allerede i 2001 sa komiteen at vi skulle gjøre noe med dette. SV har fremmet et forslag om Barnas Hus i Norge – et kompetansesenter og en ny avhørsmodell for barn utsatt for seksuelle overgrep. Jeg lurer på om statsråden vil iverksette dette viktige og helt nødvendige tiltaket?


SV sitter ikke i samferdselskomiteen, så da må vi forklare hvordan vi vil stemme. I denne saken vil vi stemme for innstillingen, men jeg har behov for å komme med en stemmeforklaring til romertallsvedtak I. Det ligger veldig mange gode forslag til omprioriteringer i dette romertallsvedtaket, som SV støtter og kommer til å stemme for, men SV er imot oppstart av grunnerverv for E18 Ramstadsletta–Lysaker. Vi kommer derfor i nysalderingen for 2014, som skal skje på torsdag, til å fremme forslag om å gå imot grunnerverv for E18 Ramstadsletta–Lysaker. Det ligger som en forutsetning for stemmegivingen vår i dag. Vi kommer også til å støtte VII. Ellers har jeg bare én kort bemerkning, og det gjelder strekningen E16 Kongsvinger–Slomarka, som det er knyttet ganske mange merknader til. Det gjelder dette prinsippet om hvorvidt man skal betale bompenger når man ikke bruker vegen. SV er for bompenger, men vi synes det er et veldig vanskelig prinsipp, og det gjør det veldig vanskelig å få noen aksept for det når folk som i praksis ikke skal bruke vegen, blir pålagt å betale bompenger. Det er vanskelig å forsvare det, synes jeg. Her mener jeg vi må anstrenge oss mer for å unngå det. Man kan sikkert argumentere med at også de som bor sånn til at de får en avlastning på vegen de bruker, har en viss nytte av den nye vegen. Det kan jeg nok se at er et poeng, men jeg forstår dem som ikke har tenkt å bruke vegen i det hele tatt, og som likevel nå må betale bompenger for den. Det ville også være helt bakvendt for dem å skulle bruke den vegen. Jeg er født og oppvokst i det området, så jeg kjenner området veldig godt. Så jeg tror vi er nødt til å se på hvordan vi kan få til ordninger som gjør at den bompengeinnkrevingen vi har, føles helt rettferdig og rimelig, og at de som bruker vegen, betaler for den, mens de som ikke bruker vegen, ikke betaler.


Debatten om norsk distriktspolitikk har til alle tider fortonet seg som en noe underlig øvelse, spør du meg, president. Mens de distriktspolitiske ambisjoner og satsinger lenge har vært skyhøye i Norge for å bevare bosettingsmønsteret og folketallet i utkantstrøk, har utviklingen i svært mange distriktskommuner gått i stikk motsatt retning av det oppstilte mål ved at det har skjedd en storstilt fraflytting fra land og inn til byområder. Flyttestrømmen fra land til by har vært stor i mange år, og i dag bor tre av fire nordmenn i byer eller tettsteder. Dette har skjedd mens de økonomiske overføringene fra staten, for å opprettholde bosettingsmønster og folketall på bygdene, har vært formidable over en årrekke. Man kan i dag neppe konkludere klart med at tilstanden i Distrikts-Norge ville ha vært noe vesentlig verre uten dette virvar eller mangfold av distriktspolitiske virkemidler som er satt inn de siste tiårene. Det er snarere grunn til å hevde at den formidable distriktspolitiske satsingen i Norge kan ha vært en ulempe for utviklingen i mange bygdekommuner. For gjennom et utall distriktspolitiske innretninger i både inntektssystem, skatte- og avgiftssystemet, i landbrukspolitikken og i en rekke andre særordninger av distriktspolitisk art har man drevet fram en svært uheldig sysselsettingsstruktur og subsidieavhengighet i Distrikts-Norge og distriktskommunene. Med dette mener jeg at altfor mye av arbeidskraften i mange distriktskommuner på grunn av inntektssystemet er blitt ansatt i kommunal og skjermet, uproduktiv sektor, og i tillegg har også landbrukspolitikken medført en helt feil anvendelse av arbeidskraften. På toppen av det hele har man hatt en bedriftsbeskatning som ikke har fremmet lokalt eierskap av privat næringsvirksomhet. Resultatet er at i dag er ofte kommunene og offentlig sektor den desidert største arbeidsgiveren i en lang rekke distriktskommuner. Skulle vi skapt levedyktige bygder, måtte privat og verdiskapende næringsliv vært de største arbeidsgiverne, og ikke skjermet, offentlig sektor. I tillegg til dette har Utkant-Norge vanskelige ytre rammevilkår i form av store avstandsulemper, gjennom til dels dårlig infrastruktur og skyhøye avgiftsbelastninger på biltransport, noe som forverrer vilkårene for å skape et konkurransedyktig næringsliv og stimulere til nyetablering i Distrikts-Norge. Det har derfor neppe vært noen fordel for Distrikts-Norge å ha blitt tildelt en tilværelse på statlige «krykker» og bistandsmidler av velmenende distriktspolitikere. Så vidt jeg kan bedømme, er få eller ingen distriktspolitiske målsettinger om å opprettholde folketall og bosettingsmønster oppnådd i særlig grad ifølge ambisjonsnivå. Den betydelige politiske, økonomiske innsatsen som er blitt distriktene til del de senere år, synes i stor grad å være feilslått. Dette bør vi ta konsekvensen av. Distrikts-Norge må i langt større grad få muligheten til å stå på egne ben og ikke i samme grad være avhengig av statlige bistandspolitikk og, som nevnt, krykker. Men bør heller bygge bedre veier, sette ned skatter og avgifter for næringslivet, sette ned skatter og avgifter for transportsektoren, gi næringslivet bedre generelle rammevilkår, begrense offentlig sektor vesentlig, stimulere kommunesammenslåing, fjerne fylkeskommunen, fjerne odels- og konsesjonslovsystemet m.m. Det er et utall av ting man kan og bør prøve, for dagens distriktspolitikk er utdatert, og den fungerer ikke etter hensikten. Det er noe vi stadig får eksempler på. Ikke minst har debatten her i dag klart vist, som flere har sagt, at det ikke har fungert slik man gjerne ønsket. Etter mitt syn trenger vi rett og slett ingen særegen distriktspolitikk i Norge. Vi trenger kun generelle, bedre rammevilkår for næringslivet og det private initiativ.


Jeg tror ikke Stjernø-utvalget har laget noen slik prognose. Det er vårt departement, Kunnskapsdepartementet, som i en stortingsmelding som vi har kalt Utdanningslinja, har lagt dette til grunn for at Stortinget selv skal kunne diskutere denne saken. Den er ikke diskutert ennå, og jeg ser fram til diskusjonen med Stortinget om på hvilken måte vi best kan møte nettopp det utdanningsbehovet som ligger her. Vi har vært tidlig ute. Vi bevilget over 3 000 plasser i revidert budsjett, følger opp de plassene i 2009-budsjettet, øker det og følger opp alt vi har bevilget til det. Så er det viktig for oss å ha gode grep både på det som trengs av utstyr, materielle forhold, kvalitet på utdanningen og det å gi rom for nye studenter. For vi i Regjeringen er opptatt av at nye studenter skal vi ha plass til, men det skal ikke gå ut over kvaliteten på undervisningen, og det skal ikke gå ut over forskningen ved våre institusjoner. Derfor er det viktig at vi har et samlet grep, og Regjeringen har lagt et grunnlag for denne diskusjonen i stortingsmeldingen Utdanningslinja, som Stortinget nå har til behandling.


Arbeiderpartiet har inntatt i sine merknader at det skal være et hovedmål for Norge å være et attraktivt investeringsland. Opseth fulgte opp dette i sitt innlegg, og sa at konkurransedyktigheten i norske bedrifter ikke må skille seg vesentlig ut fra konkurrentlandenes. Det står også i Arbeiderpartiets merknader at bedriftsskattesystemet i Norge samlet sett er gunstig i forhold til i konkurrentlandene. Nå har flat skatt-utvalget sett på dette, og det viser seg at det er riktig at vi har de laveste formelle skattesatser på selskapsoverskudd, sammen med Sverige og Finland. Dette utvalget sier samtidig at det er et bredere skattegrunnlag i Norge enn i de fleste OECD-land, og at bedriftsskatten utgjør en større andel av skatteinntektene i Norge enn i de fleste OECD-land. Men det er på ett område vi skiller oss ut, og det gjelder formuesskatten Det sier Arbeiderpartiet svært lite om. Mange næringsdrivende, også utenlandske interesser, hindres i å investere i Norge på grunn av den særnorske formuesskatten. Andre land har ikke formuesskatt, eller den inntrer på et langt høyere formuesnivå. Mener ikke Arbeiderpartiet at redusert formuesskatt vil være et viktig incitament for å stimulere til investeringer? Så til det Opseth sa når det gjelder å diskutere statlige eierandeler. Det er kommet veldig uklare signaler fra Arbeiderpartiet, bl.a. når det gjelder Statoil. Ute i Europa er denne privatiseringsprosessen kommet langt – Norge er faktisk en bremsekloss i denne utviklingen – og sosialdemokratiske partier deltar i Europa. Vil ikke Arbeiderpartiet gå mer konkret inn for å avhende statlige eierandeler i statlig virksomhet?


På vegne av meg selv, Ketil Solvik-Olsen, Christian Tybring-Gjedde, Jørund Rytman og Per Arne Olsen har jeg gleden av å foreslå å fjerne avgiften på båtmotorer.


Når jeg nå ber om ordet, er det fordi jeg ønsker å fremme et forslag om at innstillingen slik den foreligger, sendes tilbake til Presidentskapet for fornyet behandling. Jeg vil gjerne at dette tema blir votert over før vi går inn på sakens realiteter. Men jeg vil allikevel bare ganske kort få argumentere for hvorfor et slikt forslag fremsettes ved starten av debatten på denne sak. Begrunnelsen er ganske kort: Etter avgivelsen har det skjedd en del ting, og det har blitt kjent en del ting som gjør at jeg mener at det vil være fornuftig av Presidentskapet på ny å behandle denne innstillingen. I bladet Friheten, datert 11. juni 1999, siteres Stein Ørnhøi, som i et møte i Trondheim den 5. juni skal ha uttalt: «Han etterlot ingen tvil om at en uerklært krig mot en suveren stat uten FN-mandat, var å anse som en krigsforbrytelse, og de ansvarlige norske politikerne var å anse som krigsforbrytere.» Med dette, som gjennom sitatet skal være uttalt, mener jeg at det må være god grunn til å se på Innst. S. nr. 77 for 1997-98, som ble behandlet i Stortinget, og som var retningslinjene da Stortinget bestemte at Presidentskapet skulle fremme forslag på kandidater til EOS-utvalget. Jeg skal ikke gi meg inn på en lang sitatrunde, men kort få sitere det som en samlet komite uttrykker på side 2 i innstillingen: «For å gi utvalget nødvendig troverdighet overfor de demokratiske prosesser, må utvalget derfor ha en sammensetning som sikrer bred tillit. Dette forutsetter at utvalget består av medlemmer som nyter respekt for integritet og samtidig har bred erfaring fra norsk samfunnsliv.» Med dette sitatet som grunnlag mener jeg at det åpenbart må være et brudd på de forutsetninger Stortinget selv la til grunn som kriterier for oppnevning. Jeg er kjent med at Stein Ørnhøi har sendt et brev til stortingspresidenten, datert den 18. juni 1999, og jeg skal ganske kort sitere fra dette: «Uten tilgang til notater er det umulig for meg to uker i ettertid å bekrefte eller avkrefte hva jeg skal ha sagt og hvordan jeg har uttrykt meg.» Etter min overbevisning ville Stortinget og Presidentskapet være tjent med en fornyet gjennomgang på dette grunnlag, og dermed tar jeg opp et forslag om at saken sendes tilbake til Presidentskapet. Hvis dette forslaget skulle falle, vil jeg få lov å komme tilbake i den ordinære behandling av saken, om dét skulle bli tilfellet, til en mer inngående belysning av saken sett fra mindretallets side.


Det var litt morosamt at representanten Ryan nemnde Ekornes, Ekornes, som i førre veke på eit møte i Fosnavåg gav klar beskjed til sitt eige parti, Høgre, og til dei andre regjeringspartia om at dei burde gå inn for nettolønnsordning over heile fjøla. Det var også litt merkeleg at Ryan snakka så varmt om dette med fraktefartøy. Då må eg spørje: Kvifor gjekk han ikkje saman med Arbeidarpartiet, Framstegspartiet og Senterpartiet og fekk fleirtal for nettolønnsordning for fraktefartøya? Det er jo nettopp det dei ber om. Då først blir dei i stand til å få ein økonomi som gjer at dei kan investere i gassfraktefartøy o.a. som gjer at vi kan få ein moderne flåte. Eg kan ikkje skjønne at Ryan kan stå her og snakke om fraktefartøyas ve og vel, når han hadde moglegheit til å få fleirtal for ei nettolønnsordning for desse. Og spørsmålet er: Kvifor gjorde han ikkje det?


Jeg får først starte med å si at denne saken faktisk ikke dreier seg om å tilbakeføre noe som helst. Denne saken dreier seg om at man først tar 5,5 milliarder fra alle kommunene, så gir man dem tilbake til 80 kommuner – og det er til de 80 kommunene som har det mest solide næringslivet fra før. Så dette begrepet, at det er en «tilbakeføring» av selskapsskatten, er uriktig, og det er behov for å få det vekk. For SV er det viktig når vi skal se på inntektssystemet for kommunesektoren, som finansierer noen av de aller viktigste velferdstjenestene som vi har i landet, å se på det som en helhet. For dette dreier seg både om inntektsutjamning og om utgiftsutjamning. Det har vært foretatt forholdsvis store endringer de siste årene. Det har endret inntektsgrunnlaget for mange kommuner – noen har tapt, og noen har vunnet, slik er det jo bestandig. Da er det litt underlig å høre representanten Sandberg fra Fremskrittspartiet, som er forundret over at det ikke går an å gjøre store grep uten at det får konsekvenser. Ja, det minner meg om en del forslag jeg har sett i kommunestyret jeg har sittet i, der man sier: Vær så snill og spar 10 mill. kr, men la det ikke gå ut over noen. Det er klart at hvis man skal foreta store grep, får det store konsekvenser. Når man f.eks. tar 5,5 milliarder fra alle kommunene og så gir dem til 80, virker det voldsomt inn på kommuneøkonomien. SV er meget kritisk til dette forslaget. Det er god høyrepolitikk, sjølsagt, at den som tjener mye, skal beholde mer sjøl. Det er slik sett ikke noe overraskende i det. Men påstanden om at kommuner som har en svak næringspolitikk fra før, skal få det bedre ved å få et kutt på flere millioner, er litt vanskelig for meg, og for SV, å forstå. Når vi i tillegg hører Høyre-representanten Hogsnes si at i det øyeblikket selskapsskatten forsvant i Tønsberg kommune, sluttet de å tenke på næringsutvikling, synes jeg sier mer om Høyre enn om kommunesektoren generelt. For det må være slik at når man driver en kommune, må man være interessert i noe mer enn bare i det som gjør at det singler flere kroner ned i lommene. At man da øyeblikkelig blir lite opptatt av næringspolitikk, synes jeg er komplett uforståelig. Det er i hvert fall ikke SVs politikk. Det å ha både bosetting, næringsliv og arbeidsplasser i en kommune er et gode. De lokalpolitikere som ikke skjønner det, regner jeg med får beskjed om det fra velgerne sine. Inntektssystemet for kommunesektoren har blitt forandret de siste årene – det har blitt mer sårbart og mer ustabilt. Denne endringen gjør det enda mer ustabilt. Det er fordi skatteandelen nå er økt – det gjør jo inntektene i kommunesektoren mer ustabile for konjunkturene, og det gir dem mye mer usikkerhet i forhold til større skatteletter. Hvis man blir mer avhengig av selskapsskatt, har også representanter fra Regjeringen og Fremskrittspartiet sagt at det gir en større usikkerhet. De anslagene som har vært gjort på skatteinntektene de siste årene, er forholdsvis langt unna innertier. Så her er det stor usikkerhet. SV har signalisert at vi er for en mer rettferdig inntektsutjamning enn det vi har i dag. Det er jo en realitet at noen kommuner har svært store inntekter, og man kan foreta ulike sammenligninger mellom kommuner som viser at dette gir urimelig store utslag. Vi har sagt at vi ønsker en tilnærming til et mer symmetrisk inntektsutjamningssystem. Men den pakken som Regjeringen har lagt fram nå, er det umulig for oss å kjøpe. Det er også umulig for oss å gjøre slike store endringer uten at man ser på helheten. Nå er det nedsatt et utvalg som skal se på inntektssystemet. Dette utvalgets mandat sier meg at SV kanskje ikke har så mye å hente, men det er i hvert fall et utvalg som har ansvaret for å se på helheten. Her ønsker SV en skarpere og mer rettferdig utjamning av utgiftene og en skarpere og mer rettferdig utjamning av inntektene. Vi mener at kommunene skal ha mer lik mulighet til å gi sine innbyggere god velferd – og være gode bo- og næringslivskommuner. Men vi ønsker altså å se dette i en helhet. Jeg må også gjenta det SV har skrevet i mange innstillinger: Vi mener og tror at det er vanskelig å få et inntektssystem som er like godt for alle kommuner, kanskje spesielt for hovedstaden. Vi tror det trengs et eget hovedstadstilskudd for å ivareta de oppgavene Oslo har.


Dette er vel nærmest en «el clasico» når vi behandler spillpolitikken. Jeg tror, i og med at jeg kjenner både representantene Gjul og Simensen som rimelig oppegående personer, at de skjønner hvordan vi vil tillate utenlandske spillselskaper å etablere seg i Norge. Det er ikke fritt fram. Det handler om å etablere seg i Norge, å opprette en lisensordning. Det betyr at man er nødt til å være i Norge. De pengene man spiller for hos disse selskapene, forblir i Norge, og en viss del av omsetningen skal gå tilbake til norsk idrett, på samme måte som med Norsk Tipping. Det tror jeg faktisk de skjønner, men av mangel på gode argumenter mot det, kommer de ikke med noe annet enn at pengene forsvinner ut av landet, til skatteparadis. Det er akkurat det det gjør i dag, og den ordningen vil vi endre. Vi ønsker at disse midlene, disse 5, 6, 7, 8 mrd. kr som blir spilt i utenlandske spillselskap, skal forbli i Norge, og at deler av den omsetningen skal tilfalle norsk idrett. Det blir mer penger til norsk idrett. Dette tror jeg de skjønner, men av mangel på god argumentasjon, kommer de ikke med noe annet enn å vise til dagens ordning. Jeg er helt enig i det, det er håpløst at penger forsvinner ut. Men det styrker altså ikke Norsk Tipping. Norsk Tipping har monopol i Norge, men ikke i Europa og verden. Det er det som er den store utfordringen. Hadde man endret på det, og latt disse selskapene få etablere seg i Norge, ville man hatt gode vilkår. Så er jeg for så vidt glad for det kulturministeren sier om den framtidige økonomien, at man vil få ca. 8 mill. kr mer. Man vil det hvis man legger 2012-tallene til grunn, men ingen kan fortelle meg hva 2013-tallene blir. Sånn som prognosene ser ut, spiller man for mindre og mindre hos Norsk Tipping. Det blir mindre og mindre penger til både norsk idrett og kultur. Med andre ord, det blir enda mindre å fordele. Da hjelper det egentlig ikke at man justerer med 2 pst. opp. Det blir mindre penger i kassen til idrettslagene. Og det er idrettslagene som er de store taperne her, det er ingen vinnere. Til representanten Simensen vil jeg si: Han syntes det var frekt at vi fremmet et forslag basert på det vedtaket som ble gjort på Arbeiderpartiets landsmøte. Jeg vil oppfordre Arbeiderpartiet til å være frekke mot oss og fremme mange av våre forslag på nytt og ta det til inntekt for partiets politikk! De gjør det av og til i denne salen, og det synes vi er hyggelig. Fortsett med det – vi har mange gode forslag! Vi kommer til å produsere veldig mange gode forslag. Når Arbeiderpartiet har gode forslag, fremmer vi også dem.


La meg bare helt kort komme inn på et par ting som har vært oppe i debatten nå mot slutten. Det ene gjelder kunnskapsinnhenting i barnevernet. Jeg er enig med representanten fra Høyre i at det er viktig å få kunnskap fra ulike kilder og ulike fagmiljøer. Det er ingen tvil om at vi kan ha godt av enda mer forskningsinnsats knyttet til barnevernet. Det vil gjøre norsk barnevern godt. Samtidig synes jeg at nettopp den diskusjonen maner, også forhåpentligvis i Høyre, til en viss ettertanke knyttet til at Høyre har vært de argeste kritikerne av de initiativer regjeringen har tatt siden valget 2009, for å innhente merkunnskap som grunnlag for en debatt om framtidens organisering av barnevernet. Jeg har tatt tre hovedgrep for å få det til. Jeg har satt i gang en bred evaluering av barnevernsreformen. Det er en rekke ulike fagmiljøer involvert i dette arbeidet. Det vil nå bli offentliggjort i løpet av kort tid. Jeg er ganske sikker på at også opposisjonen i det vil finne materiale som kan påvirke de konklusjoner opposisjonspartiene vil ende opp med å ha når det gjelder framtidig organisering, og som viser at det er behov for sikrere og et solid kunnskapsgrunnlag før vi tar endelige beslutninger. I tillegg satte jeg ned barnevernspanelet som ble latterliggjort av Høyre da det ble oppnevnt, men som jeg nå ser at opposisjonen stadig trekker fram som et positivt bidrag til debatten. Så har vi dessuten utvalget som skal utrede det biologiske prinsipp – debatten rundt det – som legger fram sin innstilling i februar. Vi har svært godt av kunnskap, og jeg setter pris på innlegget fra Høyre om det. Jeg håper at det også betyr at vi kan forlate den debattformen der Høyre en stund var fryktelig opptatt av å latterliggjøre våre initiativer til å få inn mer kunnskap. Helt kort også til påstanden om at denne regjeringen har bygget ned institusjonsbarnevernet: Det er ingen uenighet knyttet til at vi skal ha både institusjon og fosterhjem. Men det har vært bred faglig enighet, og det har vært forankret bl.a. i stortingsmeldingen som det her var referert til fra forrige regjering, om at man skulle ha en vending mot økt bruk av fosterhjem. Det er gjennomført. Men det er altså ikke sånn at institusjonssektoren har blitt bygd ned. Vi har ledig kapasitet i institusjonssektoren, og jeg tror nok også at når vi gjør opp status, vil vi se at det er flere barn i institusjoner i dag enn det var da reformen ble satt i verk i 2004, men andelen er lavere. Det er altså ikke noe i utviklingen som truer med å ta livet av institusjonsbarnevernet – og det er godt, for vi trenger det.


Det er interessant å følge denne debatten. Ikke nødvendigvis fordi en blir opplyst om mye nytt, men fordi en lytter til veldig mye selvskryt. Landet går så det suser, sies det. Aldri har det vært bevilget mer penger, sier andre. Nei, er det rart? En har tross alt ca. 130 milliarder kr mer å bruke på 2008-budsjettet enn det en hadde på det siste Bondevik-budsjettet. Det er ikke rart at en har mer penger til bevilgning. Det relevante i en slik debatt må jo være å sammenlikne budsjettene fra partiene innenfor samme budsjettår. Da kan det være relevant å snakke om hvorvidt en har bevilget mer eller mindre enn andre parti. Men å se tre til fire år tilbake i tid på bevilgede beløp er veldig lite relevant. Problemet med en slik skrytedebatt som vi opplever nå, spesielt fra de rød-grønne, er at en i liten grad ser på systemene som ligger i bunnen. Man bevilger seg til nye høyder, men våger ikke ta en kritisk debatt om det bevilges eller videreformidles på rette måten. Hvis en f.eks. tar satsingen på fornybar energi, har den vist seg å være en gedigen bløff i forhold til de løftene som kom fra Regjeringen i 2006. Det skrytes nå veldig mye av hvor stort fondet er, men det legges liten vekt på om det faktisk resulterer i mer fornybar energi. Når vi ser på virkeligheten, ser vi at fornybarfondet utløser nesten ingen prosjekt. Det meste legges på is. Det var store forventninger da man snakket om grønne sertifikatmarked, men når en ser på hva slags politikk Regjeringen faktisk presenterer, er det til å bli trøtt av. De fleste legger seg i alle fall i en skuff og sovner der. Politikken fra Regjeringen legger sågar opp til at en skal bli sittende på gjerdet eller sovende i skuffen. Statsråd Haga har sagt at hvis det blir gjort endringer, noe hun ikke utelukker, vil det kun gjelde for de nye prosjektene som trer i kraft etter at endringen har blitt gjort. Hva tilsier det for kraftindustrien? Jo, det betyr at ingen vil ta investeringer i dag, hvis de tror at det blir forbedringer i støttenivået. Det har Regjeringen i stor grad lovet. Den har innrømmet at politikken den la fram ikke var god nok, men vil ikke si når endringene kommer. Så lenge industrien sitter og venter på at det vil skje endringer, vil ingen ta beslutning om å bygge ut kraft i dag. Det vil dermed forlenge og utsette den kraftproduksjonen som sårt trengs i dette landet. Småkraftbeskatningen som har blitt nevnt av flere her, viser òg at Regjeringen fullstendig mangler en helhet innenfor energipolitikken. Jeg er for så vidt ikke overrasket over at det kommer en slik skatteøkning på småkraftverk, for ser en på Soria Moria-erklæringen, ser en at Regjeringen uttrykker seg positivt til mikro- og minikraftverk – altså kraftverk som knapt nok bidrar noe – mens småkraftverk faktisk ble utelatt som et satsingsområde i Soria Moria. Småkraftverk skulle ikke være med i et grønt sertifikatmarked. Da er jeg heller ikke overrasket over at de ble skattlagt ekstra mye, for her har åpenbart SV fått en seier for å hindre at en tar i bruk særlig mye mer av norsk vannkraft. De få som likevel søker om å få bygge, ender opp i endeløse køer hos NVE. Saksbehandlingstiden er altfor lang, ofte flere år. Det gjør at mange ikke en gang gidder å ta seg bryet. Når en da drar fram kalkulatoren og ser om en til tross for alt skrytet, har bevilget nok penger til å følge opp sine egne løfter om fornybar energi, ser en at det heller ikke er tilfellet. Regjeringen skryter av at de skal bevilge opp til 30 milliarder kr til fond til fornybar energi innen 2012. Men skal en finansiere det målet en har satt seg ved å innfri 30 TWh innen 2016, kreves det et fond som i alle fall er tresifret i milliardbeløp – altså minst en tredobling av det ambisjonsnivået Regjeringen har lagt opp til. Da burde Regjeringen snart være ærlige: Enten justere ambisjonene i forhold til det de har tenkt å bevilge, eller justere bevilgningene opp i tråd med ambisjonene. Nå lures kraftbransjen og energiforbrukere til å tro at det er en enorm satsing, men det blir med pene tall som ikke gir resultat. Fremskrittspartiet foreslår i budsjettet en umiddelbar gjennomgang av støttesystemet for fornybar energi for å finne det rette støttebeløpet som kan innfri målsettingene. Vi må øke fondet i år. Det foreslår Fremskrittspartiet. Vi kan ikke drive på med å vente, slik Regjeringen foreslår. Samtidig ønsker vi å ta initiativ til en ny runde med grønne sertifikat, gjerne med Sverige, som allerede har innført det, men aller helst med hele Norden. Det var nettopp Nordisk Råd i Stortinget. Da var alle partiene veldig enige om at en måtte satse nordisk, men når det gjelder grønne sertifikat, er en livredd for at det skal bli investert en krone i utlandet i et grønt sertifikatmarked. Istedenfor innfører Regjeringen sitt eget opplegg, som gjør at all investering forsvinner ut av landet. Slik kan det ikke være. Fremskrittspartiet foreslår òg å delegere mer av konsesjonsbehandlingen til lokalt ansatte. Det vil være i tråd med næringskonsesjonsbehandling i dag, som er mye mer fornuftig.


Det er ingen feilaktig framstilling av saken som har blitt gitt. Det som flertallet her er opptatt av, er at Regjeringen skal informere Stortinget når en så viktig sak mangler penger. Statsråden sa at man hadde nådd måltallene når det gjelder de yrkeshemmede. Det er altså 20 000 flere som er utenfor arbeidslivet nå, enn det var i fjor. Jeg har aldri hørt at Stortinget har sagt at det er et måltall. Her hadde det vært et flertall på Stortinget som hadde støttet statsråden i å få mer penger til å sørge for at intensjonsavtalen kunne virke som den var ment, nemlig at det skulle være færre og ikke flere arbeidsløse når året var omme. I tillegg mangler det også stillinger i trygdeetaten, som ikke er denne statsrådens ansvar, som var en del av avtalen om inkluderende arbeidsliv, som heller ikke er på plass. Det er mange biter som mangler her, og håndteringen av denne saken viser det vi fryktet, nemlig at Regjeringen er mer opptatt av å spare penger enn av å få yrkeshemmede i arbeid.


La meg først få takke saksordføreren og for saksordførerens innlegg. Jeg var et lite øyeblikk i tvil om han faktisk kom til å bruke 30 minutter hvis han skulle gå igjennom alle de geniale formuleringene i proposisjonen. Men det viser at det er gjort et grundig og omfattende arbeid som grunnlag for det vedtaket som fattes i dag, og det er ikke naturlig at det er store politiske diskusjoner om dette, for formålet er ikke realitetsendringer, men å få oppdatert lovene, slik at de nå kan samstemme med at vi får satt i kraft den nye straffeloven fra oktober 2015. Jeg har også lyst til å takke komiteen for et godt stykke arbeid, med saksordføreren i spissen. Jeg har også lyst til å nevne at dette er en stor dag på mange måter, fordi vi nå legger grunnlaget for at straffeloven fra 2005/2009 kan tre i kraft fra 1. oktober 2015, og det er langt tidligere enn det som opprinnelig var planlagt. Det hører også med til historien at den opprinnelige planen var å følge opp i oppfølgingen av merverdiprogrammet, som er et gedigent IKT-prosjekt, og et IKT-program som ikke er satt i gang ennå, som er igjennom kvalitetssikringsprosesser nå. Og vi har en del erfaring både med denne saken i merverdiprogrammet og i andre store IKT-prosjekter i offentlig sammenheng som det er betydelig risiko knyttet til. Det betyr at hvis en skulle fortsatt den tenkningen, ville en kunne risikere at ikraftsettingen ble ytterligere forsinket. Derfor er jeg glad for at vi tok de grepene vi gjorde, og satte i gang et arbeid med å implementere ny straffelov i de eksisterende IKT-systemene. Jeg mener det er viktig også ut fra et demokratisk synspunkt. Det er Stortinget som vedtar lovene, og det er regjeringen som skal ikraftsette dem. Jeg leste i hvert fall ikke i min tid på statsforfatningsrett at det var med forbehold om at det var tilfredsstillende IKT-løsninger. Nå har vi løst opp i dette. Jeg synes det er en god sak og en bra dag for Stortinget, når vi nå bidrar til å legge til rette for at når Stortinget samles neste gang, har vi en ny straffelov ikraftsatt, og det er bra.


Det er en veldig viktig debatt som representanten Hernæs her både drar opp og fortsetter. Det har bl.a. fra oss andre tidligere vært hevdet at dette må være en vei å gå. Jeg tror at hvis statsråden hadde brukt tilsvarende tid i departementet sitt på å prøve å finne løsninger for å få dette til, istedenfor å bruke så lang tid på å prøve å finne forklaringer på hvorfor ting er så vanskelig, kan hende vi faktisk hadde klart å komme litt videre allerede på dette tidspunktet. Representanten Nordtun var inne på at det selvfølgelig må være et system som gjelder for alle. Ja, jeg er helt enig med representanten Nordtun. Men det står heller ingenting i denne interpellasjonen om at dette skal gjelde et fåtall. Det er selvfølgelig slik at det må være likhet for prinsippene i denne saken. Debatten dreier seg også til dels om den såkalte forsøksordningen med å kjøpe sykmeldte ut av køen for å få dem behandlet. Dette er en forsøksordning, og står under det kapitlet i trygdebudsjettet. Spørsmålet mitt er egentlig: Hvor lenge trenger dette å være en forsøksordning, istedenfor å gjøre det om til en permanent ordning? Det viser seg på alle plan at dette fungerer. Istedenfor at man prøver å opprettholde snart vanntette skott mellom det som har med sykepenger og det som har med trygdeetaten å gjøre, burde man heller finne fram til en ordning der de man har mulighet til å kjøpe ut, får anledning til dette, slik at man hurtig kommer tilbake i arbeid. Ut fra det statsråden sa, virket det på meg som om det nesten er redselen for det private som er det underliggende i denne saken. Det håper jeg virkelig ikke er tilfellet. Jeg håper at man ser at det offentlige helsevesenet og det private helsevesenet må spille på lag. Vi er avhengig av hverandre hvis vi skal klare å få gjort noe med det norske helsevesenet. Det offentlige helsevesenet har dessverre vist at det ikke er i stand til å kunne takle den etterspørselen som er etter helsetjenester. Og da må vi faktisk bruke de mulighetene vi har også ved private institutt. Jeg håper at statsråden går tilbake til sitt lønnkammer og vurderer denne saken nok en gang, og at han kommer tilbake til Stortinget med en mer positiv holdning til denne problemstillingen senere og sørger for at Stortinget kan få vedtatt en ordning som gjør at man kan få skattefradrag for denne typen tjenester.


Jeg har også et spørsmål til finansministeren. Etter 1. januar kan også svenskene benytte seg av ordningen med den såkalte EU-kvoten, noe som innebærer at de nå kan reise til Danmark eller Tyskland og kjøre 230 liter alkohol rett hjem i stua uten å være redd for å bli tatt i tollen. Flere nordmenn har oppdaget denne muligheten og har nå begynt å opprette såkalte depot rett over svenskegrensen for gradvis å frakte dem hjem til Norge. Høyres finanspolitiske talsmann, Jan Tore Sanner, kom i en debatt med meg faktisk med følgende grove påstand, at de nordmenn som kom i skade for å opprette slike depot, de hadde et alkoholproblem. Men en mye grovere påstand var faktisk at Norge kun kunne oppleve å få den samme kvoten hvis Norge ble medlem av EU. Er finansministeren enig med Jan Tore Sanner i dette? Er det ikke slik at Norge kan endre sine kvotebestemmelser akkurat når det måtte passe norske politikere – hvis vi vil, da? Det er det jo ikke sikkert at Regjeringen vil. Alternativt kan vi altså kutte kraftig i alkoholavgiftene, som Regjeringen i Sem-erklæringen har sagt den vil gjøre, men som vi foreløpig har sett veldig lite til.


Det er to område som har vore sentrale i utanriksdebatten i dag. Det er Afghanistan og det er Midtausten – Israel og Palestina. Eg har lyst til å begynne med ei lita historie frå eit område som ligg omtrent midt imellom – Kurdistan. Ein eldre mann spurde meg: Kva slags profetar har de i Europa og kva gjer de med desse profetane? Eg måtte som sant var, seie at eg var i tvil – men tvil og tru går jo i hop – så eg kunne ikkje gje noko godt svar. Han sa plutseleg: Edison er min profet. Og så peikte han opp på lysekrona. Den var ikkje så fin som lysekrona vi har i Stortinget, for det var eit heilt vanleg lysrør. Dei hadde fått lagt inn straum i landsbyen året før. Dette er sju–åtte år sia. I dag bur så godt som heile landsbyen i London, etter at det blei krig, etter at ein ikkje klarte å få gode nok løysingar, etter at det ikkje var ressursar til å få skole, helse og utdanning i dette området. Det budsjettet som no er lagt fram, har mange gode postar for førebygging av kriser og konfliktar. Ein heilt ny post er løyvinga til overgangsbistand til bruk for å sikre samanheng mellom dei langsiktige utviklingsutfordringane og humanitært hjelpearbeid, slik at ein raskt kan mobilisere ressursar og utnytte positive fasar i fredsprosessar. Når det gjeld gjenoppbygging og stabilisering i land der det nyleg har vore alvorleg konflikt, er det spesielt viktig med tiltak for å oppnå fred, forsoning og langsiktig utvikling. Vi må stille oss spørsmålet om krigen i f.eks. Afghanistan hadde kunne vore unngått om vi hadde investert like mykje i utvikling, sivilt samfunn og demokratitiltak som vi i dag brukar på krigen, om vi hadde vore forutsjåande nok til å gå inn med hjelp etter at Sovjet trekte seg ut for godt og vel ti år sidan. Vi hadde kanskje unngått Taliban-regimet som til dei grader har hindra utvikling. Eg skal ikkje tvære dette meir ut, men berre konstatere at i budsjettforslaget som ligg føre, er det mange gode forslag til å få på plass meir internasjonal rettsorden. Og praktisk eksamen kjem Noreg opp i over nyttår, då vi skal leie arbeidet i gjevarlandsgruppa for Afghanistan. SV kjem også i eit seinare innlegg til å ta for seg det dagsaktuelle spørsmålet om å sende norske styrkar til Afghanistan. Ei truverdig løysing på krisa i Midtausten kan berre oppnåast gjennom at vi får ein palestinsk stat. Heile tida vi har jobba med budsjetta utover hausten, har vi sett det auka behovet for å styrkje alt som kan førebyggje krig. SV føreslår å auke løyvingane til postane for handel og godt styresett ytterlegare. Også løyvinga til arbeidet i palestinske flyktningleirar føreslår vi å auke. Desse løyvingane kan vere spilt mjølk om ein ikkje følgjer opp med politiske resultat som får slutt på okkupasjonen av palestinsk jord. Noreg må tore å seie klart frå at det finst ein okkuperande og ein okkupert part. Om det no er slik at Israel har sett seg føre å styrte dei palestinske sjølvstyremyndigheitene, må Noreg gjere kva vi kan for å stoppe det. Det å ha ein god ven kan til tider vere noko av det tøffaste ein kan oppleve. Ein god ven seier nemleg frå når han meiner at ein har gått for langt eller at ein har rota seg bort. Vi har alle sikkert gode erfaringar med at dei venene det er verdt å ha, er dei som tør å seie frå til ein. Denne røynsla frå livets skole kan vere god å ha med seg i internasjonal politikk. Det vil ikkje skade nokon om Noreg seier frå til ein av våre næraste allierte, USA, om forhold som vi meiner har tatt feil kurs. Eksempel på dette er når USA ikkje vil løyve pengar til ICC, den internasjonale straffedomstolen, og ikkje fullt og heilt går inn for openheit om deponerte beløp i skatteparadis. Eg skal ikkje lage lista lengre, men berre slå fast at norsk utanrikspolitikk må byggje på at vi brukar dei moglegheitene vi har til å seie frå på vegner av den svakaste parten både i internasjonale fora og i land til land-samtalar. SV meiner at internasjonal kamp mot fattigdom, konfliktførebygging, internasjonalt miljøvern og vern om menneskerettane må vere hovudspørsmål i norsk utanrikspolitikk. Noreg må vidareutvikle og styrkje truverdet innafor desse områda. Som tung aktør innafor internasjonal bistand og som medspelar i ei rekkje fredsprosessar har Noreg moglegheit til å spele ei større rolle internasjonalt enn storleiken vår skulle tilseie. Men dette føreset etter vår meining at Noreg bl.a. opptrer som ein konsekvent forsvarar av fattige lands interesser, er konsekvent i kritikken av menneskerettsbrot og fører ein konsekvent miljøpolitikk. SV meiner at Noreg som ein av verdas rikaste nasjonar i endå større grad kan medverke til utvikling og kamp mot fattigdom, og føreslår derfor i sitt alternative budsjett ein auke av bistandsbudsjettet på 300 mill. kr og dessutan at det frå oljefondet skal avsetjast 5 milliardar kr til eit solidaritetsfond for investeringar i dei aller fattigaste landa. Vi må spørje oss om det er mogleg å føre ein næringspolitikk som tar omsyn til berekraft og internasjonal solidaritet. Det er samanheng mellom kva som skjer på den norske arbeidsmarknaden, og internasjonal politikk. Vi er blitt så rike at vi som andre rike land kan bli freista til å hente inn folk som skal arbeide her for ei kort tid utan å oppnå nokon rettar. Vi har for nokre år sidan avvikla eit slikt system i Sør-Afrika, betre kjent under namnet apartheid. Eg vil synleggjere dette med eit sitat frå ein verftsdirektør i skipsindustrien frå siste valkamp: «Vi må gjerne få hit arbeidskraft berre dei, for guds skuld, ikkje får same lønnsnivå som dei norske. Og vi kan sende dei tilbake når det ikkje er behov for dei lenger.» Ved eit anna skipsverft, i Aukra på Romsdalskysten, ligg Røkke-eigde Aker Yards. Direktøren der er bekymra for tilgangen på risikovillig kapital. Når og om storbankane våre får hovudsete i Stockholm eller Helsinki, vil det kunne setje tilgangen på kapital for desse skipsverfta våre i fare. Derfor vert kanskje skroga bygde heilt andre plassar. For meg seier dette at kapitalen går dit det er låge lønner, og aller best profitt blir det der det også manglar demokrati. Vi kan i Noreg risikere at dumping av lønn og kapitalmangel blir eit problem. Einaste løysinga er at fagrørsla er internasjonal, og at ein legg mest mogleg til rette for at fagrørsla i andre land kan samarbeide med den norske, og med den langsiktige målsetjinga å få opp lønnene i andre land heller enn å presse dei ned i Noreg – ikkje dermed sagt at vi skal gå aktivt inn i andre land sine lønnsforhandlingar, men det bør bli slik at lønn blir den beste måten å fordele gode i eit samfunn på. Vi avslutta i haust ein valkamp som delvis var prega av forholdet til skattar og avgifter i Noreg. I alle land som vi gjev bistand til, er mangel på skattar og avgifter eit hovudproblem. Det er jo desse skattane og avgiftene som skal betale for skole, helse og i det heile oppbygginga av ein velferdsstat. Norsk bistandspolitikk må rettast inn på å leggje føringar som gjer at vi får bygd opp ei fordeling internt i landa vi samarbeider med. Noko så enkelt som ein pose kaffi f.eks. tener eg og alle andre i Noreg mykje meir på enn bonden i det landet som produserer kaffien, berre ved meirverdiavgifta t.d. Då vi i Noreg etter krigen heldt fram med oppbygginga av vår eigen velferdsstat, fekk vi etter kvart starta opp med bistand som var prega av ein voldsom optimisme og ei tru på at ein skulle nå resultat på kort tid. Dette har vist seg ikkje å vere tilfellet, og vi har lært mykje på vegen. Trua på bistand utan at det skjer politiske reformer er borte. Vi veit òg at bistand kan setje mottakaren i ei klientrolle. Intern fordeling i eit land blir skjøtta best ved at folk får arbeid og lønn. At dette òg har ein god del å seie for sjølvrespekta, veit vi mykje om i Noreg. Derfor er det at SV foreslår ein ny post med auka midlar til fagrørsla for å styrkje det allereie pågåande utvekslingsarbeidet som går føre seg mellom fagrørsla i Noreg og i andre land. Eg skal gjerne innrømme at vi fekk ideen frå den nye posten Demokratistøtte/partier til Stoltenberg-regjeringa, som vi sluttar oss til. SV har allereie prøvd ut dette gjennom NORAD-midlar. Vi har hatt god kontakt med mange av lokallaga våre rundt i Noreg som har kontakt med kommunepolitikarar i Mellom-Amerika. Dette er demokratibygging i praksis. Kapitalstraumen mellom nord og sør er truleg negativ i høve til at det går meir pengar nordover enn sørover, fordi nedbetaling av gjeld utgjer ein så stor del av utgiftene til landa i sør. Det går føre seg mykje godt arbeid på dette området, både multilateralt og bilateralt. Eg synest at vi skal bli flinkare til å skilje mellom gjeldsslette og gjeldslette. Eg har registrert at retteprogrammet på datamaskina mi berre godtar gjeldslette med éin s. Men eg vil likevel halde fram at ordet med to s-ar, gjeldsslette, er like viktig, fordi det ofte vil vere behov for einsidig å slette gjeld, og ikkje berre lette på gjelda. Lettar ein berre på gjelda i form av refinansiering, kan dette føre til at land aldri klarer å kome seg ut av ei gjeldsfelle som dei fattigaste i desse landa i alle fall ikkje er skuldige i. SV har òg funne plass til 1 mill. kr til organisasjonar og andre som driv med informasjons- og påverknadsarbeid knytt til u-landsgjeld. Ei bevisstgjering av desse spørsmåla i den norske opinionen er ein føresetnad for å lukkast på sikt med dette arbeidet. Til slutt vil eg ta opp forslaget frå SV, som er tatt inn i innstillinga.


Jeg takker statsråden for svaret på dette og det forrige spørsmålet. Vi har som sagt en helt annen politikk. Vi i Fremskrittspartiet ønsker å gi den enkelte næringsdrivende innenfor matproduksjon frihet til å drive sin eiendom. Vi vil ha et helt annet skatte- og avgiftsnivå. Vi vil at det skal være greit å drive med samdrift. Det skal være greit hvis en bonde ønsker en annen type drift enn det den forrige eier har drevet med. Det skal være en helt annen økonomi, f.eks. ved avskrivninger på landbruksbygninger og utstyr, og noe så enkelt som at vi vil ta bort makspris på eiendommer. Det har aldri vært så mange tomme gårdsbygninger som det er i dag. Mye av det skyldes at vi har en makspris, dvs. at det er det offentlige som bestemmer hva en gård skal selges/kjøpes for, uavhengig av om kjøper og selger er enig om en pris. Så det er mange, mange ting å ta fatt i her, slik at vi kan få den viktige matproduksjonen opp å gå, for der er den ikke i dag. Det kan godt være at den røde-grønne regjeringen ser på tollvern som det eneste saliggjørende, men så enkel er ikke verden, og det blir heller ikke riktig på den måten.


Jeg blir fortsatt litt forundret når man her prøver å fremstille det slik at det som er problemet, er at man har en regjering som er åpen, og som derfor har samtaler. Og fordi vi har hatt en samtale med en statsråd, skal plutselig våre interne forslagsprosesser stoppe opp. Det er kanskje også forskjell på hvordan Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet ser på denne saken. For Fremskrittspartiet er ikke poenget i seg selv å finne noe å fylle noen lokaler med, finne noen aktiviteter som man kan putte inn i ellers tomme lokaler. Man ønsker her å løse et problem ved Politihøgskolen, og så får man noen lokaliteter som passer som hånd i hanske for dette. Og så er det altså slik at regjeringspartiene ønsker at her skal man ha et direktorat for brann- og eksplosjonsvern eller noe slikt, og eventuelt ha noe opplæringsvirksomhet – jeg vet ikke hva de har planer om å ha der. Det som i hvert fall er klart, er at vi ønsker en spesifikk aktivitet, nemlig Politihøgskolen, og den har vi sagt at vi ønsker å flytte, samlokalisere. Da er det også en fordel at politiets treningsfasiliteter er i så nær tilknytning til Politihøgskolens undervisningslokaliteter som overhodet mulig. Det kan jo hende at Fremskrittspartiet kan ta selvstendige vurderinger og beslutninger, uten at de på forhånd er foreslått av byråkrater i departementene! Jeg vil også ta avstand fra at forslag som ikke er fremmet fra departementene, er å betrakte som lite gjennomarbeidet og dårlig forberedt. Hvordan Kristelig Folkeparti forberedte sine saker da de ikke satt i regjering, vet ikke jeg, men jeg kan i hvert fall garantere at vi har hatt den behandling vi synes har vært nødvendig. Det innbefatter naturligvis den nødvendige gruppemessige behandling, innhenting av informasjon og faktisk også et samarbeid og innhenting av informasjon om hva Politiets Fellesforbund mener i denne saken.


Et av de privilegier man har når man er statsråd, er at taletiden er ubegrenset. Etter hvert som stortingsrepresentantene går tom for tid, så kan vi bare komme igjen og igjen. Bare noen korte kommentarer til slutt. Jeg er vel kanskje blant dem i Norge som har hatt flest søvnløse netter på grunn av barnehager, og fordi det har vært utrolig viktig å klare å skaffe barnehageplass til alle barn. Det er den viktigste investeringen vi har gjort. Det som ble veldig klart for oss, var hvordan prisen på og etterspørselen etter en barnehageplass hang nøye sammen. Vi vet at mange flere enn vi trodde da vi startet med å gjennomføre barnehageløftet, ønsket seg en barnehageplass. Det kan ha vært av overbevisningsgrunner eller av velferdsgrunner. Det er helt opplagt at prisen og prisreduksjonen i seg selv også var med på å utløse en større kø enn vi hadde trodd. Så å gå den balansen mellom redusert pris og full dekning betydde at hver gang man fikk full dekning med ny pris, og så reduserte prisen på nytt, økte bare køen. Slik er det. Det betyr at vi har full dekning i dag med en pris på 2 330 kr. Får vi gratis barnehageplass, kan det hende at det plutselig kommer flere hvis det skulle bli politikken. – Nå har vi ikke lovt noe mer enn å fryse prisen på 2 330 kr. Og så for at misforståelsen om Høyres økonomiske politikk og fordelingspolitikken ikke skal få stå for evigheten, må jeg bare si: Det er ikke slik at Høyre i dette statsbudsjettet øker belastningen på middelklassen for å styrke innsatsen overfor dem som lider under fattigdom. Det som er sannheten om barnehagebudsjettet til Høyre, er at de øker foreldrebetalingen for dem som har barn i barnehage, og så bruker de en halv milliard kroner av de inntektene til å smøre sitt eget skatteopplegg med. Fordelingsprofilen i Høyres skatteopplegg er at de som har inntekt på over 3 mill. kr, får mer enn 70 000 kr i skattelette av Høyre. Så man tar fra barnehagebarn og deres foreldre og deler ut til millionærer. På den veien er det riktignok slik at man deler ut noen millioner kroner også til mer gradert betaling i barnehagene, men det kan man ikke akkurat si er en nettogevinst for småbarnsforeldre. For øvrig – til den debatten som har gått tidligere: Oslo kommune hadde full frihet til å holde lave satser for dem som hadde lave inntekter i forbindelse med Barnehagereformen. Mange kommuner gjorde det.


Berre ein liten kommentar til diskusjonen om aktiv skogdrift. Det er jo brei einigheit om at aktiv, berekraftig skogdrift er viktig, men det kom nokre kommentarar her som nesten kunne tolkast i retning av at all vern av skog er eit vonde. Eg vil berre markere at fleirtalet har heilt tydeleg sagt at den aktive skogdrifta må ta tilbørleg omsyn til biomangfald og til artsmangfald, og at i det biletet er det å fortsetje å verne skog i det området der det er naturleg, veldig viktig.


Til representanten Olav Akselsen vil jeg si at det foregår og har foregått en livlig Europa-debatt i Fremskrittspartiet i mange år. Det er en sak vi tar på det største alvor og bruker svært mye ressurser på. Det er riktig at det er ulike synspunkter på EU i Fremskrittspartiet, fra dem som er entusiastiske tilhengere, til dem som står steilt på nei-siden. Selv tilhører jeg de mer skeptiske. Den type argumentasjon som utenrikskomiteens leder trekker opp med hensyn til arbeidsinnvandring, har aldri vært min begrunnelse for å være skeptisk, og jeg har heller ikke opplevd den type standpunkter i særlig grad i Fremskrittspartiet. Jeg tror vi er godt tjent med den frie arbeidsvandring vi har innenfor EØS-avtalen, og etter mitt syn har det tjent norske interesser på en god måte.


Det er en fremstilling som Politidirektoratet har foretatt i forbindelse med deres søknad om midlertidig bevæpning av norsk politi. Vi har forholdt oss til de vurderingene som Politidirektoratet faglig har gjort etter at PST har gjort sin trusselvurdering. Det tror jeg er veldig viktig, og det er også årsaken til at vi har innhentet oppdaterte trusselvurderinger fra PST ved hver søknad om fornyelse av den midlertidige bevæpningen. Men jeg kan ikke for egen kjøl stå for de vurderingene Politidirektoratet har gjort. Det må Politidirektoratet selv forklare og forsvare. Men det er jo slik at den nye trusselvurderingen dro trusselnivået ikke mye, men noe ned. Den dro det såpass ned at Politidirektoratet da mente at det ikke var behov for å ha den midlertidige bevæpningen. Det at det nå har kommet en uavklart situasjon i tillegg, har gjort at vi har ønsket å forlenge den noe. Jeg forutsetter at de benytter fullmakten til å ta bevæpningen ned når de mener at det ikke lenger foreligger en sånn type uavklart forhold.


Jeg synes på min side det er synd at ikke representanten tar inn over seg de faktiske forhold som beskriver humaniora i stort. Jeg sa i mitt innlegg at det kan være nedprioriteringer innenfor de enkelte fagene, også i humaniora, men at det er nødvendige nedprioriteringer for å få plass til andre fag. Det er klart at vi alle har et overordnet ansvar for at det helt grunnleggende er på plass. Men det – la oss si – mer detaljerte ansvaret for prioriteringer og studietilbud ved den enkelte institusjon, enten det er universiteter eller høyskoler, er gjennom loven delegert til institusjonenes styrer. Jeg har respekt for at institusjonenes styrer ser det ansvaret, også for de humanistiske fag – som Skei Grande og jeg begge er enige om må være der. Men vi kommer ikke bort fra at universitetene og høyskolene selv bestemmer de fag og emner som skal tilbys, og hvordan disse er dimensjonert, i tråd med den akkrediteringen de har. Det er klart at gjennom budsjettprosessen kan staten ha stor påvirkning, og jeg har også redegjort for at vi faktisk har økt – og styrket – budsjettene til universitetene og høyskolene gjennom denne regjeringens virketid. Men myndighetene kan ikke gripe inn hver gang en institusjon tar en avgjørelse som kan synes vanskelig eller kontroversiell. Det ville være å undergrave institusjonenes ansvar og myndighet – og faglige autonomi. Men det er klart at vi følger med. Gjennom Universitets- og høyskolerådet har vi gitt både motivasjon og økonomisk stimulans til nettopp å ta vare på disse små fagene som er så utsatt, og som vi alle mener bør være der. Men i og med at universitetene er finansiert på institusjonsnivå og ikke på de enkelte fagområdene, må vi hele tiden ha en god balanse, og erkjenne de ulike delene av vårt ansvar mellom oss som overordnet myndighet, som stimulerer og inspirerer og også gir økonomisk støtte til at en helhet skal være på plass, og respekten for den enkelte institusjons egne prioriteringer. Finansieringssystemet skal selvfølgelig være et grovmasket system, som verken kan eller skal stimulere alle aktiviteter og oppgaver som institusjonene har. Derfor er det viktig at vi både har tett kontakt med institusjonene og at vi, gjennom Universitets- og høyskolerådet, kan gjøre slike tiltak som vi har gjort – nemlig å stimulere ekstra til dette som kan være enkeltelementer i det store bildet. Men humaniora i stort er ikke noe dårligere enn andre fagområder!


Jeg er glad for det Dalheim sa nå, at han vil gjøre det billigere å kjøpe bil. Det skal jeg faktisk ta med meg i neste budsjettrunde. Da får vi se om representanten Dalheim er så ivrig etter å sette ned avgiftene, for en må jo sette ned avgiftene hvis det skal bli billigere å kjøpe bil. Dalheim sa jo at statens inntekter skal være de samme. Det vil si at en må øke avgiftene på driften av bil, og da vil altså bensinprisen øke ytterligere med representanten Dalheim. Men at det vil bli billigere å kjøpe bil – det skal det bli hyggelig å følge videre.


Jeg skulle gjerne ha tatt med meg både representanten Sjelmo Nordås og representanten Langeland ned til Bamble, så kan vi ta en liten studie i hvordan det fungerer med strekningsvis automatisk trafikkontroll. Det er ikke noe positivt tiltak. Det man ser, er ganske mye rar – og vill – kjøring, fordi folk blir livredde for at de skal kjøre for fort. Det skaper faktisk ganske mange trafikkfarlige situasjoner. Jeg får tilbakemeldinger om det nesten daglig, i hvert fall ukentlig, fra folk som kjører på veien, og som er frustrerte. Folk i Statens vegvesen, som har ansvaret for dette, tør ikke si det offentlig, men når man ikke prater i offentligheten, sier de at dette har vært et tiltak som ikke fungerer etter hensikten. Når man ser at over én million har passert her fra januar til september, og det er fem stykker som har mistet lappen på den samme strekningen, viser jo det tydelig at nå har faktisk teknologien kommet mye lenger; man ligger langt foran det med strekningsvis ATK. Da tror jeg det er andre tiltak som er mye bedre, og som burde ha vært satt i verk isteden.


Det er noe kynisk over å ta på seg offerrollen i Kristelig Folkeparti og Høyre og anklage motstanderne for manglende respekt når det vi diskuterer, er en faktisk begrensning i retten til selvbestemt abort, som et overveldende flertall av befolkningen ikke vil ha tredd nedover seg. For å få det til skal Høyres stortingsrepresentanter tvinges til å stemme mot sin egen overbevisning, samtidig som opposisjonen belæres i begreper som «autoritær», «flertallstyranni» osv. Ja, representant Bollestad, det er usympatisk. Og nei, representant Ørmen Johnsen, svovelpredikanter finner du ikke i SV. Svovelpredikantene i norsk politikk befinner seg et helt annet sted, og representanten Ørmen Johnsen og resten av Høyre vet akkurat hvor det er. Enkelte argumenterer med en resolusjon som er vedtatt av Europarådets parlamentariske forsamling fra noen år tilbake. Da kan det være verdt å nevne at den ble vedtatt med et knapt flertall, der stemmer fra dypt konservative politikere fra land som Malta, Polen og Italia sikret det knappe flertallet. Når en trenger slike venner for å legitimere sitt syn, har man en dårlig sak. Høyre og Kristelig Folkeparti må gjerne prøve å få denne debatten til å handle om hvor forulempet de er over manges harme, men denne gang er det ingen som går på. Det er ikke Høyre og Kristelig Folkeparti, de som tvinger igjennom flertallet i denne salen, det er synd på. Det er ikke partiene som styrer landet, som krenkes i dag. Om det er vondt å være Høyre-representant i dag, kan man takke seg selv. Høyre- og Kristelig Folkeparti-representanter kan gjøre noe med det selv også. Det kan ikke kvinnene som sitter oppe på galleriet her. Det kan ikke unge jenter som bor i distriktene. Det kan ikke det overveldende flertall av kvinner i hele Norge som er mot henvisningsnekt. De trodde de kunne gjøre noe med det da de stolte på Høyres valgløfter. Nå er de gjort maktesløse av et Høyre som later som om de har snudd, mens de i realiteten har solgt sitt standpunkt. Det må være merkelig for disse kvinnene å se høyresiden spille forulempet i debatten i dag, samtidig som den reelle retten til abort svekkes ved bruk av partipisk og vikarierende argumenter.


Det er slik at til slutt i brevet fra departementet sies det: Departementet tar sikte på at ny lov kan tre i kraft fra 1. august 2005. I proposisjonen er det foreslått at ikrafttredelse og overgangsbestemmelser fastsettes av Kongen. Men ut fra svaret som nå er kommet, er jeg tilfreds med at statsråden på denne måten slår fast at det er opp til komiteen og til slutt Stortingets behandling å fastslå både ikrafttredelse og eventuelle overgangsbestemmelser. Det er det viktige poenget med hele spørsmålet; at vi på denne måten og gjennom svaret fra statsråden får slått fast at slik er det, og at de som ønsker å avvente det endelige resultatet, trygt kan gjøre det.


Det var et par ting jeg tenkte jeg skulle komme inn på, som jeg ikke rakk i det forrige innlegget. Det gjelder organiseringen av IKT-virksomheten i den nye materielldivisjonen i Forsvarets logistikkorganisasjon. FLO/IKT leverer sikre kommunikasjons- og støttesystemer til Forsvaret både nasjonalt og internasjonalt, til NATO, E-tjesten, Statsministerens kontor, Regjeringen osv. - til mange instanser. Denne virksomheten produserer og leverer viktige IKT-tjenester som vi benytter i forbindelse med styring og ledelse av vitale samfunnsfunksjoner, og disse tjenestene og systemene må være motstandsdyktige mot dagens trussel- og terrorbilde. De siste årene har IKT-virksomheten blitt halvert, og de gjenværende ressursene må organiseres slik at de samles og styres mot de utfordringene vi står overfor. Hvis ikke har vi tapt i forhold til de nasjonale sikkerhetsbehovene. Det derfor et mindretall foreslår, som en forutsetning for IKT-virksomheten i FLO/M, at det må organiseres med én faglig ledelse for å opprettholde hele IKT-verdikjeden. Så tenkte jeg at jeg skulle si noen ord om salg av eiendommer fra Forsvaret. Det har i den senere tiden vært en debatt om Østre Bolærne, og jeg vil bare peke på de merknadene som flertallet i komiteen gav i forbindelse med Budsjett-innst. S. nr. 7 for 2002-2003: "Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, vil vise til at Regjeringen kan overdra eiendommer, bygg og anlegg som Forsvaret ikke lenger har behov for til kommuner eller til overtallig personell i Forsvaret i forbindelse med utnyttelse av etablissementer til næringsutvikling. Overdragelsen kan skje vederlagsfritt, eller med redusert vederlag der dette anses hensiktsmessig. Flertallet vil vise til Innst. S. nr. 342 (2000-2001), jf. St.prp. nr. 45 (2000-2001) og mener at dette vil gjelde noen få sterkt belastede lokalsamfunn." Jeg vil peke på at hensynet til allmennheten i områder med stor knapphet på tilgjengelige arealer for friluftsliv, slik som i strandsonen eller nær befolkningskonsentrasjoner, tilsier at slike typer eiendommer, som skal avhendes fra Forsvaret, bør overdras til offentlige aktører etter de samme prinsippene som tidligere er lagt til grunn i sterkt belastede lokalsamfunn. Dette bør også gjelde Østre Bolærne. Etter SVs mening bør slike eiendommer forbli i offentlig eie, slik at de også kan utvikles til beste for allmennheten og ikke bare nyttes gjennom ferdselsrett.


Statsråden sier at dette er kommunenes ansvar. Vi har behandlet denne saken i forbindelse med et Dokument nr. 8-forslag som SV fremmet, og det Stortinget sa da, var: «Stortinget ber Regjeringen se på strakstiltak med tanke på den vanskelige økonomiske situasjon mange krisesenter er i i dag. Stortinget ber også om at Regjeringen må finne en løsning for de krisesentrene som har mistet fylkeskommunal støtte …» Statsråden sier her at krisesenteret i Indre Østfold har fått 300 000 kr mer på budsjettet sitt. Nå viser det seg rundt omkring at krisesentra har hatt skyhøye strømpriser. Man har en KLP-regning som, når man skal lønne sine ansatte, kostet veldig mye mer i fjor. Det er også store regninger for tolketjenester. Det Stortinget mente da vi sa at statsråden skulle se på strakstiltak for å holde krisesentrene oppe til vi hadde ny finansiering på plass, var at man skulle gå inn og se på det enkelte senter. Mener statsråden at det er forsvarlig å sommerstenge krisesentre – i den verste perioden?


Lat meg seia følgjande til Holstad: Poenget med å nemna dette med vedlikehald var at ein sette i verk ei renovering av desse bygningane og var ferdig med det i 1998, og året etter kjem Kristeleg Folkeparti og andre og vil svekka Hysnes si stilling og seier at det vedlikehaldet ein gjorde i fjor, eigentleg var utan verd. Det eg prøver å peika på, er at forsvarspolitikk må innebera at ein tenkjer langsiktig og har eit konsept som ein følgjer opp. Eg illustrerte at Stortinget ikkje har gjort det ved at ein brukar store midlar på noko ein går vekk ifrå eit år etter. Det var hovudpoenget.


Jeg synes forslaget fra Kristelig Folkeparti er et spennende forslag. Jeg vil nok framheve at statsborgerskapsseremonien fremdeles skal være frivillig, men at vi kan jobbe for at den kan bli løftet opp gjennom bruk av positive incentiver, slik at flere kan delta. Jeg er veldig glad for at fylkesmennene, som har ansvar for statsborgerskapsseremonien, nå melder om at det er et økt antall personer som søker om norsk statsborgerskap, som velger å delta i denne seremonien. Jeg har selv vært så heldig å få delta i fem slike seremonier. Det er en staselig seremoni, og det er flott å se de norske statsborgerne aktivt ta del i seremonien, og at de har valgt å bli norske statsborgere.


Behovet for infrastruktur og investeringar er stort i Møre og Romsdal. Det har fleire talarar vore inne på. Men behovet er nok ikkje mindre i landet som heilskap. Då er eg faktisk meir bekymra over etterslepet på vedlikehald, som no ligg på godt over 3 mrd. kr i Møre og Romsdal. Det betyr at når ein skal eksportere varene sine, er det over holete vegar, det er over vegar der ein er utsett for trafikkulykker osv., rett og slett på grunn av manglande vedlikehald. Like bekymringsfullt er det også når det gjeld ferje og ferjelemmar som treng ei betydeleg grad av fornying. Ferjer som ligg på fjorden og driv, er dessverre blitt eit altfor vanleg syn. Dette er kvardagen i eit av landets fremste eksportfylke. Den regionale aktøren har – som fleire har nemnt – også laga ein regional transportplan som synleggjer behov og prioriteringar. Men igjen stansar dette opp på grunn av moglegheiter til å klare å finansiere prosjekta. Når det gjeld flytting av gods frå bil til kjøl, har det vore eit politisk ønskemål som har vore framført med jamne mellomrom i mange, mange år. Det einaste vi ser her, er mangel på satsing og mangel på økonomi. Stad-tunnelen er jo eit godt eksempel på slik prioritering. Der har ein no utgreidd dette prosjektet nesten til døde. 18 gonger har han vore utgreidd, og den siste utgreiinga har vist eit litt lysare bilete enn dei 17 føregåande utgreiingane av kva for ei fantastisk investering dette kan bli. Så ser vi andre store prosjekt som ein har på gang i Møre og Romsdal. Noreveien er eit flott og fantastisk prosjekt som òg vil vere med og fremme eksportindustrien, men så viser det seg at gjennom dei tiltaka som er nødvendige for å realisere eit slikt prosjekt, blir prosjektet så dyrt at det står fram i dag som nesten uhandterleg, fordi det vil ta så utruleg mykje av dei totalressursane som ein har, framover, og det vil binde opp nye investeringar i mange, mange år framover. Derfor trengst det ei regjering som er villig til å satse på nye investeringar og ikkje berre hevde at ein har auka. Viss ein aukar frå eit lågt nivå til eit litt høgare, gjer ikkje det den heilt store susen. Så til Ålesund hamn. Skal Ålesund hamn kunne vareta dei intensjonane som interpellanten tek opp, er det òg eit stort behov for å få fjerna grunnane, slik at dei skipa som skal vareta transporten, kan komme seg inn til hamna på ein slik måte at ein er sikker på at ein ikkje gjer skade verken på seg sjølv eller på andre. Av andre eksempel på investeringar i Møre og Romsdal som er ferdige, kan eg nemne Eiksundsambandet. Eiksundsambandet viser på mange måtar eit stort behov for å få denne typen fastlandssamband. Då dette var prosjektert, rekna ein med ein auke på 60 pst. i årsdøgntrafikken – og det var å ta hardt i, meinte mange. I dag, når vi sit med fasiten, viser han at auken blei 150 pst. Dette viser altså berre at er ein villig til å investere, er det eit stort behov, og det er med på å lyfte konkurranseevna og tek ned kostnadene for næringslivet. Då er det viktig å prioritere – og prioritere rett. Når lyntogprosjektet blir brakt på bana i eit fylke som Møre og Romsdal, og ein skal prøve å flytte traseen frå Østerdalen til Gudbrandsdalen for at det skal passe Møre og Romsdal, og ein er villig til å bruke millionbeløp på eit sånt fantasiprosjekt, så er ikkje det å prioritere. Det er rett og slett å lyfte fram eit prosjekt som etter mi oppfatning er ei avsporing i debatten. Det er ein debatt som ein tek rett og slett fordi ein ikkje ønskjer å ha fokus på alle dei manglane som er på eksisterande anlegg – ein lyfter opp nye fantasiprodukt rett og slett for å ta vekk det rette fokuset. Det fokuset burde vere på opprusting av eksisterande veg, nyinvesteringar i infrastruktur og gå inn og sjå på kva er det som trengst for å lette kvardagen for dei som skal oppretthalde velferdsstaten. Det trengst, og det blir ikkje gjort i dag med den regjeringa vi har no.


Mitt spørsmål gjeld litteraturpolitikken og e-bøker, og ikkje direkte boklova – men likevel. Som kjent står ikkje fjerning av moms på e-bøker i regjeringserklæringa, men få dagar etterpå gjekk Framstegspartiets kulturpolitiske talsperson ut og sa at det likevel var ønskeleg. Han uttalte til nrk.no: «Vi ønsker å likebehandle moms på papir-, lyd- og e-bøker. Aller helst ønsker vi å kutte momsen helt.» Eg lurer på: Er det aktuelt for statsråden å vurdere å kutte eller fjerne moms på e-bøker?


La meg først si at jeg er veldig opptatt av behovet for trygg og sikker datalagring, uavhengig av hvilke formål det er, og hva begrunnelsen er. Jeg er også veldig opptatt av å ivareta personvernet. Derfor er jeg personlig veldig glad for å ha den ordningen vi har, for da kan vi være med å påvirke utviklingen. For å ivareta personvernet innføres det ved gjennomføringen av datalagringsdirektivet i norsk rett strenge regler for oppbevaring og uthenting av data. Det stilles krav til kryptering av lagringspliktig data, det er krav til lagringsmåte, og det er krav til sikring av lagringssted for data. Det er også restriksjoner på hvem som kan hente ut informasjon fra datalagringen. De kravene vi har i Norge, er blant de strengeste i Europa. Gjeldende regelverk er ikke til hinder for at lagringspliktige data kan lagres utenfor landets grenser, så framt angitte konsesjonsvilkår oppfylles og Datatilsynet har mulighet til å føre tilsyn med dette. Sånn sett prøver en å ivareta dette uavhengig av hvor på kloden det ligger lagret. Datatilsynet vil kunne trekke tilbake konsesjon hvis de norske strenge vilkårene for lagring ikke oppfylles.


Jeg beklager at jeg stresser dette punktet, men det har noe med redelighet å gjøre, og redelighet synes jeg vi skal holde i hevd, også her i denne sal. Når jeg stresser dette, er det fordi de sier 7,5 milliarder kr utover Regjeringens forslag, men jeg har nå fått mer eller mindre bekreftet at det er ikke det de mener. Nå ble det sagt 2,5 milliarder kr i dette innlegget, som en liten kommentar. Jeg synes de skal si at dette er galt, det som står her, at teksten ikke er riktig, for det har noe med redelighet å gjøre overfor oss andre som prøver å være redelige i det vi skriver. Så var det selve forslaget, 7,5 milliarder kr utover statsbudsjettet. Vi skriver følgende, og det er viktig: «Regjeringen legger opp til en realvekst i kommunesektorens samlede inntekter på mellom 5 og 6 mrd. kroner i 2010. Veksten er regnet fra anslått inntektsnivå i Revidert nasjonalbudsjett 2009.» Og så vet vi at inntektsnivået er hevet fra statsbudsjettet til revidert. Altså er ikke forskjellen mellom 7,5 milliarder kr og 6 milliarder kr, eventuelt mellom 7,5 milliarder kr og 5 milliarder kr så stor. Vi har sannsynligvis ganske like rammer hvis vi begynner å regne på dette. Det jeg prøver å få frem, er redelighet. Det bør i hvert fall være konsistent, det må jo være samsvar mellom tekst og forslag.


Fremskrittspartiet er fornøyd med at det foreslås å fjerne oljen i vraket «Nordvard» som ligger i Moss, og at det nå vil bli tømt for olje. Vi støtter derfor Regjeringens forslag til endringer. Vi vil allikevel peke på at det kun er budsjettert med 3,9 mill. kr til akuttforurensing, samtidig som departementet har fullmakt til å benytte inntil 15 mill. kr ekstra til tiltak for å hindre akutt forurensing. Vi mener at dette er et altfor lite beløp, og ønsker at denne rammen økes betydelig utover dette beløpet. Jeg vil også vise til at statsråden har avslått å gjennomføre en granskning av aksjonen etter at «Server» forliste, og at man i stedet vil igangsette en ekstern evaluering. Dette er bra, og vi mener derfor at det er viktig at Stortinget blir orientert om den eksterne evalueringen på egnet måte. Jeg vil derfor ta opp Fremskrittspartiets forslag i saken. Proposisjonen viser også til orientering om underdekningen av gebyrinntektene som skal finansiere trafikksentralene. Disse har nå opparbeidet seg et underskudd på 5,5 mill. kr med bakgrunn i at trafikkutviklingen har vært dårligere enn det som var forutsatt. Det framstår derfor som veldig enkelt for Regjeringen å bare sende denne typen regninger for økte kostnader videre til brukerne. Vi er bekymret over at det virker som om det hele tiden bare er å sende nye regninger over til brukerne, slik man også har gjort for å sikre havnene i form av ISPS-gebyrer, for å få godkjenning. Dette bidrar til en skjevfordeling i rammebetingelsene for havnene og for de forskjellige transportformene, og hvis utviklingen får fortsette, er det ikke tvil om at dette vil være i strid med vedtatte nasjonale mål om å flytte mer av godstrafikken over til sjøveis transport. Dette kan ikke karakteriseres som noe annet enn en miljøfiendtlig politikk, og det skaper tvil om Regjeringens vilje og evne til å flytte gods over fra vei til sjø. Jeg tar opp forslaget fra Fremskrittspartiet.


Kontrasten mellom dem som har og dem som ikke har, er selvfølgelig sterkest i julen. Når man ser det finansministeren sa, tror jeg det var flere enn meg som reagerte svært sterkt på det at man skal oppfordre til shopping fordi dette vil skape jobber. Dette er det vi nå skal komme oss ut av et vanskelig år med, at folk har fått mer penger mellom hendene ved at renten har gått ned. Jeg har også registrert at finansministeren har moderert seg noe i etterkant, men budskapet hans var krystallklart, og var ikke feilsitert i Aftenposten. Jeg synes dette er et veldig uheldig signal å sende ut, istedenfor å sende ut det som burde vært signalet oppunder jul, nemlig at vi skal ta vare på hverandre, og at vi i større grad skal delta aktivt for dem som har lite, istedenfor at vi som har, skal shoppe enda mer fordi det da blir en og annen jobb i varehandelen. Mitt spørsmål til statsministeren var om han syntes dette var i tråd med julens budskap. Jeg kan godt tenke meg å utfordre statsministeren nok en gang: Synes han dette var spesielt klokt sagt? Burde ikke finansministeren uttrykt seg noe annerledes?


Det er ikke noe vanskelig spørsmål å svare på. Vi har primære og subsidiære mål. Primært ønsker vi å lovfeste ettervernet. Men vi har en flertallsregjering, og vi vet at dette blir dømt nord og ned. Da håpet vi at ved å gå inn i Høyres opprinnelige forslag om en vurdering av dette, ville vi i hvert fall kunne komme ett skritt videre på veien. Men beklageligvis ser det ikke ut til at Regjeringen i det hele tatt er villig til verken å vurdere eller å innføre rett til ettervern for ungdom mellom 18 og 23 år.


Jeg kan ikke la det henge i luften at statsråden sier at hun tar sterkt avstand fra Fremskrittspartiets budsjettkutt - jeg antar at det er det hun mener. Det som statsråden da burde gjøre, og det er faktisk et godt råd, er å lese alle de merknadene vi har hatt i alle barnevernssaker og i alle saker om lov om barneverntjenester opp gjennom årene, sånn at hun vet hvor vi står. Det vi er kritiske til, i likhet med Riksrevisjonen, er det forbruket som foregår i Bufdir, og det er der vi kutter penger. Vi kutter ikke i de kommunale rammene - snarere tvert imot øker vi dem, sånn at man skal ha mer til hjemmebaserte tjenester og fosterhjem. Jeg håper ikke at denne statsråden legger seg på en konfrontasjonslinje overfor Fremskrittspartiet, istedenfor faktisk å sette seg inn i hva vi har gjort innenfor barnevernet. Dette er saker vi brenner for og har hjerte for. Jeg håper statsråden kan se på tvers av partiene og ikke gå inn i debatten så fordomsfull som hun åpenbart var nå.


Kommunen er i dag utsatt for press fra flere kanter, både som ivaretaker av distriktspolitiske målsettinger, som en arena for utøvelse av lokaldemokratiet og som en produsent av grunnleggende velferdstjenester til innbyggerne. Distriktspolitisk er kommunens oppgave å legge til rette for en fortsatt opprettholdelse av hovedtrekkene i bosettingsmønsteret over det ganske land. Og lokaldemokratisk er kommunens utfordring fortsatt å bevare sin legitimitet som en viktig politisk arena for utøvelse av kommunal selvråderett. Men det virkelig store presset mot kommunen er først og fremst i form av innbyggernes stadig økende krav og behov for raskere, billigere, bedre og kanskje også flere typer tjenester. Både innen eldreomsorgen, helsetjenesten, skolen, kulturområdet og innen de tekniske tjenestene ser vi at det stilles stadig strengere krav både fra innbyggerne og fra politikerne til pris, nivå og kvalitet på det kommunale tjenestetilbudet. Så kommunens rolle som en viktig serviceyter for innbyggerne er i dag under stadig sterkere press, i den forstand at kravene til både kvalitet og kostnader når det gjelder det kommunen gjør, vil bli betydelig skjerpet i årene som kommer. Og etter min oppfatning er dagens måte å organisere og drive kommunene på bare et øyeblikksbilde som vil endres gjennom de nye krav som stadig presser seg fram med hensyn til stadig raskere omstilling i tiden som ligger foran oss. Det gjelder derfor å henge med i utviklingen for norske kommuner. Og man må raskest mulig tilpasse sin virksomhet til de stadig nye kravene som endringene i samfunnet rundt medfører. Og så er spørsmålet: Henger kommunene med i denne utviklingen? Mitt svar er: Langt ifra! Det er rett og slett en skandale at en kommunesektor som produserer viktige servicetjenester for over 200 milliarder kr årlig, er unntatt fra enhver form for økonomisk markedspåvirkning og konkurranse. Når for mange politikere fortsatt er belemret med ideologiske sperrer, som forhindrer en aksept av mer marked og mer konkurranse i offentlig sektor, er dette en siste rest av en gammeldags måte å tenke på som vi ikke bør ta med oss inn i det neste årtusen. Dersom ikke den offentlige sektor til slutt skal brekke landets økonomiske ryggrad, må den offentlige sektor effektiviseres i betydelig grad. Jeg er imidlertid i sterk tvil om hvorvidt andre partier enn Fremskrittspartiet og Høyre er villige til å innse at en stadig voksende offentlig sektor ikke kan basere sin virksomhet på en skjermet monopolsituasjon i all evighet, der en bare kan sende enhver ineffektivitetskostnad videre til skattebetalerne og brukerne. Diskusjonen om kommuneøkonomien er dessverre i altfor stor grad dominert av tørre tall om kronestykker eller om nye kostnadskrevende ideer. Vi burde i langt større grad gjøre diskusjonen om kommuneøkonomien til gjenstand for hvordan man kan forsikre seg om at vi får en effektiv utnyttelse av hver krone som puttes inn i offentlig sektor. Dagens system inviterer kommunene til å fremstille sin situasjon som om de utelukkende har et inntektsproblem. Og dette inntektsproblemet forklares med at staten ikke følger opp med nok penger i forhold til de oppgavene kommunene blir pålagt av den samme staten. Vi bør heller spørre oss selv om det ikke er slik at kommunene har et systembetinget kostnadsproblem som er forårsaket av for lav effektivitet i fravær av enhver konkurranse. Hvilken privat bedrift kunne overlevd i et konkurransemarked med en effektivitet på nivå med det offentlige gjennomsnitt? Absolutt ingen! I det private må man sette kostnadseffektivitet og logistikk i høysetet – til alles fordel for øvrig. Vi har også en egen konkurranselovgivning for all privat virksomhet. Og i konkurranseloven § 1 står det: «Lovens formål er å sørge for effektiv bruk av samfunnets ressurser ved å legge til rette for virksom konkurranse.» Det er meget kloke ord. Men hva er så grunnen til at offentlig sektor er unntatt fra denne konkurranselovgivningen som gjelder så meget strengt for privat sektor. Hvorfor skal vi ikke la disse kloke ordene også komme til anvendelse i den omfattende tjenesteproduksjonen i f.eks. offentlig sektor? Hva er grunnen til at vi aksepterer en nær 100 pst. konkurransebegrensning i kommunal virksomhet, når vi vet at disse konkurransebegrensningene forhindrer soleklare effektivitets- og kostnadsgevinster til glede for både brukerne og skattebetalerne?


Forsvarsministeren gjorde også på mange måter sitt til å redusere de eventuelle motsetninger som måtte ligge der, men de synliggjorte som ligger i komiteens innstilling, står nå der. Jeg forstod at man – på vanlig måte – pekte på det enkle og lett forståelige faktum at Høyre og Fremskrittspartiet har ønsket å bruke noe mer penger på Forsvaret enn det den sittende regjering og den avgåtte regjering har lystet å gjøre, det ligger nå der. Men da blir det litt underlig at det nettopp er disse to partiene som sier: Vær nå forsiktig med økonomien i dette! Det er jo slik at da komiteen fikk meldingen til behandling, lå det en prislapp med den. Da komiteen var ferdig med sitt arbeid, hadde bedt om svar på sine spørsmål, og innstillingen skulle avgis, var altså prisen nærmest tredoblet i løpet av den tiden. Det forteller at det kan være fornuftig å være forsiktig og ikke innfase dette i full bredde og full tyngde, for det kan få uanede konsekvenser. Jeg har lyst til å spørre ministeren om han mener at man nå har kontroll over alle basisinvesteringer og driftskostnader, at det nå er vel avklart, og at det er det beløpet som man nå har identifisert, som er rammen for dette. Skulle svaret være ja på det, er det greit. Skulle svaret være noe annet, styrker det Høyres og Fremskrittspartiets argumentasjon. Komiteen har i innstillingen understreket at «tjenestemønstret og kontraktsforholdene må etableres i tide og vurderes og justeres løpende utifra behov og erfaring». Det åpner etter min vurdering for at man skal ha en fleksibel holdning til kontraktsregimet, basert ikke minst på at man er nødt til å satse på soldater med 12 måneders utdanning. Er ministeren enig i komiteens vurdering av dette? Og er ministeren enig i at finansieringen skal skje utenfor rammen når det gjelder deployering og deployeringskostnader?