Det var godt å høre utenriksministeren redegjøre for Regjeringens ambisjoner, på samme måte som han gjør det i Soria Moria-erklæringen som foreligger. Av de tingene som jeg synes er interessante og positive der, er at man ønsker å fokusere på måloppnåelse, ikke minst med hensyn til bruk av Verdensbanken som verktøy. Man sier bl.a. at norsk volum av bistand til Verdensbanken er avhengig av bankens resultater når det gjelder reform- og demokratiseringsprosesser. Det synes jeg er veldig positivt. Samtidig er jeg litt overrasket over at man ikke er like offensiv når det gjelder FN. FN har et byråkrati som har vokst seg større enn stort, og som jeg tror Norge langt på vei mener også bør kunne reformeres på en rimelig måte. Det er også etablert en egen enhet, The Office of Internal Oversight Services, som skal gå igjennom byråkratiet i FN. De har lagt fram en rapport nylig som viser at ting er som de er, man har ikke evnet å gjøre en eneste ting. Resultatet, som det sies i rapporten, er at «no attempt has been made to track any savings or efficiency gains». Da blir mitt spørsmål til utenriksministeren: Hvorfor har man ikke samme kritiske fokus på FN som man har på Verdensbanken?


Da jeg fikk høre hva Regjeringen og statsråd Brende nylig hadde foretatt seg nede på Haugsjå gård i Froland, trodde jeg knapt mine egne ører. Jeg ble ikke bare rasende, men faktisk henimot lamslått. Jeg tenkte med meg selv at dette er altså Høyre anno 2003 – et helt ugjenkjennelig parti som bedriver rene statsovergrep mot forsvarsløse grunneiere i Distrikts-Norge, som valser over eiendomsretten og gir blaffen i hva Stortinget har sagt om å unngå høy konfliktgrad i slike vernesaker. Høyre står for en statlig voldtekt av grunneierne ute i Distrikts-Norge. Partiet er nå blottet for all troverdighet vedrørende respekten for den private eiendomsretten. Jeg konstaterer at grunneierne nå er blitt like rettsløse som Høyre er i ferd med å bli velgerløse i Distrikts-Norge. Det første er ille, men det andre er vel fortjent. Alt dette er altså Høyre-politikk anno 2003. Det er jo til å undres over.


Jeg takker statsråden for svaret, og jeg er meget glad for at departementet nå er i fullt arbeid med å gjøre noe på dette området. Det er jo en enorm tilstrømming til Norge, og det vi risikerer hvis man ikke får fortgang i dette arbeidet, er at de som har et reelt beskyttelsesbehov, ekte flyktninger, blir sittende i lange køer på grunn av at UDI og mottaksapparatet er overarbeidet. I Sarpsborg kommune, som er en av mange kommuner i Østfold hvor det nå etableres statlige mottak, har man vært misfornøyd med at man pålegges oppgaver, fordi man ikke får dekket de fullstendige kostnadene til nettopp det som statsråden nevnte, helse- og tolketjenester, barnevern og administrasjon. Her får man altså et beløp på 479 000 kr til å dekke dette. Men kommunen lager et eget mottaksregnskap for å kunne legge på bordet hva som er de reelle og nødvendige kostnadene for å yte disse tjenestene (presidenten klubber). Vil statsråden innføre ordninger, slik man har i Sverige og Danmark, der de fulle kostnader blir dekket når kommunene pålegges disse tjenestene?


Da kan jeg sitere mitt første svar. Finansministeren skriver: «Vi vil òg sjå nærare på forslaget om lagringstid i samarbeid med andre ansvarlege styresmakter.» Dette svaret kommer altså i forbindelse med at vi sier at vi skal komme tilbake til saken i budsjettet for 2016. Vi kan godt lage en mye større debatt om bl.a. datalagringsdirektivet, men jeg tror at alle vet at når det gjelder personvernrettigheter og lignende, er de aller fleste partier i dette storting mye mer opptatt av det enn spørsmålsstilleren er. Så der er vi nok litt uenige.


Jeg er tilfreds med den vurderingen som helseforetaket har gjort, og forholder meg til de prioriteringene som der er gjort. Samtidig er jeg trygg på at Helse- og omsorgsdepartementet har sterkt fokus på beredskap og trygghet i sine vurderinger når de styrer helseforetakene på sitt vis. Jeg har ingen grunn til å mene at den beslutningen som er tatt av helseforetaket, skulle vært gjort annerledes, og føler meg trygg på at beredskapen er tilfredsstillende ivaretatt også etter denne endringen.


Jeg takker statsråden for et fyldig og godt svar, hvor det ble nevnt hvor mye som er gjort, og litt om planene framover, som jeg skjønte. Som statsråden sa, er det riktig at Hedmark er det største elgfylket i landet. Bare for å forklare litt om det: I løpet av én time for noen dager siden ble seks elger drept i Hedmark, fire av tog og to av biler. Det sier litt om hvor stort dette problemet er, både når det gjelder dyr som blir drept, dyr som lider, materielle skader og personer som blir involvert i dette. Når seks dyr blir drept i løpet av én time - det er ganske sterkt - hjelper det ikke så mye hva som er gjort. Spørsmålet mitt er: Hva skal vi gjøre for å få ned dette tallet? Statsråden nevnte en rekke tiltak, men de tiltakene må komme nå. Det har aldri vært så mange ulykker i januar måned som nå i år i Hedmark. Hva vil statsråden gjøre nå straks?


Høgre har brukt mykje tid etter at Pensjonskommisjonen la fram innstillinga si, på å kritisere SV sin modell, universell folketrygd: ikkje stimulerte han til arbeid, og så var han heilt skrekkeleg fordi han òg fordelte mellom pensjonistane. Eg lytta med interesse til Heidi Larssen sitt svar til Tore Nordtun. Ho ville ikkje på langt nær innrømme, eller i alle fall ikkje seie det høgt, at den modellen som ho som saksordførar no rår Stortinget til å vedta, ikkje gir eit auka arbeidstilbod. Ho vil altså ikkje ta innover seg den radikale endringa som den modellen som ho faktisk sjølv tilrår i dag, kan gi. Meiner ho at den modellen som ho rår Stortinget til å vedta i dag, ikkje fører til at samfunnet får eit auka arbeidstilbod? Viss ho svarer nei på det spørsmålet og framleis meiner at modernisert folketrygd ville vere betre, korleis vil ho då forsvare den modellen ho legg fram i dag, som berekraftig i framtida?


Velferdsstaten er et spleiselag. Den er bygd på prinsippet om å yte etter evne og få etter behov. Alle som har et lovlig opphold i Norge, opparbeider seg rettigheter, tett knyttet til de forpliktelsene det innebærer å være et medlem av det norske samfunnet. Derfor beholder nordmenn disse rettighetene også når de har gjort noe kriminelt og må sone straffen i fengsel. Det må fort legges til at det er gitt en lang rekke bestemmelser om bortfall eller reduksjon av ytelser under opphold i fengsel. Det er rimelig, og det er naturlig. Det har imidlertid aldri vært meningen at utlendinger som kommer til Norge kun for å begå kriminalitet, skal kunne opparbeide seg sosiale rettigheter, f.eks. pensjonsrettigheter, mens de soner i norske fengsler. En slik praktisering av regelverket er selvfølgelig ikke ønskelig. Jeg setter derfor pris på at regjeringen nå har satt i gang et arbeid for å rydde opp i dette. Justisministeren har gjort grundig rede for dette arbeidet i sitt brev av 16. april i år til komiteen. Så hørte jeg at representanten Michaelsen rettet sterk kritikk mot statsråden for ikke å vite at disse reglene ble tolket slik, og at disse reglene har ligget der. Da kan jeg jo si at disse reglene har vært offentlige. Alle kunne ha sett dem tidligere, også Fremskrittspartiet. Statsråden har selvsagt sitt konstitusjonelle ansvar for hvordan de er blitt tolket og brukt, men alle vi kunne ha sett at de ligger der. Så det å legge et altfor stort ansvar for det på statsråden, var litt merkelig. La meg så benytte anledningen til å markere SVs avsky over kriminaliteten begått av organiserte kriminelle bander som kommer til Norge ens ærend for å begå kriminalitet. Europas åpne grenser har dessverre bidratt til at ikke bare folk med rent mel i posen reiser rundt, men også til at kriminelle misbruker denne friheten. Jeg er tilfreds med den innsatsen norsk politi i det siste lagt har ned for å finne og utvikle nye metoder og samarbeidsmekanismer over distriktsgrenser for å få bukt med de omreisende kriminelles virksomhet. Et tiltak som vil virke avskrekkende i dette arbeidet, er å sende de kriminelle til sine respektive land for å sone der. Jeg er tilfreds med det arbeidet regjeringen og justisministeren har lagt ned her, og jeg ser fram til en økt overførsel av de kriminelle til sine hjemland, slik justisministeren har varslet Stortinget om.


Ja, det er rettferdig å ha et skattesystem som betyr at man betaler skatt etter evne. Formue og verdier som ikke nødvendigvis er lønnsinntekt eller kapitalinntekt, har også med evne til å betale skatt å gjøre. Det er ikke slik at de med de største formuene og de største verdiene her i samfunnet er de som bidrar mest til statskassen i forhold til hva de faktisk har. Derfor vil det alltid være en utfordring for oss å sørge for at vi streber mot et mer rettferdig skattesystem. Så synes jeg at representanten Tybring-Gjedde nå viser Fremskrittspartiets fordelingsprofil veldig klart. Det er klart at det forslaget fra Fremskrittspartiet om å fjerne formuesskatten er det samme som å gi de 100 rikeste menneskene i Norge 7 mill. kr i skattelette hvert eneste år. - Jo, det har jeg tall på, så det er ikke noen grunn til å riste på hodet av det. - Fordelingsprofilen på det man foreslår når det gjelder skatt ellers, betyr at man måker store deler av det vi i dag forvalter i fellesskap, til de rikeste menneskene i Norge.


Med respekt å melde er det vel regnskapstallene som styrer den offentlige sektoren også. Det reduseres, det kuttes, og det er lange ventelister. At det derfor blir noe bedre hvis man dropper konkurranseutsettingen, kan jeg vanskelig se. SV har visjoner om at det ikke skal være noe klasseskille. Men det må da ikke være slik at da skal alle ha det verst mulig! Vi må jo sørge for at alle får det best mulig! Og med konkurranseutsetting blir det altså konkurranse mellom det offentlige og det private. Representanten Andersen snakket om statlig kontroll. Jeg tror det må være en fundamental feil oppfatning i SV hvis de tror at vi skal slippe det private markedet helt løs, uten at man har kommunale, fylkeskommunale eller statlige avtaler. Man snakker om omstilling i offentlig sektor. Ja, det drives mye omstilling i offentlig sektor. Det finnes kommuner med prosjekter som stort sett resulterer i et nytt mellomledersjikt, og der det blir stadig færre kroner som når fram til brukerne. Da må jeg spørre: Mener SV virkelig at det kun er ansatte i det offentlige som kan redusere klasseskillet og bedre kvaliteten innenfor offentlig sektor?


Jeg vil gjerne tilbake til noe statsministeren sa om behovet for stabilitet og forutsigbarhet om rammevilkår. Er statsministeren enig i at det er opp til både regjering og storting, og at det derfor når man f.eks laget en langtidsplan for forsvaret 8. juni i år, og så dramatisk ikke følger det opp i budsjettet, er det politikernes eller Regjeringens ansvar at man ikke får forutsigbarhet? Det samme gjelder refusjonsordningen for sjøfolk, som ser ut til å ha et halvt års varighet fordi partier endrer oppfatning. Kunne statsministeren også tenke seg å være med på å utrede en reform for vårt budsjettsystem, slik at alle lovendringer, som vi nå har en haug av i forbindelse med statsbudsjettet, blir skilt i tid fra statsbudsjettbehandlingen til å skje på vårparten, slik at statsbudsjettbehandlingen utelukkende dreide seg om fastleggelse av de forskjellige satsene? Vi kunne muligens også lage et system hvor alle endringer i skattelovreglene kun ble gjort hvert fjerde år – én gang i hver periode – slik at næringslivet og andre visste at det i hvert fall var en fire års tid hvor de kunne vite hva lover og regler var på det viktige økonomiske området som skatter og avgifter er.


Det hevdes med tyngde fra regjeringshold at det er stor privat rikdom i Norge, og at den offentlige fattigdommen er tilsvarende stor. Selv om mange av dem som har høyere inntekt, ikke har noe å klage på, er ikke dette bildet rett. Den som virkelig gjør det godt, er staten gjennom sine enorme inntekter fra oljevirksomheten, inntekter som man i liten grad vil dele med befolkningen. Men det som kraftigst rammer dem som har minst, er økningen i avgiftene. Dette er utgifter som rammer usosialt, og hardest dem som er nederst på rangstigen. Den nye rød-grønne regjeringen har satt seg som mål å avskaffe fattigdommen, et mål som Fremskrittspartiet deler. Men da burde Regjeringen starte med å løfte noen byrder av skuldrene til dem som har minst. Men det er det stikk motsatte Regjeringen gjør, bl.a. ved å øke momsen på matvarer. Dette rammer ikke dem som Regjeringen så forkastelig kaller «de rike». Det rammer dem som må studere prislappen når de skal kjøpe seg litt pålegg til brødskiva. Mange som i dag har minstepensjon, sitter med en leilighet eller et hus som over tid har steget kraftig i verdi på grunn av utviklingen i boligmarkedet. Dette fører til at formuesskatten øker. Det samme gjør den usosiale skatteøkningen ved skatt på fordelen av å bo i eget hus. Dette fører ikke til fem øre i ekstra inntekt for den enkelte, men tvert imot til økte utgifter, som skal betales av minstepensjonen. Det betyr at en minstepensjonist som knapt har til livets opphold på grunn av statlige beskatninger, tvinges til enten å selge huset eller leiligheten eller gå på sosialkontoret for å få til livets opphold. Dette er ikke en politikk Fremskrittspartiet støtter. Jeg forstår så godt at Arbeiderpartiet har sluttet å synge det verset i «Internasjonalen» som handler om at staten skal lette byrdene til befolkningen. Denne regjeringen står for det motsatte! Det som opptar meg mest, og som jeg synes er det mest uverdige som staten gjør, er å sette minstepensjonen til den del av befolkningen som har bygd opp dette landet, de som vi langt på vei kan takke for den velstanden vi i dag nyter, til et nivå som gjør at stadig flere må gå den tunge veien til sosialkontoret for å få ekstra tilskudd til livsopphold. Når flertallet i denne salen setter minstepensjonen til et nivå som fører til slike tilstander, samtidig som staten svømmer over av penger, føler jeg at samfunnet har sviktet. Det må være forunderlig for innbyggere i andre land som vi liker å sammenligne oss med, å konstantere at Norge, som mange hevder er verdens beste land å bo i, ikke engang har råd til å gi minstepensjonistene en pensjon som ligger innenfor EUs egen fattigdomsgrense, en pensjon som er så lav at flere og flere må gå den tunge veien til sosialkontoret. Det er ikke slik at alle eldre har det dårlig, tvert imot. Det er mange som i dag hever pensjon, som har det godt, men det er de som har en eller annen form for tilleggspensjon. Fremskrittspartiet og jeg er opptatt av at de som ikke har denne tilleggspensjonen – husmora som var hjemme og passet ungene, noe som var vanlig for mange av de kvinner som i dag mottar minstepensjon – skal kunne leve et verdig liv med en minstepensjon. Etter mange år med underregulering av pensjonene fremmer Fremskrittspartiet derfor forslag om at minstepensjonen heves med 13 000 kr, slik at vi i det minste kommer over EUs fattigdomsgrense. Det betyr at de som i dag ikke har tilleggspensjon, skal slippe å gå den tunge veien til kommunens sosialkontor. Så mye skylder vi dem som har vokst opp med denne rikdommen, de som gav oss denne unike muligheten. Takken for dette bør ikke være at vi tenker mest mulig på oss selv og vår framtid, og at vi skal ha en god pensjon. Jeg hadde håpet at et samlet storting kunne være med på å gi dem som bygde den rikdommen som mange i dag har, og nyter godt av, et verdig liv etter at en lang arbeidsøkt er over. I debatten om det nye pensjonssystemet har Arbeiderpartiet og SV beskyldt Fremskrittspartiet for å ønske å gjøre alle til minstepensjonister. Alle ville få en dårligere pensjon. Det har ikke vært måte på hvor stygg Fremskrittspartiet skulle være med pensjonistene. Nå ligger realitetene på bordet, i form av et forslag om en bedre framtid for dagens minstepensjonister, de som har lavest pensjon. Det avslører Arbeiderpartiets, Senterpartiets og Sosialistisk Venstrepartis sanne ansikt. De vil ikke være med på å gi den gruppen pensjonister som i dag har den dårligste hverdagen, en bedre hverdag. Jeg konstaterer at det for disse partiene er langt fra å snakke og skrive om fattigdom til faktisk å foreslå eller å stemme for et forslag som ligger i salen, som kunne ha gitt denne gruppen et bedre og mer verdig liv.


Jeg takker statsråden for en god og klargjørende orientering, som gir svar på de spørsmålene enkelte skytterlag, enkelte medlemmer og andre har stilt meg om dette. Jeg synes selvfølgelig det er bra at det ikke blir gitt bort/solgt ammunisjon som har «gått ut på dato», og at den blir avhendet og destruert på en forsvarlig måte i henhold til Forsvarets bestemmelser. Det er, som sagt, bra. Mitt spørsmål går da videre på annen ammunisjon som Forsvaret av en eller annen grunn ikke har bruk for. Her svarer statsråden at denne type ammunisjon ikke forefinnes pr. dato. Det tar jeg til orientering. Dette er også greit. Men spørsmålet blir da videre: Hvis det i framtiden av en eller annen årsak, f.eks. i forbindelse med omorganisering i Forsvaret, er ammunisjon som ikke har «gått ut på dato», som er fullt brukbar, og som ikke er farlig eller skummel, er det da mulig at statsråden kan vurdere om denne type ammunisjon kan bli tildelt eller solgt til skytterlag, medlemmer eller dem som står på listen over dem som i dag får ammunisjon.


Jeg takker statsråden for svaret. Så langt har NSB hatt enerett på personbefordring på og langsmed sporet. Når situasjonen er slik som den er, vil statsråden også se på den eneretten, slik at også andre selskap tillates å befordre passasjerer med buss der NSB ikke har et tilbud?


Hvis det ikke hadde vært en alvorlig situasjon, og Regjeringen ikke hadde innsett det, hadde det selvfølgelig ikke foreligget noe forslag til forskrift. Så enkelt er det. Grunnen til at det er en forskrift, er at man anså at det var en alvorlig situasjon, og at man nettopp fryktet for at folk skulle stå uten hjelp fra politiet fordi arbeidstidsbestemmelsene da ville vært arbeidsmiljølovens. Man fryktet at man ikke kunne være sikker på å komme til en enighet om dette. Derfor la man fram dette forslaget, og nå sitter man og forhandler. Jeg skal ikke legge meg opp i de forhandlingene, men det er mange temaer som er på det bordet. Vi som ønsker å finne en løsning på dette som er praktikabel, må satse på det kortet, og det gjør vi. Det er nettopp fordi det har vært behov for flere politifolk at vi har satset på det. Studenttallet lå dessverre lavt, og det tar tid å få utdannet de folkene. Det holder vi på med. Det er derfor jeg blir litt bekymret over at man på en måte spiller ut dette verre enn det er. Jeg har ikke skjønnmalt situasjonen på noen som helst slags måte. Hvis dette hadde vært en situasjon der man bare kunne la være å gjøre dette og stole på at det gikk bra allikevel, hadde jeg selvfølgelig vært imot at man skulle lage en slik forskrift. Jeg tror ikke det er noe noen har ønsket seg. Men det har nettopp vært ut fra alvoret i situasjonen at Regjeringen har vært nødt til å gjøre det – nettopp ut fra det som representanten Oktay Dahl er opptatt av, nemlig at det skal være politifolk til stede når folk trenger det. Som sagt, den jobben føler jeg, med stor tilfredshet, at denne regjeringen har håndtert på en langt sterkere måte enn den forrige regjeringen. Den mangelfulle satsingen vi så da, drar vi dessverre med oss i lang tid.


Det er enda verre enn som så, for dette gjelder ikke bare store norske selskaper, dette er statlig eide selskaper som driver en kampanje mot statens egne inntekter. Og sist gang lyktes de også med å redusere statens inntekter med 2,5 milliarder kr, men betydelige deler av de pengene har de stukket i egen lomme. Nå er det jo sånn at folk flest ikke kan se spor av den reduksjonen som skjedde i bensin- og dieselavgiften i bensinprisen. Hvis vi hadde brukt 2,5 milliarder kr til å styrke kollektivtrafikken, hvis de kravene de nå stiller, som beløper seg til 6–7 milliarder kr i ytterligere årlige inntektsreduksjoner, hadde blitt brukt slik at T-banen i Oslo var i en slik forfatning at folk visste at den kom og gikk, og at de gjerne ville ta den som et alternativ til privatbilen, og at til og med Jørgen Kosmo ville ta toget og bruke Vestfoldbanen med bankende hjerte og varm kaffe, da kunne disse pengene vært brukt til samfunnsnyttig ansvar. Mener statsministeren at det er lurt at felleskassa nå bruker noen kroner på å styrke miljøbevegelsen slik at den kan danne en motmakt til disse grådige statsselskapene?


La meg starte med å gi interpellanten ros for å ha tatt opp et veldig viktig tema. Etiopia er et av Afrikas viktigste land – det nest største i folketall. Etiopia er kanskje Afrikas for øyeblikket største utviklingssuksess med fantastisk framgang på nesten alle økonomiske og sosiale indikatorer. Det er ikke et viktig land for norsk bistand, men det er den største bistandsmottaker i Afrika, sånn at det å vurdere Etiopia er viktig for å vurdere effekter av bistand. Det kan tyde på at bistand virker, i og med at det er en så stor økonomisk og sosial framgang i Etiopia. Men Etiopia er også et land med betydelige demokratiske problemer, som interpellanten pekte på. Så det er flott at vi får en debatt om dette i Stortinget. Før vi går inn på det, la oss også huske at Etiopia er et utrolig komplisert land hvor de to store folkegruppene amhara og oromo utgjør 60 pst. av befolkningen, men hvor det er mange titalls, eller hundretalls, andre folkegrupper. Det er et land med meget stort og betydelig politisk potensial for etniske stridigheter, så det er ikke et land som er som Norge, i utgangspunktet. Jeg tror det er mer naturlig å sammenlikne potensialet for vold og konflikt i Etiopia med potensialet i f.eks. Elfenbenskysten eller Sudan, som er to land som akkurat nå er på balansepunktet i Afrika. Det er en utfordring å styre et så mangfoldig land som Etiopia. Etiopia har ikke noen demokratisk tradisjon. Landet er bedre nå enn på noe annet tidspunkt. Haile Selassie brakte ikke utvikling i Etiopia, og hans etterfølger, det såkalte Derg-regimet, var et kommunistisk diktatur som man ellers veldig sjelden har sett i Afrika. Den nåværende statsleder, Meles Zenawi, var altså den som tok opp kampen og erstattet det ekstremt brutale kommunistiske diktaturet i Etiopia med noe som er langt, langt bedre. La meg nå først og fremst konsentrere meg om utviklingen i Etiopia – så får jeg eventuelt komme tilbake til Riksrevisjonen hvis interpellanten ønsker det – for å få sagt noe vesentlig om noe. Vi har lest rapporten fra Human Rights Watch. Vi har lest den sammen med andre givere, og konklusjonen er at vi ikke kan legge den til grunn for forståelsen av utviklingen i Etiopia. Det er en samstemmig, enstemmig, oppfatning blant alle land om at denne rapporten ikke gir et rimelig bilde av situasjonen. Det mener USA. Det mener alle våre nærstående vestlige land. Det mener Verdensbanken. Det mener FN. Vi kan ikke legge en enkeltstående rapport til grunn når alle andre mener noe annet. Den såkalte giverlandsgruppa i Addis Abeba, Development Assistance Group, der Norge inngår, har offentlig avvist virkelighetsbeskrivelsen i rapporten, og den har gjort det enstemmig. Det betyr at det ikke er grunnlag for å hevde at bistand systematisk deles ut etter partibok på landsbygda i Etiopia, og at dette skulle kunne skje uten at en eneste giver visste om det. Det er heller ikke dekning for å si at bistand brukes til å diskriminere og straffe tilhengere av opposisjonspartiene. Dette betyr ikke at det ikke kan være enkeltstående episoder av et slikt slag. Det betyr heller ikke at man ikke skal ha en tett dialog med myndighetene og med betydelig press på dem ta opp disse. Det gjør vi, og det vil vi gjøre. Men det er ikke et systematisk mønster slik det blir framført i Human Rights Watch-rapporten. Derimot ønsker jeg rapporten velkommen fordi den bringer fram det nødvendige politiske fokus, som vi må ha, og et fokus på politisk risiko i et av Afrikas vanskelige land. Vi vil ta opp både med FN og Verdensbanken at vi må få et sterkere fokus på de kritiske elementene som rapporten bringer fram. Det er altså ting som vi tror er kritikkverdig i enkelttilfeller, men som ikke representerer et systematisk mønster, slik Human Rights Watch mener. Jeg vil ta opp dette med både FN og Verdensbanken ved de første muligheter framover. Jeg må også si at Etiopia er en av verdens største utviklingspolitiske suksesser det siste tiåret. Etiopia ligger nå på andreplass i verden med hensyn til innfrielse av FNs tusenårsmål. Det er diskusjon i detalj om hvert eneste tall som kommer derfra. Men hovedbildet er det ingen tvil om, og hovedbildet kan enhver som reiser til Addis Abeba, ved observasjon se. Når du kommer til Addis Abeba, ser du en omfattende byggevirksomhet. Og alle som reiser rundt i Etiopia, sier at man kan se det samme på landsbygda: Dette er et land i rask utvikling. Det er altså 85 mill. mennesker i Etiopia, så det er ikke uten betydning. På 15 år er ekstrem fattigdom i Etiopia redusert, fra 50 til 30 pst. av befolkningen. Etiopia ligger nå an til å nå tusenårsmål 1 om halvering av fattigdom, utrydding av ekstrem fattigdom og sult innen 2015. Med unntak av enkeltstående lokale og regionale eksempler er det mange år siden vi leste om store sultkatastrofer i Etiopia. Etiopia vil også nå tusenårsmål 2 – på 20 år har barns tilgang til grunnskole steget fra 32 pst. til 94 pst. Det er ikke noen liten framgang, og de ligger også an til å nå en rekke av de andre tusenårsmålene – enten helt eller nesten. Det gjelder tusenårsmålet om bekjempelse av hiv/aids og malaria, det gjelder reduksjon av barnedødelighet, og det gjelder miljø. Det er også en betydelig framgang knyttet til tusenårsmålet om kvinners situasjon. Igjen, det er noe diskusjon om presist desimalnivå, men Etiopia har hatt 10 pst. økonomisk vekst, hvert år, de siste årene. De hevder selv at de skal kunne komme opp i 14 pst. At det er mulig, stiller jeg meg personlig noe tvilende til, for vi kjenner ikke noe land som har klart det uten at det har vært i en gjenoppbyggingsfase etter en krig. Men det er ingen diskusjon om at vi snakker om dét eller ett av de raskest voksende landene i Afrika, og dét eller ett av de raskest voksende utviklingslandene på jordkloden overhodet. Så dette er en formidabel suksess som vi er nødt til også å ha med i bakgrunnsteppet når vi vurderer Etiopia. Så er det likevel helt riktig, som Ine Marie Eriksen Søreide er inne på, at den politiske utviklingen i Etiopia ikke er like gledelig som den økonomiske og den sosiale utviklingen. Valget ble ikke akseptert av EU, som hun var inne på. Valgresultatet fra valget 23. mai 2010 ble at 545 av plassene i parlamentet gikk til regjeringspartiet, og det er kun én plass som ikke kontrolleres av statsminister Meles Zenawis regjering. Selv for en representant for en flertallsregjering er dette noe i overkant av hva som er ønskelig! Nå er andelen som stemte på regjeringspartiet, ikke offentlig, men den ligger nok vesentlig lavere enn antallet representanter de har fått inn, slik at de er blitt premiert av en valgordning som gjør at de som er størst i hvert enkelt valgdistrikt, vinner fram, men det er selvsagt ikke en valgordning som fremmer en langsiktig demokratisk utvikling. Også ved lokalvalgene er det det samme bildet – en veldig dominans av Meles Zenawis regjeringsparti. Utvisningen av flertallet av de norske diplomatene i Etiopia i 2007 skapte en kritisk situasjon mellom norske og etiopiske myndigheter. Vi har ansett det for veldig viktig å gjenoppbygge tilliten, fordi Etiopia spiller en så sentral rolle for konfliktløsning i Afrika og er en viktig strategisk alliert også for Norges allierte. Etiopia har tatt en lederrolle i internasjonale klimaforhandlinger og i en rekke andre situasjoner som er vesentlige for Norge og for globale interesser. Det kan ikke være noen tvil om at statsministeren i Etiopia, Meles Zenawi, har spilt en veldig konstruktiv rolle i konfliktløsning i Sudan. Etiopia har vært en av Norges nærmeste samarbeidspartnere i forbindelse med konfliktløsningen i Sudan. Vi har stort sett felles synspunkter, og Meles Zenawis rolle i en rekke internasjonale fora har vært veldig sentral i konfliktløsninger. Han har stor tillit både i Nord-Sudan og i Sør-Sudan. Han har også spilt en sentral rolle i de internasjonale klimaforhandlingene, bl.a. ved å få Afrikas aksept for en del av de posisjonene som rike industriland har hatt, og dermed har han bidratt til en dialog som har vært veldig, veldig nyttig. Det er enkeltstående positive trekk ved menneskerettighetssituasjonen, som også interpellanten var inne på. En av Etiopias ledende opposisjonsledere, Birtukan Mideksa, ble løslatt fra fengsel i oktober. Hun var på mange måter symbolet på opposisjonsbevegelsen, men enten har hun ikke selv ønsket å ta, eller hun har ikke blitt tillatt å ta, noen sentral rolle etter løslatelsen. Så hun er blitt løslatt, men uten å ha noen sentral politisk posisjon. Jeg vil legge til – og det er et tema som jeg tror også vil interessere Høyre – at når det gjelder den økonomiske utviklingen i Etiopia, har vi ansett at det er fornuftig å stimulere landet til i større grad å satse på privat sektor. For mye av den økonomiske utviklingen kan være statsdrevet, og det kan dermed i det lange løp bli vanskeligere å grunnfeste de økonomiske strukturene i Etiopia. Så for å avslutte: Etiopia er et komplisert land. Det er et veldig viktig land, et land med ingen demokratisk historie og tradisjon – hvor dog menneskerettighetssituasjonen er bedre enn den har vært tidligere – men det er et land med betydelige og store menneskerettighetsutfordringer som vi må ta tak i. Vi har en omfattende dialog med Etiopia, etter hvert på politisk nivå. Statsministeren har hatt jevnlige møter med statsminister Meles Zenawi, og også jeg har besøkt landet og planlegger nye besøk, allerede om 14 dager ved Den afrikanske unions presidentmøte i Addis Abeba. Sudan og Elfenbenskysten vil være hovedfokus, men det gir også en anledning til dialog med etiopiske myndigheter om mange av de spørsmålene vi diskuterer her.


Informasjonssystem og nettverk er i dag utsette for stadig fleire ulike truslar og sårbarheitsfaktorar. Dette reiser nye spørsmål omkring sikring og korleis ansvarsforholda på desse områda er organiserte. Kompleksiteten fordrar ei god, nasjonal koordinering av ressursane på området, og eg er difor glad for at Riksrevisjonen har føreteke ein forvaltningsrevisjon av dette fagområdet. Vi tek absolutt på alvor dei påpeikingane som er komne frå Riksrevisjonen, og ikkje minst den rimeleg klåre talen som komiteen har gitt i si innstilling – det vil eg iallfall forsikre om. Eg vil gjerne få kommentere nokre av merknadene frå komiteen til enkelte av funna i Riksrevisjonen si undersøking. Statsråd Storberget skal òg kome med kommentarar i eit innlegg etterpå. Til det som vedkjem ansvar for koordinering og tverrgåande tilsynsoppgåver, skriv komiteen følgjande: «Når det gjelder ansvarsfordelingen for koordinering og tverrgående tilsynsoppgaver innen IT-sikkerhet, konstaterer komiteen derimot at det fortsatt mangler grunnleggende avklaringer.» Og vidare: «Oppsummert anser komiteen at arbeidet med å sikre IT-sikkerhet synes å lide under manglende koordinering og avklaring av funksjoner, og vil uttrykke bekymring for situasjonen.» Mykje av det var jo saksordføraren òg inne på i sitt innlegg. Til det er det å melde at ei avklåring av koordineringsansvaret mellom departementa no er under utgreiing i ei interdepartemental arbeidsgruppe som er leidd av mitt departement, Fornyings- og administrasjonsdepartementet. Eg skal sjølvsagt sørgje for at ansvarsspørsmåla og dei andre forholda som òg saksordføraren var inne på, vert tekne opp og lagde fram for Stortinget på ein eigna måte i løpet av 2006, slik komiteen har bedt om. Eg får resultatet frå den interdepartementale gruppa vonleg i løpet av ein månad. Når det gjeld det som går på teletryggleik og -beredskap, er det rett at det berre er eit fåtal av tiltaka i St.meld. nr. 47 som er ferdigstilte, men svært mykje arbeid er i gang, og fleire tiltak er gjennomførte. Meldinga har eit tidsperspektiv på fem år. Fleire av tiltaka krev ytterlegare konkretisering og utgreiing før dei kan setjast i gang. Like viktig er det at teknologien og brukarmønstret har endra seg og ført til at det har vore behov for å revurdere innrettinga på enkelte tiltak, f.eks. det som har med prioritet i nett å gjere, der Post- og teletilsynet bl.a. på grunn av endring i bruksmønster har valt å jobbe for å få på plass ei teknisk løysing for prioritet i mobilnettet, og ikkje i fastnettet. Dette er jo eit område der teknologien spring fort, og det kan vere vanskeleg å henge med. Det betyr at ein må gjere endringar i sine prioriteringar undervegs som kanskje krev nye utgreiingar, men eg vil berre understreke at vi har – og vi tek – det største ansvaret for dette. Vi fokuserer på det, men det hender av og til at ein må snu papira annleis, rett og slett fordi teknologien og brukarmønstret endrar seg. Så til komiteen sine merknader om NorCERT/VDI og NorSIS: «Komiteen konstaterer at ingen av de to organene så langt synes å ha nådd vesentlige mål for virksomheten.» «Komiteen imøteser avklaring både på SIS’ ansvar og oppgaver i forhold til relevante faginstanser og VDIs organisering for å sikre fastsatte mål.» «Komiteen forutsetter at spørsmålet om plassering, ansvar og forhold til andre aktører snarest blir avklart.» Her vil eg understreke – saksordføraren var òg på slutten av sitt innlegg inne på det – at Regjeringa og mitt departement tok to viktige grep for å styrkje IT-tryggleiken i budsjettframlegget for 2006, og Stortinget har allereie vedteke dei forslaga som låg der. Dette fekk brei omtale i budsjettproposisjonen frå – dåverande – Moderniseringsdepartementet. Senter for informasjonssikring, NorSIS, er permanent etablert på Gjøvik, og eit nasjonalt varslings- og hjelpeorgan, NorCERT, er permanent etablert ved Nasjonal sikkerhetsmyndighet. NorCERT er no fullt ut integrert med varslingssystem for digital infrastruktur, VDI, i Nasjonal sikkerhetsmyndighet. Ansvar og oppgåver vart beskrivne i budsjettproposisjonen. Det er slik at NorCERT skal stå for varsling og assistanse ved tryggleiksbrot spesielt mot kritisk infrastruktur, mens NorSIS skal drive forebyggjande arbeid retta mot små og mellomstore verksemder i offentleg og privat sektor, inkludert kommunane. I lag gjer NorCERT, NorSIS, Post- og teletilsynet, Kredittilsynet og andre sektoraktørar, i samarbeid med private aktørar, ein betydeleg innsats for å styrkje IT-tryggleiken i landet. Som sagt: Vi tek på alvor det som er påpeika av Riksrevisjonen, som er forsterka og understreka av komiteen. Nokre tiltak har vi fått på plass. Vi er i gang med andre, og eg skal som sagt kome tilbake til Stortinget på eigna måte i løpet av året for å rapportere resultat når det gjeld ytterlegare forhold som er nemnde i innstillinga.


Jeg har lyst til å utfordre utenriksministeren til å reflektere litt videre der han stoppet opp på talerstolen. Det nordiske samarbeidet bygger vel egentlig på tre tunge søyler. Den ene er det institusjonaliserte, formaliserte Nordisk Ministerråd og Nordisk Råd. Den andre er den folkelige delen av samarbeidet som Foreningen Norden står for. Og den tredje er det mer utenrikspolitiske og forsvarspolitiske samarbeidet, som er halvformalisert, kan vi kanskje si. Nå skal tidligere utenriksminister Stoltenberg komme med en vurdering, men mitt spørsmål til utenriksministeren nå er om han kan reflektere litt rundt: Kan det være et svar og kan det være en vei å gå inn i framtiden at denne delen av samarbeidet – dette halvformaliserte samarbeidet på utenriks og kanskje også på forsvar – blir en del av det institusjonaliserte, det formaliserte i regi av Nordisk Råd og Nordisk Ministerråd?


Jeg har bedt om ordet til et innlegg senere, og da skal jeg svare mer utførlig. Til dette med fondet vil jeg bare kort si det slik at jeg tror at både i forhold til vedtak i komiteen og kanskje også ved gjennomlesning av Sem-erklæringen, er det grunnlag for å vente en avklarende sak fra Regjeringen om fondet. Det skulle derfor ikke være nødvendig for komiteen å ha et møte med fondet, men tvert imot å vente på at Regjeringen følger opp det Regjeringen er bedt om å gjøre med hensyn til nedsalg av eiendommer, og derved en klargjøring av den økonomiske situasjonen i Opplysningsvesenets fond.


Jeg synes dette er en interessant og givende debatt, men jeg blir noe frustrert når jeg hører Senterpartiets bortforklaringer. Jeg trodde at Senterpartiet var for levende bygder, jeg trodde de var for en god distriktspolitikk, jeg trodde at de var for livskvalitet, men slik er det dessverre ikke. Det opplever vi i dag. Jeg synes det er veldig merkelig at representanten Ola Borten Moe fra Senterpartiet sier at han er stolt over det de har fått til når det gjelder erstatningsordninger for dyr som har gått tapt. De er altså stolte over at de har fått til en erstatningsordning for dyr som går tapt. Jeg er helt overbevist om, og jeg snakker med mange bufeholdere, at det er ingen som har bufe for at de skal bli tatt av rovdyr, for deretter å få erstatning. Det er det ingen som ønsker, og det er det ingen som vil. De vil leve av det de produserer, og ikke av at rovdyr, i dette tilfellet ulv, klarer å ta sauene deres. Jeg er også litt betenkt over at det er såpass liten interesse fra hedmarksbenken i denne saken. Så vidt jeg ser, er det bare Gunnar Gundersen og undertegnende som tar saken. Dette er en kjempeviktig sak for mange fylker, men kanskje mest for Hedmark. Under valgkampen, som jeg nevnte i mitt forrige innlegg, reiste representanter fra Hedmark rundt omkring og fortalte hva de skulle gjøre med rovdyr. En av dem var Trygve Slagsvold Vedum, førstekandidat for Senterpartiet. Han er ikke til stede her i dag, men han skrev et brev om bl.a. grenseulv til oss andre førstekandidater den 21. august i fjor. Jeg hører ingenting fra ham i dag om dette. Vi ser også i en lokalavis, Østlendingen, lørdag den 27. mai, at gruppelederen i Senterpartiet, Merete Furuberg, «forventer et rovviltopprør på tinget». Hvor er det opprøret? Tidligere nevnte Ola Borten Moe svarer på dette innlegget og sier i samme artikkel at han ikke ønsker noe opprør. Jeg mener helt bestemt at hvis vi skal gjøre noe med denne saken, må det et opprør til, og her må flere enn Fremskrittspartiet være med. Dette handler om levende bygder, god distriktspolitikk og ikke minst livskvalitet for dem som ønsker å leve ute i distriktet.


Det er riktig at Fremskrittspartiet vil gjøre alle til minstepensjonister – men ikke bare det; de sier sågar at pensjonen skal være omtrent på dagens nivå. Det betyr at det må kuttes med ganske mange milliarder. Og det skjønner jeg jo godt, for den andre siden av dette er kanskje minst like interessant, nemlig at Fremskrittspartiet sier at de skal fjerne trygdeavgiften og arbeidsgiveravgiften. Jeg har tatt meg bryderiet med å kikke litt i statsregnskapet for å se hva dette betyr. Trygdeavgiften utgjør 62,5 milliarder kr. Arbeidsgiveravgiften utgjør 88,7 milliarder kr. Sammenlagt blir dette ca. 150 milliarder kr, eller ca. en femtedel av statens samlede inntekter. Det betyr at det ikke bare er tilleggspremiene i pensjonen som forsvinner. Da forsvinner også arbeidsledighetstrygden, uføretrygden, rehabiliteringspengene, sykehjemsplasser, barnehageplasser og skoleplasser. En femtedel av statens inntekter er altså et ganske betydelig beløp. Det betyr selvfølgelig at man ikke bare vil gjøre landets pensjonister til minstepensjonister, de må sågar få en lavere pensjon – for ellers eksisterer det ikke penger i dette. Det vil være interessant å høre hva Siv Jensen har tenkt å si til det. Jeg kunne tenke meg å stille følgende spørsmål: Hvordan i himmelens navn har Siv Jensen tenkt å kompensere for et bortfall av statens inntekter på 150 milliarder kr?


La meg først gi spørreren rett i at denne saken har tatt lang tid. Jeg har betydelig forståelse for den frustrasjonen som mange i Hamar-regionen føler ved at saksbehandlingen her går sakte. Men grunnen er at det er en veldig viktig sak, en sak hvor en nokså klar lokal oppfatning står mot internasjonale prinsipper som Norge har forpliktet seg til. Det er ingen lett avveining mellom disse. Som kjent har Miljøverndepartementet fått innsigelser mot begge de to kommuneplanalternativene som foreligger. Innsigelsene mot alternativ A, som følger dagens E6-trasé, er begrunnet i hensynet til naturverdier og økologisk balanse i Åkersvika naturreservat. Innsigelsene mot alternativ B, som går utenom deler av naturreservatet, er begrunnet i jordvernhensyn. Støymessig kommer de to alternativene ganske likt ut. Jeg har fått mange henvendelser, både fra enkeltpersoner og fra institusjoner i Hedmark, om denne saken. Så det er en sak det er stort engasjement for. Jeg synes det er veldig viktig at alle berørte får sagt sitt. Jeg tror det å ta en riktig avgjørelse her er viktigere enn akkurat hvilken dag avgjørelsen tas. Miljøverndepartementet er nå inne i en prosess med andre departementer, framfor alt selvfølgelig Samferdselsdepartementet og andre som er sentrale i saken, for å finne den riktige løsningen. Men til syvende og sist er den avgjørende avveiningen her mellom et våtmarksområde som har Ramsar-status, og som vil bli negativt berørt av det ene alternativet, og lokale hensyn, som særlig er knyttet til jordvern, og som peker i motsatt retning. Det er ikke noen lett avveining mellom internasjonale forpliktelser og lokale oppfatninger.


Nå stiller representanten Keshvari saken helt på hodet. Det var hans innlegg jeg støttet, der han sa at likestilling var en viktig verdi i Norge, som vi skulle bygge opp under. Så spørs det da om politikken bygger opp under det. Fremskrittspartiet er det partiet som helt systematisk har kuttet i de tiltakene, både kvalifiseringsstønaden, gratis kjernetid i barnehagene og Jobbsjansen for innvandrerkvinner, f.eks. – tiltak som er evaluert, og som virker. De får folk i arbeid og støtter opp under en grunnleggende verdi som Fremskrittspartiet sier at de nå deler. Forklaringsproblemet ligger i Fremskrittspartiet. Derfor er spørsmålet igjen: Har man forandret syn på disse tiltakene, eller har man tapt kampen der Høyre, forhåpentligvis, har vunnet kampen om disse tiltakene, som er veldig viktige?


Først en kommentar til Inge Lønning om å adoptere en tradisjon. Jeg er enig med ham i hans beskrivelse av situasjonen i Frankrike, men jeg tror egentlig ikke det er noen fare for og heller ikke mulig for noen å adoptere en tradisjon, selv etter at vi har foretatt et skille mellom stat og kirke i Norge. Carl I. Hagen brukte ordene «Kirken selv» som begrunnelse for sitt forslag. Jeg er litt usikker på hva han legger i begrepet «Kirken selv», for for meg er Kirken mye rart. Den består i alle fall av ulike deler, bl.a. har vi en demokratisk kirke med menighetsråd opp til og med kirkeråd. Så har vi en embetsmannskirke og mye annet. Så hva som er det entydige ordet for «Kirken selv», er rimelig uklart for meg. Det er mer et retorisk grep for å prøve å vise at man er veldig positiv til denne «Kirken selv». De fleste av oss forstår at for å foreta en omfattende endring av Grunnloven må det et mer grunnleggende arbeid til enn det som vi har lagt fram i vårt grunnlovsforslag. Det som likevel er skuffende, er at partiene ikke benytter denne anledningen og denne muligheten til å synliggjøre sine prinsipielle standpunkt i denne saken, at de ikke benytter anledningen til å ta en debatt som også kunne være et innspill til den kommisjonen som nå jobber med kirke-stat-problematikken. Jeg tror det vil være viktig for dem å få klare og entydige innspill i det arbeidet som de holder på med. Et flertall i denne sal støtter åpenbart et skille mellom stat og kirke på prinsipielt grunnlag, så det i seg selv vil jo være et viktig bidrag til utvalget som skal jobbe med disse sakene videre. Tiden innhenter oss alle. Det gjelder også institusjoner og organisasjoner. Statskirken er en institusjon som tiden er i ferd med å innhente. Jeg vil våge den påstand at det finnes ikke andre alternativer i tiden framover enn å foreta et skille mellom stat og kirke. Vi har, tror jeg, rett og slett ikke noe alternativ. De som måtte ønske det, vil rett og slett ikke ha mulighet til å opprettholde denne institusjonen i veldig mange år framover. Vi er blitt et pluralistisk samfunn. De ulike religionene og de ulike livssynene lever side om side på en OK måte, men det betyr også, i og med at vi ikke er et homogent religiøst samfunn lenger, vi er et pluralistisk samfunn, at vi er nødt til å ta konsekvensene i form av at vi løsner båndene mellom stat og kirke. Det som er interessant for oss, er jo at Kirken selv – og da snakker jeg om de demokratiske organene i Kirken, nemlig Kirkerådet – oppnevnte Bakkevig-utvalget, som alle er kjent med, og et nesten enstemmig Bakkevig-utvalg konkluderte med å foreslå at de relasjonene som vi har i dag, må endres. Det var vel det de kalte det, altså underforstått at en oppløsning av statskirken vil måtte komme. Jeg synes det er ganske imponerende, det er godt gjort i alle fall, at en kirke som i utgangspunktet har privilegier, frivillig velger å si at dem må vi endre, og der må vi foreta endringer. Det synes jeg Kirken, iallfall utvalget, skal ha ros for å ha erkjent og sagt. Jeg skulle også ønske at flere partier i Stortinget var klare og entydige på at dette skillet må komme. Jeg har også lyst til å si at etter et skille mellom stat og kirke er det viktig at vi har en religionspolitikk i dette landet. Jeg ser også for meg at etter at vi får et skille mellom stat og kirke, vil det være naturlig at man i den framtidige Grunnloven skriver noe om religionsfrihet og statens ansvar for likestilling mellom tros- og livssynssamfunnene, og at staten også har et ansvar for å legge til rette for at folk både individuelt og kollektivt skal kunne utøve sin religion på en god og skikkelig måte. Jeg ser også for meg at etter et skille mellom kirke og stat skal staten være med og legge til rette også økonomisk for at dette kan praktiseres på en god måte. Jeg ser også for meg at Den norske kirke, slik som i dag, i framtiden vil kunne ha visse oppgaver i tilknytning til nasjonale høytidsdager osv. Når vi får til dette skillet mellom stat og kirke, blir kanskje det viktige å definere hvilken rolle staten skal ha i forhold til det å ha en religionspolitikk. Jeg forstår, og jeg synes kanskje det er fornuftig, at vi ikke får flertall for dette forslaget nå, i og med at en kommisjon er i arbeid, men jeg ser fram til den dagen vi får et skille mellom stat og kirke, som er absolutt nødvendig.


Det vil uansett ta lang tid før de nye redningshelikoptrene er på plass, og da får vi også håpe at man får signert avtalen i løpet av dette året, noe som ikke er for tidlig. Dette er en sak som svært mange utover i landet og langs kysten er opptatt av. Når det gjelder vanlige folk som er bekymret for sine nærmeste som har sitt daglige arbeid enten på oljeplattform, på sjøen, som fisker eller i nærskipstrafikken, hvilket signal vil statsråden sende til disse menneskene? Kan våre innbyggere være trygge på at redningshelikoptertjenesten vil nå frem når det er behov?


Representanten Momyr spør om SV er villig til å bidra til at næringslivet kan få gode rammevilkår. På det spørsmålet er svaret et ubetinget ja. Det er klart at næringslivet skal ha gode rammevilkår. Så er spørsmålet: Hvilke typer rammevilkår er de beste for næringslivet? Der er nok oppfatningene noe forskjellige i Høyre og SV, etter det jeg har erfart fra tidligere behandlinger. Men jeg vil understreke at det er ikke bare rammevilkår direkte rettet mot bedriftene som er viktige for å få bedrifter i Distrikts-Norge til å overleve. Det er en rekke andre faktorer – som infrastruktur, kommuneøkonomi, det å opprettholde butikken osv. – som også er avgjørende for at bedrifter skal kunne bestå, for det er en sammenheng mellom alt sammen. Men vi er villige til å diskutere ordninger med alle partier i Stortinget for at norsk næringsliv skal ha mulighet til å konkurrere og ha mulighet til å opprettholde arbeidsplasser både i byer og på landsbygda.


Først av alt, takk for en god debatt. Men jeg må få lov til å si at det har nærmet seg et norgesmesterskap i vikarierende argumenter. Når du hører representanten fra Sosialistisk Venstreparti forklare hvorfor dette må ta tid, og at Statkraft kanskje må se på sin portefølje, eller når representanten Heggø fra Arbeiderpartiet nærmest prøver å skape et inntrykk av at Fremskrittspartiet ønsker å transportere fossefall fra Norge til utlandet, begynner det å bli relativt merkelig. Så vidt jeg vet, har Norge solgt seg ned i bl.a. Telenor – apropos det å få inn privateiere. Så vidt jeg vet, går det fortsatt an å ringe i Norge, selv om Telenor er et delvis privatisert selskap. Så vidt jeg vet, driver Statoil fortsatt sin virksomhet i henhold til det staten ønsker, til tross for at man har solgt seg ned i selskapet. Man må ikke bare bruke vikarierende argumenter her, men prøve å se på den faktiske interpellasjonsteksten og hva jeg stiller spørsmål om. Jeg stiller spørsmål om følgende: Når kan Statkraft få et svar på sin forespørsel? Jeg har ikke sagt noe om hvor mye egenkapitaltilførsel som bør komme til selskapet, men jeg har sagt at staten som eier må i hvert fall kunne gi et svar til en av Norges største og viktigste bedrifter innenfor fornybar energi. Det er jo det profesjonelle eierskapet det dreier seg om. Når representanten Terje Aasland henviser til SAS-saken, er ikke den saken noe kroneksempel på glitrende eierskap fra statens side. Nei, SAS er jo et selskap som har turet godt framover, der vi flere ganger har fått nye forespørsler om å tilføre ny kapital fordi man i selskapet ikke har lyktes med omstillingsprosessene. Ellers stiller jeg meg fullt ut bak det bl.a. representanten Svein Flåtten henviste til. Ja, vi må kunne se på kapitalsituasjonen for Statkraft også på andre måter. Derfor framstilte jeg i mitt innlegg en rekke forskjellige måter man kan gjøre det på, hvis det er det man ønsker. Men problemet er at selv om statsråden sier at de snakker med Statkraft, kan det se ut som om det er forskjellige signaler som kommer – ikke minst når budskapet som statsråden sender, kanskje ikke blir mottatt på den måten statsråden ønsker. For selskapet selv sier jo at de mest sannsynlig ikke har gått inn i en del prosjekter som følge av at man mangler en avklaring. Det er jo avklaringen som nå må komme. Det er ingen vesentlig forskjell mellom situasjonen knyttet til Hydros oppkjøp av Vale S.A. og den situasjonen som Statkraft faktisk står oppe i. Begge to ønsker og trenger en avklaring, og det minste staten kan gjøre, er å bruke kortere tid og gi styret sitt svar på forespørselen.


Eg vil takka vår utmerkte leiar for eit godt innlegg. Han viste seg òg å vera ein god fotballspelar, og når han speler på lag med SV, så vinn han! Så no har eg to utfordringar til representanten Hareide. Den eine går på: Då Hareide sat i regjering, løyvde samferselsstatsråden frå Venstre 1,3 mrd. kr til jernbane. No løyver denne regjeringa 12,5 mrd. kr til jernbaneformål – er det ei positiv utvikling? Kan Hareide tenkja seg å vera med SV på ein sveitsisk modell, der me bruker bensinavgifta? Det var det eine spørsmålet. Det andre spørsmålet går på vedlikehald. Riksrevisjonen seier at den modellen som Kristeleg Folkeparti var med og innførte, kostar mykje meir pengar, har meir byråkrati og fører til dårlegare vedlikehald. Bortimot 300 mill. kr taper me på den modellen – eller 5 mil med midtrekkverk. Ønskjer Hareide at det skal fortsetja?


Jeg er glad for at Stortinget i dag skal diskutere et tema som jeg har vært opptatt av siden studietiden ved NTNU, nemlig miljøteknologi, bl.a. fordi dette er framtiden for norsk industri og framtidsrettede arbeidsplasser i Norge, men også av en annen grunn. La meg si som Jan Kjærstad, som starter sin bok Forføreren slik: «La meg fortelle en annen historie.» Ifølge FNs såkalte milleniumsmål skal verdens fattigdom reduseres med 50 pst. i løpet av ti år. En slik velstandsvekst kan ikke skje uten ved hjelp av en massiv vekst i energiforbruket. Til sammen er det 2 milliarder mennesker i verden som mangler tilgang til moderne former for energi. Dette innebærer at de verken har tilgang til elektrisk lys eller har muligheten for å operere moderne maskiner. Dette behovet kan ikke dekkes av fossil energi, for det vil ikke klimaet på jorden tåle. Med stigende oljepriser så er det samtidig et stadig mer aktuelt spørsmål om fattige mennesker ville ha råd til en fossilbasert velstandsutvikling. Utfordringene er formidable. Samtidig har det i Norge vokst fram industrieventyr som kan vise seg å være en del av løsningen. Norsk industri har de siste årene vist stor omstillingsevne. Det som syntes å være solnedgangsnæringer, har gjennom satsing på solenergi vist seg å være – i bokstavelig forstand – soloppgangsnæringer. Gamle industrisamfunn som Glomfjord, Narvik og Herøya tilbyr i dag moderne, framtidsrettede arbeidsplasser. Ifølge Senter for fornybar energi ved NTNU tilsvarer mengden med solenergi som treffer jorden per år, omtrent 15 000 ganger verdens totale energiforbruk. Dagens solcelleteknologi, med 15 pst. effektivitet, kan forsyne Norge med 120 TWh årlig, tilsvarende dagens elproduksjon, ved å dekke 0,4 pst. av landområdet i Norge med solceller. En tilsvarende verdi gjelder også for USA. Derfor er det mulig å dekke hele vårt elektrisitetsforbruk med solceller. Enkelt sagt er en vanlig solcelle en tynt skåret skive av krystallisert silisium som er overflatebehandlet og påført et nett av strømførende ledninger som fanger opp elektrisiteten som blir produsert når lyset treffer skiven. Silisium er et av de vanligste grunnstoffene i naturen, og produseres av sand, kvarts og gneis. Selv om den nye operaen vil få landets største solcellepanel, er markedet for solenergi i Norge begrenset. I hovedsak benyttes solenergi i hytter og i stadig flere fyrlykter og fyrtårn langs norskekysten. REC er definitivt et av våre største teknologiske fyrtårn. Det er gåtefullt at et land med så lang mørketid og så mye lavt skydekke kan bli verdensledende på solenergi. Men det handler i stor grad om at Norge er blitt verdensledende i produksjon av silisiummetall – råstoffet for solceller. Selskapet REC ble etablert i det gamle industrisamfunnet Glomfjord av gründerne Alf Bjørseth og Reidar Langmo i 1996. Det startet med produksjon av silisiumskiver for solcellepaneler. Etter hvert har selskapet utvidet spekteret til å omfatte alt fra produksjon av superrent silisium via skiver til ferdige solcellemoduler og -paneler. I dag er selskapet – bokstavelig talt – et lysende eksempel på at det kan satses og skapes nye arbeidsplasser på bakgrunn av miljøteknologi både i Norge og internasjonalt, ikke bare i bedrifter under REC-paraplyen, slik som Scanwafer, men også for alle underleverandører, slik som f.eks. Artech AS på Kalbakken, som ferdigstiller automatiserte produksjonsceller for Scanwafer på Herøya, eller som Orkla Exolon på Orkanger i mitt hjemfylke Sør-Trøndelag, som produserer silisiumkarbid som benyttes til å skjære de tynne skivene av krystallisert silisium. Orkla Exolon har ca. 30 pst. av verdensmarkedet for den silisiumkarbid som brukes i produksjon av solceller og er en av de industribedriftene som kan komme til å lide under mangelen på overføringskapasitet for strøm til Midt-Norge. For selv lysende industrieventyr kan ha sine skyggesider. Tradisjonelt er solcellesilisium hentet fra avkapp fra elektronikkindustriens silisium. Indirekte er mye av dette norskprodusert silisiummetall. Elkem har 50 pst. av verdensmarkedet for rent silisium til elektronikkindustrien, men det er i ferd med å bli stor knapphet på såpass rent silisium. Elkem Solar er i ferd med å utvikle en prosess som skal rense silisium fra norske smelteverk for solindustrien. Utviklingen foregår ved et pilotanlegg i Kristiansand. I full skala vil dette innebære at silisiumbærende mineraler fra kvartsittbrudd i bl.a. Finnmark og Nordland kan bli omdannet til det råstoffet som er nødvendig for å lage silisiumskiver i Norge. Elkem Solar spås også en lysende framtid og kan gi ny energi til norske smelteverk. I dag importerer vi silisium til produksjon av solceller. Vi har store forekomster av kvarts, i tillegg til høy kompetanse på og forutsetninger for selv å produsere rent silisium. Det er i så måte et paradoks at vi importerer råmaterialet når vi bokstavelig talt sitter på et fjell av silisium. En utfordring i forhold til å produsere rent silisium selv er selvfølgelig at det må avdekkes flere drivverdige forekomster. Bransjen etterlyser her en minerallov som har vært varslet i 22 år, men i tillegg er man også svært opptatt av at det utdannes for få geologer her til lands. 95 pst. av ferdigutdannede geologer forsvinner til petroleumssektoren, og nå trues utdanningen av framtidige ressursgeologer av nedleggelse på grunn av manglende nasjonal satsing. Jeg deler bergindustriens bekymring over situasjonen, ikke minst fordi Norge har et enormt potensial for videre satsing på solenergi. Mitt spørsmål er derfor: Deler næringsministeren min visjon om framtidsrettede industriarbeidsplasser, og hvordan vil han bidra til at norsk solindustri fortsetter å lyse? Solenergi er langt fra det eneste eksemplet på vellykket satsing på miljøteknologi her til lands. Her er det mange gode eksempler på hvordan miljøteknologi skaper nye og lønnsomme arbeidsplasser. Tomra har markert seg i forhold til returløsninger. Plastec leverer renseløsninger for drikkevann som er svært viktig i nødhjelps- og bistandssammenheng. I den norske aluminiumsindustrien ser vi at framtidsrettede bedrifter erstatter forurensende Søderbergovner med moderne prebakeovner som har mindre utslipp, og som bruker mindre strøm pr. produsert enhet. Prosessindustrien forsker og utvikler prosesser som vil redusere energiforbruket betraktelig. Vi vet at enøk og gjenvinning i industrien både kan bidra til å sikre lønnsomhet, gi en bedre kraftbalanse i Norge og redusere de globale utslippene gjennom teknologioverføring. Ved Umoe Mandal er det etablert rundt 40 arbeidsplasser for produksjon av vindmøller på det området der man tidligere produserte minesveipere med den samme typen teknologi som ble utviklet for krigsskipene. Dette er vel det nærmeste eksemplet vi har her til lands på at sverd smis om til plog. Umoe i Mandal, jernstøperiet i Kristiansand og stålvirksomheten i Mo i Rana er underleverandører til den danske vindkraftindustrien, som er verdensledende. Vestas hadde 60 ansatte i 1987 og 10 618 ansatte 1. januar 2006. Man kan jo spørre seg hvorfor dette skjedde i Danmark og ikke i Norge. Vi har jo mye mer vind. Det er flere industrisamfunn som har fått nytt liv på grunn av vindmøller. På Verdalsøra utvikler Nord-Trøndelag Elektrisitetsverk sammen med Hydro et norsk teknologimiljø for produksjon av store vindturbiner, skreddersydd for norsk vær og vind. Noen lever kanskje i den villfarelse at SV ikke liker vannturbiner. Det stemmer ikke. I SV mener vi at det er størrelsen det kommer an på. SV har tidligere fremmet forslag om en aktiv satsing på å utnytte energien fra drikkevannet gjennom å erstatte bremseventiler med turbiner. Men ikke nok med det, i SV-styrte Rana kommune åpnes snart landets første avløpskraftverk som skal utnytte energien fra avløpsvannet til Mo Industripark. Her produseres det naturligvis ved hjelp av fallhøyden i vannverket allerede 25 GWh årlig. Vannturbiner er noe vi har solid kompetanse på her til lands, bl.a. ved NLI Sørumsand Verksted, som næringskomiteen besøkte i vinter. En annen ting vi har mye av her i landet, er bondevarme. Nå er det ikke reaksjonene på landbruksoppgjøret jeg har i tankene. Norske bygder gror igjen av skog og kratt, og generelt er tilveksten større enn avvirkningen. Her popper det opp den ene bedriften etter den andre, for med stigende oljepriser leter folk naturligvis etter alternative oppvarmingskilder. Jeg kunne ha sagt mye om hvorfor bioenergi er lurt, men jeg tror nesten det vil være å undervurdere mine medrepresentanter. Mitt hovedpoeng i denne sammenhengen er å få fram at her har vi et område med stort potensial for å skape arbeidsplasser, spesielt i Distrikts-Norge. Eksemplene viser at det næringslivet, inkludert norsk industri, trenger, er en omstilling til bærekraft. Dette gir framtidsrettede arbeidsplasser. Vi må ha et perspektiv som fanger helheten, og der man ser verdikjeder i sammenheng. En flertallsregjering gir et godt utgangspunkt for å tenne fyrlyktene og vise vei mot økt bærekraft og langsiktig satsing på framtidsrettede industriarbeidsplasser i Norge – arbeidsplasser som både har et globalt perspektiv, slik som solenergi, og et nasjonalt fokus slik som vind, og et mer lokalt fokus som bioenergi. Teknologiutvikling og investeringer i enøk og gjenvinning samt miljøforbedringer utover EU-standard rammes ikke av forbudet mot statsstøtte, artikkel 61 i EØS-avtalen. Til tross for EØS-avtalens klamme hånd over norsk industri har vi et stort handlingsrom i å forfordele slike satsinger med mulighet til å øke innsatsen, f. eks. i forhold til investeringsstøtte og bedriftsrettet FoU. Gjennom Soria Moria-erklæringen er alle regjeringspartiene enige om at vi skal bli en miljønasjon og være i forkant av utviklingen. Mitt spørsmål er derfor: Hva kan næringsministeren gjøre for at Innovasjon Norge skal kunne framstå som mer mottakelig for slike framtidsrettede arbeidsplasser? Kan han garantere at hver fiber i Regjeringen jobber for å oppfylle Soria Moria-erklæringens intensjon om strategiske satsinger for å gjøre Norge ledende på miljø?


Igjen føler jeg at vi er på bølgelengde og er enige i denne saken. Jeg ser òg i forbindelse med vedtaket om at fag i ungdomsskolen skal praksisrettes ytterligere, at dette er en gyllen mulighet for virkelig å ta dette i bruk og dermed gi elevene et bedre grunnlag for økonomiforståelse. Men jeg kjenner også til at det faktisk ikke er så uvanlig at statsråden til tider, når det er noe hun virkelig mener, får departementet til å sende ut et brev med et ønske om hvor viktig hun synes enkelte ting er. Da lurer jeg på om statsråden vil informere Skole-Norge – f.eks. gjennom et brev – om hvor viktig hun synes dette er, også sett i lys av praksisretting av fag på ungdomsskolen.


Jeg vil åpne med å si at jeg synes det hadde vært fint om Venstre også hadde vært i komiteen, for jeg tror Venstre har mye å bidra med på mange av disse områdene. Men jeg vil gi Venstre muligheten til å svare på dette spørsmålet om sykelønn, om Venstre ønsker, i likhet med Regjeringen og flertallet, at man ikke skal gå løs på arbeidstakernes rettigheter i sykelønnsordningen i den jobben vi nå skal gå inn for å få ned sykefraværet, få vekk sykdom og få folk tilbake til arbeidslivet. Og det andre spørsmålet jeg har lyst til å stille Venstre, er dette: Både SV og Venstre er partier som er veldig opptatt av at folk skal kunne flytte på seg over landegrensene og jobbe i ulike land, men en av tingene som vi er veldig opptatt av der, er tiltakene mot sosial dumping. Vi ser at andre borgelige partier er imot disse tiltakene, fordi de hindrer konkurranse på lønn – altså at rengjøringsarbeidere og snekkere skal gå ned i lønn for å beholde jobben sin når det kommer billige, utenlandske arbeidstakere. Er Venstre enig i det?


I mitt innlegg fortalte jeg om den ungdommen som på grunn av mangel på tiltak har blitt plassert en hel måned på et hotell i Oslo, uten tilsyn av det offentlige barnevernet. Guttens advokat betaler dagpenger til ham, slik at han har noe å leve for. Mener statsråden at det er bedre å plassere en ungdom på hotell framfor å bruke private barnevernsinstitusjoner som har både et godt tilbud og plass?


Som samfunn står vi overfor flere store utfordringer – fattigdom, omfordelingsspørsmål og en menneskeskapt klimaendring som vi alt nå føler på kroppen. Finanskrisen gir oss tid til ettertanke og viser at det kapitalistiske systemet verden er bygd på, på mange måter har spilt fallitt. Politikkens vesen må endre seg og våge å bli langsiktig i sin natur. Med SV i regjering skjer det: En satsing på gode barnehager for alle barn til en rimelig pris, bedre skoler og mer og bedre høyere utdanning og forskning. SVs ideologiske grunnlag finnes i ideen om menneskets grunnleggende rett til å kontrollere sitt eget liv og sin egen tilværelse. Statens oppgave er å sikre menneskene rett til å leve gode liv slik at folk får frihet til å kunne realisere sine mål alene og i fellesskap med andre. Det er opplagt at en sterk og omfattende velferdsstat er den eneste måten vi kan sikre menneskene en slik frihet på. Like opplagt er det at det vi gjør i dag, vil vi bli målt på i morgen, om vi lykkes med å skape en skole og et utdannings- og forskningssamfunn som gir alle muligheter – ikke bare rett til å lykkes. SVs kunnskapspolitikk starter i barnehagen. Vi vet at barnehage er viktig for barns språkutvikling og tall- og romforståelse. Dette vises senere i skolen. Derfor innfører vi lovfestet rett til barnehageplass til en rimelig pris. Maksprisen fryses. Høyre og Venstre øker barnehageprisene. Når SV snakker om tidlig innsats, handler det om å gi barn hjelp når de trenger det. Det å bygge opp under den offentlige fellesskolen og ikke legge til rette for privatisering er et av de viktige, overordnede grepene som SV gjør. Det er nok ingen yrker som er så krevende som det å være lærer. Du skal være til stede for elevene dine til enhver tid. Du skal være forberedt til timen, du skal være oppdatert, og du skal kunne ditt fag godt. Du skal se hver enkelt elev, du skal skape et godt læringsmiljø for den enkelte, lage gode relasjoner og godt samarbeid mellom elevene og legge til rette for et godt opplæringsmiljø for en hel klasse. Du skal skape kunnskapsrike barn som er trygge på seg selv, og som vet hva de skal øve mer på. Læreren er avgjørende for kvaliteten i barnehage og i skole. Det er behov for flere dyktige lærere i årene fremover. Læreren må få økt status og kompetanse. Det er vi politikere som må gi lærerne de verktøyene de trenger for å kunne gjøre sitt arbeid på en best mulig måte. Derfor er SV glad for at budsjett 2009 er et budsjett som satser på lærerne. Tidlig innsats er viktig ved at vi får flere lærere på 1.–4. trinn i norsk og regning. Dette er tiltak som vil gi rom for om lag 4 pst. flere lærere. Det vil bli innført en plikt for skoleeier til å gi forsterket opplæring, og det vil bety flere lærere pr. elev i disse fagene enn før. Det innføres et varig system for videreutdanning for lærere. Når videreutdanningssystemet er fullt ut innfaset, vil dette gi rom for at i overkant av 2 000 lærere årlig kan ta 30 studiepoeng. I tillegg forsterkes innsatsen både i etterutdanning, leseopplæring, regneopplæring, rådgivning og annen etterutdanning i IKT og i elevvurdering. Og man gir også mer penger til etterutdanning i fag- og yrkesopplæring i videregående skole. Rektor er avgjørende viktig for at vi skal lykkes med skoleutvikling. En slik ny rektorutdanning som innføres av denne regjeringen, er historisk. Utdanningen skal tas over 18–24 måneder og gjennomføres mens rektor er i arbeid. Det innføres også kompetanseutvikling for barnehageledere. Det kommer en stortingsmelding om en ny lærerutdanning i starten av 2009. I budsjettet ligger det 100 mill. kr til dette. Det ligger også inne penger for å styrke rekrutteringen til læreryrket, og det opprettets 180 nye studieplasser i lærerutdanningen. Et av de alvorligste samfunnsproblemene vi har, er at så mange elever faller fra i videregående skole. Størst er frafallet i Nord-Norge og på de yrkesfaglige studieretningene. Landsgjennomsnittet når det gjelder yrkesfaglige studieretninger, er nå at 27 pst. av elevene slutter underveis, mens 8 pst. fullfører uten å bestå. Karlsen-utvalget har lagt fram en NOU på bestilling fra denne regjeringen. Den har gitt oss over 80 forslag som det er viktig å følge opp. I budsjettet ligger det også inne 75 mill. kr for å sikre en fullfinansiering av fagskoler innenfor helse- og sosialfag. Og dette er viktig for at alle fagskolene skal bli gratis. Men hovedproblemene er at for mange elever går ut av grunnskolen uten å ha en god nok tallforståelse og uten å kunne lese, og at elever blir skoletrette på ungdomsskolen. Vi må gjøre noe med grunnskolen, særlig ungdomstrinnet. Jeg er veldig glad for at Regjeringen nå jobber med en stortingsmelding om en mer praktisk rettet skole. Det er for mange elever som opplever at skolemiljøet deres ikke er godt nok. I Stortingets vedtatte opplæringslov § 9a, om elevenes skolemiljø, har vi vedtatt at hver enkelt elev har rett til et skolemiljø som fremmer læring, trivsel og helse. Det er slik at for mange skolebygg ikke er gode nok. Rentekompensasjonsordningen for å pusse opp skolebygg og basseng er utrolig viktig og gir en utstrakt hånd til kommunene. For mange barn opplever at de ikke blir inkludert eller at de blir mobbet på skolen. For mange barn gruer seg hver dag til å gå på skolen. Det er alvorlig. Det er kun systematisk og vedvarende jobb som hjelper. Derfor er jeg glad for at man i budsjettet fordobler pengene til antimobbearbeid i skolen. Skolene trenger veiledning. Det er viktig å ta inn i lærerutdanningen hvordan man håndterer konflikter i skolen. Det vil også bli etablert et program for inkluderende lærings- og oppvekstmiljø, som vil gjelde i alle skolene i landet, der man kan jobbe systematisk med problematikken, slik at skolene får oppfølgning, skolering og hjelp. For å lykkes i skolen er elevenes medvirkning og foreldrenes involvering i skolen av avgjørende betydning. Alle foreldre er en ressurs for sine barn. Den holdningen foreldrene viser, er avgjørende viktig for barns læring. Derfor har de rød-grønne på Stortinget også i år økt bevilgningene til FUG, som vi gjorde i fjor. Vi har også økt bevilgningene til Elevorganisasjonen. For å oppnå lik rett til utdanning er man avhengig av at skolen er gratis. Høsten 2009 vil alle elever i videregående skole få gratis læremidler og et stipend for utstyr som avhenger av hvilken studiespesialisering man velger. Her kutter Høyre og Venstre i sine budsjetter. Den rød-grønne regjeringen satser på kunnskap og forskning. Regjeringen styrker handlefriheten ved universiteter og høyskoler ved å øke basisbevilgningen med 300 mill. kr. Alle pengene er dermed tilbakeført fra det kuttet som ble gjort i 2007. I det ekstraordinære budsjettet styrker man også institusjonene med 160 mill. kr. Det institusjonene gjør nå, er å slite etter det kuttet som Høyre-regjeringen gjorde da de satt i posisjon. Behovet for nye forskerrekrutter er avgjort til stede. I budsjettet legges det inn 200 nye stipendiatstillinger. Universitets- og høyskolesektoren har i mange år vært opptatt av at rekrutteringsstillingene er underfinansiert, og at det mangler postdoktorstillinger. Derfor har den rød-grønne regjeringen økt satsen pr. stilling med ca. 150 000 kr. Hver stilling er nå oppe i 800 000 kr. Det opprettes en postdoktorstilling for hver fjerde stipendiatstilling. Da skaper vi mer sammenhengende karriereveier for unge forskere, og det gjør det lettere for institusjonene å holde på og utvikle de forskertalentene de har. SV er glad for at odontologibygget ved Universitetet i Bergen og patologibygget ved Høgskolen i Oslo er inne på årets budsjett, og for at det settes i gang samlokalisering av Høgskolen i Bergen i 2010. I 2009 blir det utbygd om lag 1 000 nye studentboliger. Mens Bondevik II-regjeringen skar ned på bevilgningene til studentboliger hvert eneste år da de satt med makten, har nå den rød-grønne regjeringen kommet opp på 1 000 hybelenheter pr. år. I budsjettet blir også studiestøtten prisjustert. Dette gjorde ikke de borgelige da de satt med makten. Det rød-grønne flertallet har økt Forskningsfondet med en styrke og i et tempo som mangler sidestykke i norsk historie. Fondskapitalen er økt med 36 milliarder kr de årene vi har vært i regjering, til 72 milliarder kr. FoU-bevilgningene er økt med om lag 3,17 milliarder kr i løpet av perioden. I budsjettet i år opprettes det også et regionalt forskningsfond på 6 milliarder kr, noe som Høyre og Fremskrittspartiet er imot. Det er utrolig viktig med slike fond for å sikre regional utvikling. Det er viktig, fordi man kan få sendt kompetansen rundt omkring i landet. Dette vil være viktig for regional utvikling i landet, og spesielt i Nord-Norge. For å styrke forskningsevnen må vi også investere i utstyr. Et viktig grep er øremerkingen av avkastningen på 4 milliarder kr av Forskningsfondet. Det vil gi nesten 200 mill. kr til utstyr i 2010, og det vil være en forutsigbar finansieringsmekanisme, som både forskningssektoren og arbeidslivsorganisasjonene har etterlyst. I tillegg bevilges det 80 mill. kr på årets budsjett. Vi har avdekket hvordan flere lærere i skolen gir bedre læring. Hvert barn og hver elev skal sikres god oppfølging og læring fra tidlig alder. Våre forsknings- og empiribaserte funn og ambisjoner står i kraftig opposisjon til høyrepartiene, som brukte hele forrige stortingsperiode til å benekte sannheten om sammenhengen mellom ressursbruk og resultater.


Overraskelsen var ikke at seilingsledene ble innført, men at de ble innført bare fra Vardø og til Nordkapp. Jeg tror mange av oss har tenkt at når det først skulle skje, skulle man også ta med de to områdene som statsråden selv nevner, som har vært utsatt for trafikk som har gått nær kysten, nemlig Røst og Stad. Jeg forstod også Kystverket dit hen at man ikke trengte seilingsleder andre steder, og jeg er derfor glad for at statsråden nå sier noe annet, at spørsmålet om seilingsleder også utenfor Lofoten og utenfor Stad vil bli vurdert videre. Jeg ser da fram til å få den bebudede stortingsmeldingen. Vi får håpe at den kommer tidlig i 2004 og ikke sent i 2004, for det er klart at dette vedrører spørsmål som fort kan bli akutte, og som et minimum bør vi vel ha som målsetning å få de seilingsledene på plass før neste vintersesong.


Alle replikker fra Høyre i dag illustrerer det faktum at skal vi få til en jernbanesatsing etter valget, er vi helt nødt til å ha et flertall som gjør at Fremskrittspartiet og Høyre ikke lenger har makt i samferdselspolitikken. Det jobber vi for hver eneste dag, for vi står for våre prioriteringer. Ja, vi synes det er jernbanens tur. Som komiteens leder så malende har talt i dag – han har sagt at jernbanen har vært forsømt i tiår. Det er jeg helt enig i. Nå er det jernbanens tur. Det skal vi jobbe for hver eneste dag fram til valget, og så skal vi sørge for at de som ikke liker jernbanen, ikke skal få lov til å ha den avgjørende innflytelsen over den jernbanepolitikken vi skal jobbe for i framtiden.


Jeg har spørsmål til justisministeren. Som følge av at stortingsflertallet og regjeringer ikke har lyttet til Fremskrittspartiets advarsler og forslag gjennom mange år, er resultatet den forventede økning i kriminaliteten, bl.a. i gjengkriminalitet og når det gjelder åpen strid med skytevåpen i Oslo. Politiets Fellesforbund har nå fremmet følgende krav: Flere biler i Oslo må utstyres med skytevåpen. Våpnene må oppbevares inne i bilene, slik at tjenestemenn raskt kan bevæpne seg når farlige situasjoner oppstår. Politiet må få biler som er sikret mot skudd, såkalte halvpansrede biler. Flere tjenestemenn må ut i operativ tjeneste. Det bør debatteres om hver enkelt tjenestemann skal få sitt personlige våpen. Vil justisministeren bekrefte at særlig kravet om å få våpen i kupeene vil bli etterkommet øyeblikkelig, slik at ikke flere politifolk blir satt i livsfare – med øyeblikkelig mener jeg innen utgangen av neste uke? Vil de andre kravene bli etterkommet i løpet av i hvert fall februar måned, slik at vi nå kan slutte opp om politiets kamp mot den voksende kriminaliteten?


Mitt spørsmål går til undervisningsministeren. Jeg skal love ikke å spørre om gasskraftverk. Ved Høgskolen i Rogaland er situasjonen at rundt 100 ansatte må jobbe i brakker. Studentene trør nesten oppå hverandre. I lengden er situasjonen uholdbar. Det haster med det nybygget som har vært diskutert i flere år, men som en ennå ikke har fått prosjektmidler til. Mitt spørsmål er ganske enkelt om undervisningsministeren nå vil legge sin tyngde inn for å få fortgang i dette prosjektet? Jeg hadde håpet at vi kunne få til et resultat ved hjelp av vår felles tyngde.


Jeg er glad for at statsråden maner til edruelighet når det gjelder trafikksikkerhetsspørsmål. Jeg synes det i denne sammenhengen også er grunn til å huske på at et av de land i verden som har flest drepte i trafikken, er USA, og det er vel vanskelig for Fremskrittspartiet å påstå at de står veldig langt tilbake når det gjelder veibygging. Så det er også andre ting som skal til. Men jeg har et spørsmål til statsråden. Jeg blir litt forferdet hvis det er slik at mer bompenger på E18 er det eneste tiltaket som skal til for å øke konkurransekraften på Vestfoldbanen. Sist man gjorde det, da man bygde E18 i nordfylket, gikk jernbanetrafikken dramatisk ned, og veitrafikken vokste. Hvilke tiltak vil statsråden sette i verk for å få opp konkurransekraften på Vestfoldbanen?


Jeg tror faktisk at Fremskrittspartiets statsskrekk er mye, mye større enn Sosialistisk Venstrepartis markedsskrekk. Det er faktisk slik at jeg på en rekke områder tror at markedet er den riktige regulatoren, men skal den være det må det også være visse spilleregler. Jeg tror ikke på den frie konkurranse, jeg tror på en konkurranse som har visse spilleregler å følge, slik at det fungerer. På telesektoren er det veldig viktig at det er slike spilleregler, hvis ikke, vil det bli ulike typer tjenester og priser over hele landet. Jeg tror at det gamle Televerket faktisk gjorde en god jobb som forvaltningsbedrift. Så ble det AS – det stemte vi imot, det burde vi kanskje ikke gjort den gangen – og også som statsaksjeselskap har de gjort en god jobb, lenge før konkurrentene kom inn og lenge før man så perspektivene og hvor tøff konkurransen ville komme til å bli. Prisene gikk nedover og tjenestene ble bedre. Det er ganske fantastisk. Egentlig burde Fremskrittspartiet gå i seg sjøl og undre seg på hvordan det er mulig at et statsselskap i et land som har vært så vanskelig å bygge ut som Norge, kan være landsomfattende og være blant dem som har de billigste og noen av de beste tjenestene i Europa. Hvordan kan det være mulig? I Fremskrittspartiets ideologiske verden burde det egentlig være en absurditet, men jeg tror ikke de akter å bruke tid på å tenke gjennom det, for de har en slags fobi som går ut på at alt staten gjør, må bli galt. Jeg tror markedet har sin rolle å spille, men jeg tror ikke det frie markedet nødvendigvis er det beste. Jeg tror det markedet som har spilleregler å følge, er det markedet som kan føre til at vi får et godt samfunn å leve i, og at vi får reguleringer som gjør at vi ikke får de aller mest negative utslagene av de frie markedskreftene. De tar nemlig ikke noen menneskelige eller samfunnsmessige hensyn. Det er der vi er nødt til å gripe inn.


Jeg har merket meg de ulike synspunktene som har kommet fram i behandlingen av denne saken når det gjelder det som er å betrakte som å bli syk, utover normal graviditet. Jeg er veldig opptatt av at vi skal se på dette i de vurderingene vi nå gjør, slik at vi får også dette med i den totale gjennomgangen. For det bør jo ikke være slik at fordi man er student, får man ikke nyte godt av de ordningene som vi ellers har i samfunnet.


Nå fikk vi faktisk et nytt eksempel på at motstanderne av forslaget møter seg selv i døren. Man skal lytte til de faglige råd, for det gjør visst ikke Fremskrittspartiet, selv om vi har et mye bredere grunnlag for å vurdere vårt forslag. Det er én instans, og det er den faglige instansen som nå representanten Torve viser til, som mener at Fremskrittspartiets forslag om tvungen kjemisk kastrering vil gjøre overgriperen farligere. Da synes jeg at Arbeiderpartiet og representanten Torve skulle si at vi vil ikke ha noen frivillig behandling, heller, vi kan ikke la noen pedofile få frivillig behandling, for da blir de farligere – hvis man skal være konsekvent i sine meninger. Poenget er, som statsråden har vært inne på og som det blir sagt her, at det finnes mange tiltak. Det er ingen som har kritisert Regjeringen for alle de tiltakene de har iverksatt. Vi støtter dem. Så mener vi at det går an å bruke enda flere tiltak. I salen er man helt enig om at de som begår seksuelle overgrep mot barn, uansett om de er alvorlige eller ikke, som noen framholder det, skal tas. Da vil vi ha flere tiltak å bygge på for å møte utfordringene. Noen av holdningene skapes også her. Når forslagsstillere blir beskyldt for at det er underliggende «strømninger», «oss mot røkla», «menneskesyn» osv. som gjør at vi fremmer dette forslaget, så skaper flertallet i denne salen noen holdninger som demper det vi alle sammen er enige om, nemlig at flere tiltak, og strenge tiltak, for å hindre overgrep mot barn må på plass. Jeg setter Torves utsagn om underliggende «strømninger» opp mot det som faktisk har kommet fra advokaten til lommemannen. Når det gjelder lommemannen, som har tilstått 16 tilfeller av overgrep mot barn, sier advokaten: Lommemannen er ferdigsonet dersom han bare dømmes for de 16 tilfellene han har erkjent, fordi han har sittet to år i varetekt. For 16 overgrep mener altså jurister at to år er nok! Det er de samme holdningene som sendes ut herfra når man avviser forslaget og bruker den type argumenter mot forslagsstillerne. Ingenting er treffsikkert. Vi har ingen tiltak som gir garantier, men jeg tror at vi gjennom flere tiltak, samlet sett, kan nærme oss en garanti mot ytterligere overgrep mot barn.


Ja, seminar er jo for flere av regjeringspartiene en yndet form å drive politikk. Så det skulle passe. Det har vært en spesiell debatt som vi nå runder av. Den har vært preget av kommunikasjonsavdelingene. Det er de som har vokst mest i regjeringsapparatet. Jeg har ventet på et oppgjør fra Arbeiderpartiet. Det ble varslet tidlig. Men et oppgjør bør ha substans og relevans, begge deler manglet. Et oppgjør handler ikke om å klistre karakteristikker på motparten, men om å diskutere realiteter. Det har vi ikke sett. Arbeiderpartiet har tatt et oppgjør med stråmenn – et oppgjør med standpunkt som veldig få i denne salen har. De gir inntrykk av at det er et budsjett som er tilpasset situasjonen, uavhengig av om man venter høy vekst eller lav vekst. Det er ikke troverdig, men vi får huske dette når den første krisepakken kommer, om den var så godt tilpasset dette budsjettet som det en trodde. Men det er litt rart når alle som er uenig i enhver prioritering fra regjeringen, blir omtalt som enten sutrete, sure eller negative. Det er ikke en veldig konstruktiv form for debatt. Jeg registrerer ut fra denne debatten at asfalt skaper inflasjon i landet, mens turbiner ikke gjør det. Bygger en veier, bryter en handlingsregelen, men bygger en et kraftverk, så gjør en det ikke. Og hvis et sosialdemokratisk styre, f.eks. i Hellas, har kjørt landet på dunken, må en for all del ikke redusere skattene i Norge, selv om overskuddet i norsk statsbudsjett er på 345 mrd. kr. Fremskrittspartiet har hatt som tilnærming at vi her diskuterer statsbudsjettet nettopp for Norge, ikke for Hellas, og da må vi ta hensyn til de mulighetene som en har her til lands. Arbeiderpartiet har angrepet en dynamisk skattepolitikk som ingen her har forsøkt å forsvare, og Arbeiderpartiet mener de ansvarlige har 345,7 mrd. kr i overskudd på statsbudsjettet, mens de uansvarlige har 344,8 mrd. kr i overskudd. En del av debatten har handlet om økonomisk vekst, der en får inntrykk av at alt som går godt, skyldes rød-grønn politikk. Jeg vil lese fra Økonomiske analyser 3/2010. Der står det: «Etterspørselen fra petroleumsvirksomheten bidro dermed i meget høy grad til konjunkturoppgangen som tok slutt ved årsskiftet 2007/2008, og ga impulser som deretter motvirket konjunkturnedgangen i kjølvannet av finanskrisen i 2008 og i 2009.» Jeg tror vi skal gi æren til dem som har investert mye i Norge, på tross av manglende petroleumsmelding og på tross av at flere av regjeringspartiene egentlig ikke ønsker at den næringen skulle investere mer i Norge. Så æres den som æres bør. Fremskrittspartiet har etterlyst ambisjoner og handlekraft. Det har vært det for flere i opposisjonen, men vi har ikke fått det fra regjeringen, dessverre. Men jeg tror ikke dette er siste gangen vi diskuterer budsjettall for Norge for 2012. Dessverre nytter det ikke bare å snakke om solskinn når vi ser mørke skyer, da må vi forholde oss til skyene, men det får vi vel gjøre en annen dag.


Det var interessant å registrere at representanten Lysbakken var svært kritisk til regjeringens håndtering av flyktningsituasjonen, men jeg skulle likt å se en regjering som hadde klart å hive seg raskere rundt for å få på plass bl.a. de mottakssentrene man nå får på plass. Denne regjeringen leverer også i en svært krevende situasjon, og det er jeg absolutt veldig glad for at regjeringen gjør. Så registrerer jeg at representanten Lysbakken er veldig opptatt av å framstille seg selv og SV som det partiet som er snillest i klassen – dumsnilt, vil noen kanskje hevde. Men dette handler selvfølgelig om hvor mange man skal ta imot. SV er imot, tydeligvis, at man skal sende ut dem med ulovlig opphold – jeg er glad for at det er et bredt stortingsflertall som er for å sende ut dem som ikke har lovlig opphold i Norge. Men spørsmålet blir egentlig: Hvor mange mener SV man skal ta imot? Man var ikke enig i forliket på 8 000, man ville ta imot langt flere, og nå snakker man omtrent som om man vil åpne grensene. Hvor mange titalls tusen i året synes SV det er naturlig at Norge tar imot?


Eg prøver meg på nytt – til olje- og energiministeren: «Statoil har rundt 200 eigedommar som SFT reknar som forureina. Selskapet brukar til dømes mykje større beløp på ulike former for sponsing enn på å rydde opp i gamle miljøsynder. Selskapet brukar ca 5. mill. kroner årleg på å rydde i gamle utslepp frå bensinstasjonar, og eit tilsvarande beløp på gamle tankanlegg. Er statsråden nøgd med selskapet si handtering av saka, eventuelt vil generalforsamlinga gripe inn for å få eit høgare tempo på oppryddinga?»


Representanten Dørum har lagt fram et forslag om å støtte Forsvarets framtidige styrkestruktur, med unntak av antall HV-distrikter. Han sa også litt om antall heimevernssoldater. I framtiden blir det en reduksjon på 10 pst. i antall heimevernssoldater, altså fra 50 000 til 45 000. Det er jo ikke så lenge siden vi reduserte antallet fra 83 000 til 50 000, så jeg synes ikke dette rimer helt. Jeg trodde at Venstre var veldig opptatt av Heimevernet, som jeg er sikker på at de er. Det å redusere antallet med såpass mange menn, er en ganske betydelig og stor nedgang.


Jan Olav Olsen brukte som begrunnelse for at Høyre ikke var med på en del av merknadene, at dette var detaljstyring, og de ville dermed ikke være med på dem. Høyre og regjeringspartiene har gått ut av en del merknader som stort sett går på institusjonenes ansvar – og kaller dette detaljstyring. Hvis meldingen og vår innstilling ikke skulle gå inn på noen detaljer, ville det kanskje ikke bli så veldig mye igjen verken i meldingen eller i vår innstilling. Men det som er viktig for mindretallet – og som Jan Olav Olsen kaller detaljstyring – er å pålegge og fortelle institusjonene, universitetene og høyskolene at de må ha struktur, og at de må ha modeller for hvordan de skal greie å rekruttere folk til forskerstillinger og stimulere folk til å ta en doktorgrad, en postdoktorstilling osv. Vi skriver en del om det integrerte miljøet og behovet for å integrere disse nye doktorandene i de faglige miljøene. Det følte heller ikke Høyre behov for. Vi skriver en del om at disse stipendiatene og postdoktorstillingene er viktige ressurser i et fagmiljø for å kunne drive forskningsbasert undervisning osv., og vi skriver om det som går på veilederutdanning, at institusjonene har strukturorganisering for å drive en god veiledning, og at dette ikke bare er den enkelte veileders, men et samlet miljøs ansvar. Det var disse tingene Høyre meldte seg ut av. Høyre hadde åpenbart ikke behov for å gi disse føringene overfor institusjonene. Jeg vil derfor gjerne spørre Jan Olav Olsen: Hva er det som er så detaljstyrende innenfor dette i forhold til resten av det vi skriver i innstillingen, og resten av det som ligger i meldingen?


Vi kjem ikkje til å føreslå noko som sprengjer vinmonopolordninga. Det veit vi at det ikkje er grunnlag for, det kjem vi ikkje til å føreslå. Eg har stor respekt for desse produsentane, men eg klarar ikkje skjøne logikken når Senterpartiet er for å selje alkoholhaldig drikke frå gardsbruk når det er 4,6 pst. alkohol, men når det er 4,8 pst., vert det plutseleg eit mareritt for alle aktørar. Eg skjøner ikkje logikken. Det hadde vore konsekvent viss Senterpartiet var imot alt, men det er dei jo ikkje. Det er dei ikkje, og det er det som forundrar meg med den linja som Senterpartiet vel, det er inga klar haldning, ikkje noko klart linjeval i kvar grensene går, og difor meiner eg argumentasjonen vert dels påteken.


Fremskrittspartiet var bl.a. det eneste partiet i denne salen som faktisk sto utenfor pensjonsforliket, der bl.a. SV var med på å drive – kan man si i motsatt retning – et pensjonsran av dem som blir eldre, gjennom en underregulering av grunnbeløpet i folketrygden med 0,75 prosentpoeng hvert eneste år i forhold til lønnsutviklingen i samfunnet for pensjonister. Dette bør man kunne se på på mange måter. Jeg deler ikke representantens begeistring for at det har blitt knallrødt i Tromsø, og det tror jeg ikke innbyggerne heller kommer til å glede seg over så veldig lenge. Det er helt feil som representanten Bergstø sier, at konkurranseutsetting – det er ikke snakk om privatisering, det er snakk om å konkurranseutsette for å sørge for at man betaler den rette summen for den rette tjenesten – er å brutalisere arbeidslivet. Men at SV har det synet om at private er en styggedom, må jeg bare ta til etterretning. For Fremskrittspartiet er enhver arbeidstaker like mye verdt – enten han jobber i offentlig sektor eller i privat sektor.


SV støtter fullt og helt forslaget fra representantene Åslaug Haga og Endre Skjørestad om å gjeninnføre den midlertidige loven om rett til innsyn i overvåkingspolitiets arkiver fram til 31. desember 2003. SV foreslo sammen med Arbeiderpartiet i budsjettinnstillinga for inneværende år at denne loven burde forlenges. For SV betyr innsynsloven spesielt mye. Vi har mange medlemmer som har opplevd hvordan overvåkingspolitiet ulovlig har overvåket dem, vi har medlemmer som har fått reduserte muligheter og redusert livskvalitet fordi deres politiske engasjement for en bedre verden ble ansett som en trussel mot rikets sikkerhet. Mennesker i Norge opplevde at ektefeller ble bedt om å angi hverandre, at det ble umulig å få arbeid, at venner de stolte på, i virkeligheten stod på det såkalte hysj-politiets informantlister – og at årsaken til dette var et lovlig og legitimt politisk ståsted og engasjement. SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet ønsker at innsynsloven skal gjeninnføres fram til 31. desember i år, altså i ett år ekstra. Dette får vi ikke flertall for, noe vi beklager. Rett før fristens utløp 31. desember i fjor kom det inn tusenvis av søknader til Innsynsutvalget. Etter hvert som enkeltpersoner har fått oversikt over hva som ligger i mappene deres og dette er blitt kjent, har det vist seg at stadig flere har følt behov for å sjekke om de har mapper på seg, de også, og i så fall hva som er innholdet i disse mappene. Man kan ikke utelukke at opplysninger som kommer fram gjennom innsyn i mapper i tida framover, kan lede til at flere enkeltpersoner og nye grupper ønsker å sjekke sine mapper. Som forslagsstillerne peker på, er kvinnebevegelsen og den samiske befolkning eksempler på grupper som seint er blitt klar over at de kan ha blitt utsatt for overvåking. Vi kan heller ikke utelukke at noen ikke har vært klar over at fristen for å be om innsyn utløp 1. januar. Siden Innsynsutvalget vil være operativt i relativt lang tid framover, og det, som vi nå har påpekt, finnes mange gode grunner til at fristen bør forlenges med ett år, mener vi det er sterkt å beklage at det ikke blir flertall for forslaget fra representantene Haga og Skjørestad, et forslag som også har vært fremmet av SV og Arbeiderpartiet tidligere.


Jeg vil bare få statsråden til å understreke det hun nå sa, nemlig at medlemsstatene kan innføre – og bruke – en komprimert variant. Dette er en sak som i hovedsak har full tilslutning. Vi ønsker altså en felles utdanning, men vi er også opptatt av at den skal virke rekrutterende – og ikke motsatt. Da er det viktig å understreke at Norge kan bruke en komprimert variant, med 140 timer undervisning istedenfor 280 timer. Jeg ber statsråden bekrefte at det vil bli lagt til rette for at Norge kan bruke den komprimerte modellen, slik at vi får en god virkning – som ikke på noen måte er rekrutteringsavvisende.


Jeg er av og til litt forundret over en del av de replikkene som kommer, og at det samme tydeligvis må sies om igjen og om igjen. Det er flere representanter fra SV som har vært oppe på talerstolen i dag og sagt at utgangspunktet vårt nå er at man ikke står for et regjeringsalternativ som har som utgangspunkt å øke skattene. Men de partiene som har tradisjon for å øke noen skatter som heter egenandeler, er jo regjeringspartiene. Jeg regner med at vi om et par dager kommer til å få se et statsbudsjett som øker de skattene igjen, og vi vet hvem det rammer. Det er folk med lave inntekter; mange av dem har ikke engang arbeid, men må leve på trygd og stønader. Den skatteøkningen skulle jeg ønske at også Høyre hadde bekymret seg litt mer for. Når det gjelder verdiskaping, hadde jeg en replikk tidligere i dag der jeg tok til orde for en større satsing på forskning, utvikling og utdanning. For det er nemlig det som kan trygge framtida vår og gjøre at vi har noen arbeidsplasser å leve av i framtida. Det er ikke kutt og sparing som kan trygge framtida for oss, våre barn eller barnebarn.