La meg starte med å gi eit illustrerande eksempel på den situasjonen Noreg er i i dag: Vest-Agder hadde ved inngangen av året rundt 14 000 oljerelaterte arbeidsplassar. No er talet eit sted mellom 9 000 og 10 000 arbeidsplassar. 30 000 oljejobbar i Noreg vil forsvinne i løpet av kort tid, anslår SSB. Sidan 2013 har over 15 000 jobbar allereie forsvunne. Dette er dramatiske tal for dei som mistar jobben, og eit viktig varsku for alle oss i denne salen. Noreg treng rett og slett å byggje ein ny økonomi, og dersom ikkje Stortinget og regjeringa snart tar innover seg alvoret og verkeleg tar større grep, vil oppseiingane fortsetje utan at det finst alternativ for kompetente og dyktige folk. Det vil vere eit dobbelt tap for Noreg. Omstillinga til eit mindre oljeavhengig Noreg må kome raskare enn mange trudde for berre få år sidan. Likevel ser vi lite handlekraft frå regjeringa. I ein situasjon kor vi treng kraftig å byggje opp støtta til forsking, utvikling, innovasjon, oppskalering og teknologisatsing innanfor andre næringar enn olje og gass, fortset regjeringa å investere dei store pengane i nettopp olje og gass. Det er illustrerande at 13 pst. av dei totale forskingsmidlane går til olje og gass, medan berre 3 pst. går til fornybar energi. Den same manglande erkjenninga ser vi innanfor innovasjonsverkemidla, eksportstøtteordningane og verkemiddelapparatet generelt. Olje og gass får forrang, og dermed blir dagens økonomi sementert. Det grøne skiftet er i realiteten ein bløff – det skjer rett og slett ikkje i Noreg i dag. Noreg treng ein langsiktig omstillingspolitikk for å unngå ein brå brems med langvarige konsekvensar for økonomien og dei sysselsette. Ein slik politikk må hjelpe oss med gradvis å orientere oss bort frå olje og gass som det store lokomotivet i norsk næringsliv. Oljenæringa vil vere viktig i mange år framover, men omstillingsbehovet vil ikkje forsvinne sjølv om oljenæringa kan kome til å oppleve nye oppturar. Tidlegare tiders langsiktige oljepolitikk la grunnlaget for den gode økonomiske situasjonen vi har i dag, men no må vi leggje grunnlaget for framtidig verdiskaping og velferd. Viss vi ikkje prioriterer omstilling høgt nok, let vi kortsiktige økonomiske og politiske omsyn gå føre den totale velferda, på tvers av generasjonar. Resultatet kan bli høgare arbeidsløyse og lågare skatteinntekter og eksportinntekter. Da har vi gått i luksusfella. Måla i ny norsk økonomi må vere ein stor auke i eksportnæringar utanfor olje og gass, ei målretta overføring av kompetanse frå olje og gass til nye område og å skape fleire titals tusen eksportretta arbeidsplassar – mange av dei i verksemder som enno ikkje finst. Og til slutt: Vi må vere aktive når det gjeld det at ny teknologi er i ferd med å endre føresetnadene for all produksjon og verdiskaping. Datamaskiner kan gjere stadig meir komplekse kontoroppgåver, og ei rekkje manuelle yrkesgrupper risikerer å bli automatiserte bort. Internett og delingsøkonomien gjer at nye verdikjeder veks fram, og den globale konkurransen blir skjerpa. Det kan vere gode nyheiter for Noreg dersom vi er offensive, men det er dårlege nyheiter dersom vi er passive. I SVs alternative statsbudsjett gjer vi seks overordna grep for å starte eit reelt grønt skifte: For det første bruker vi 7 mrd. kr mindre av oljepengane enn regjeringa. Inntektene frå olje og gass kjem til å gå kraftig ned i åra som kjem. Det betyr at det nivået vi i dag har på oljepengar, er altfor høgt. For det andre legg vi om verkemiddelapparatet for å fremje eksportnæringar utanfor olje og gass. Vi føreslår omlegging av Garanti-Instituttet for Eksportkreditt og Eksportfinans. Vi føreslår å utfase dei særskilte offentlege støtteordningane til oljeforsking. Og vi føreslår å bruke Innovasjon Noreg meir målretta for å fremje det grøne skiftet. For det tredje føreslår vi kraftig styrking av risikoorientert kapital. Det er for stor risikoaversjon i verkemiddelapparatet i dag. Vi anar ikkje kva vi kjem til å skape i framtida, men vegen dit er risikofull og full av forsøk og konkursar. Vi må vere villige til å satse. For det fjerde føreslår vi omfattande, særskilde satsingar innanfor område det er grunn til å ha tru på i framtida: havvind, CO2-lagring, aquakultur, bioøkonomi og teknologi generelt. Det er få land – om noko – som har klart stor omstilling av økonomien ved å føre ein næringsnøytral politikk, noko som vi dessutan ikkje har i Noreg i dag, all den tid dei store satsingane er innanfor olje og gass. For det femte føreslår vi ei særskild satsing på kysten. Vi har kalla satsinga «elektrifisering av kysten». I det ligg ei omfattande satsing på nærskipstrafikk, ferjer og fiskebåtar. Ikkje berre vil det redusere utsleppa – det vil også styrkje ei verftsnæring i krise. For det sjette føreslår vi ei opprusting av regionane si evne til å drive fram omstilling. Regjeringa har kutta veldig i dei regionale utviklingsmidlane og dermed fråtatt dei som har skoen på, å drive aktiv politikk. Eg vil med dette ta opp dei forslaga SV har fremja.


Jeg vil gjerne stille et spørsmål til statsministeren. Statsministerens parti sliter med elendige meningsmålinger, og den siste i dag gir Kristelig Folkeparti en oppslutning på under 6 pst. Nå skal man jo ikke fortvile over én dårlig måling, og en skal heller ikke la seg styre av dårlige meningsmålinger hvis en har et viktig politisk prosjekt. Men når man får mange dårlige målinger, kan det jo være et uttrykk for at velgerne er skuffet og ikke har tillit til den politikken som Regjeringen fører, og som sådan mane til ettertanke hos statsministeren. Land og strand rundt lyser fortvilelsen fra folk som opplever kutt i omsorgstjenester og på skolesektoren. Jeg har noen tilfeldig valgte eksempler her, fra Evenes kommune, som må kutte i rammetimetall, fra Tysfjord kommune, der man diskuterer å slå sammen klasser, fra Bergen kommune, der en av foreldrene sier at det særlig er de svakeste elevene det går ut over. (Presidenten klubber.) Kan statsministeren skjønne at velgerne er skuffet?


Det burde ikke overraske noen av SV er imot kontantstøtten. Det har vi vært siden dag én. Vi mener at det er riktig å satse på barnehager og en omsorgsform som er til gagn for barna. Vi er stolte av at SV sammen med Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Fremskrittspartiet har framforhandlet en avtale som fører til at barnehagesektoren i Norge til neste år får nesten 2 milliarder kr mer. Fra 1. august neste år får vi en gjennomsnittspris på 2 500 kr og fra 1. januar 2004 – altså om et års tid – får vi en makspris på 2 500 kr. Året deretter får vi en makspris på 1 500 kr pluss den prisstigning som måtte ha vært i perioden. I tillegg får vi en massiv utbygging av barnehageplasser, slik at mange som i dag ikke har mulighet til å få en barnehageplass, vil kunne få det. Det største problemet i dag er mangelen på barnehageplasser for barn under 3 år. Etter at kontantstøtten kom, har det i praksis nesten ikke vært bygd ut barnehageplasser for de aller minste barna. Det gjør at svært mange, i hovedsak mødre, som hadde ønsket å være ute i arbeidslivet, som hadde ønsket utdanning, som hadde ønsket å delta i samfunnslivet, ikke har mulighet til det. Når staten nå har en ordning med kontantstøtte, velger man selvfølgelig å ta imot den. Svært mange av disse ville ha valgt annerledes hvis de hadde hatt valgfrihet, men realiteten er at kontantstøtten ikke har skapt valgfrihet. Den har skapt det motsatte, for man har ikke et valg når det gjelder å få barna inn i barnehager hvis man ønsker det. Barnehagekameratenes store forlik om barnehager gir en reell valgfrihet, og det er jeg meget stolt av. Så til skattebiten av forliket. Det er ingen hemmelighet at dette har vært Fremskrittspartiets ønske i disse forhandlingene. De har fått gjennomslag for det, og som motytelse har vi fått gjennomslag for det som har vært viktig for oss, nemlig utbygging og lavere pris. Samtidig skal man også huske på at Dagens Næringslivs reknestykke er feilaktig, for når vi får en makspris på 1 500 kr, er effekten av skattefradraget helt marginal. Da får vi en total kostnad på barnehager for hver enkelt familie som er langt lavere. I tillegg vil man ikke ha de samme kostnadene i skattesystemet som før.


Berre for at det ikkje skal vere nokon tvil, vil eg gjerne gjenta det eg sa i hovudinnlegget mitt: Vi er svært godt nøgde med innstillinga frå komiteen og med saksordføraren sin jobb. Og lat meg leggje til når det gjeld svaret frå statsråden, der han seier han føler seg bekvem med det som er komme fram her i dag: Det er eg veldig nøgd med. Så lat det ikkje vere tvil om det. Eg lurer på korfor saksordføraren har interesse av å så tvil om det. Sjølvsagt er det ein samanheng mellom korleis ein vel å organisere forhandlingane, kven som får lov til å delta i forhandlingane, og resultata. I denne samanhengen handlar det om kven norske styresmakter definerer som gjeldande partar. Er det utelukkande forskarar, styresmakter og representantar for Noregs Fiskarlag, eller er det også andre gjeldande partar i fiskeriforhandlingane med andre land? Sjølvsagt er det ein samanheng mellom korleis ein organiserer dette, og resultatet av forhandlingane. Det skulle vere ganske openbert ut frå internasjonale miljøforhandlingar at grad av openheit, grad av deltaking og grad av demokratisk kontroll absolutt har innverknad på resultatet. Her innser eg at vi er i mindretal på Stortinget, men som eg sa i mitt hovudinnlegg: Eg er viss på at internasjonale trendar er på vår side og jobbar for oss i denne saka.


Komiteens leder bruker mye tid på å si at virkeligheten har forandret seg, og dermed må man fram med nye virkemidler knyttet til industrien. La meg først bare ta en liten parentes om dette, for hvis det virkelig var slik, burde Fremskrittspartiet nå være enig i at det ensidige inflasjonsmålet som man har innført, var det i utgangspunktet Fremskrittspartiet som var alene om i denne sal. Så fikk man plutselig lurt med seg stortingsflertallet, og etter den tid har det altså virkelig gått unnabakke for norsk industri, med en rekordsterk krone og et rekordsterkt rentenivå, som i all hovedsak kan tilskrives at vi har fått et helt nytt mål for hvordan dette skal fastlegges. Vi skal altså ikke ha sammenheng lenger i den økonomiske politikken. Finanspolitikk og pengepolitikk henger altså ikke lenger sammen, og det er det industrien som må blø for, og industrien kan sende en lite vennlig tanke til Fremskrittspartiet som har vært de som har målbåret dette i denne salen. Det betyr at hvis man mente at man skal ha nye virkemidler, ville det første være å få en penge- og finanspolitikk som henger sammen, og en mindre uavhengig sentralbank. Fremskrittspartiet er i stor grad skyld i at norsk industri nå blør, og det må også Fremskrittspartiet ta innover seg. Så legger jeg merke til følgende, og det er i grunnen det som er min utfordring til Fremskrittspartiet: Fremskrittspartiet har klart det beundringsverdige kunststykket å late som at de er innenfor, og late som at de er utenfor, på samme tid. Det er det sterkeste opposisjonspartiet, samtidig som det ved alle viktige korsveier har gitt støtte til den sittende regjering. Det betyr at Regjeringen nå er bastet og bundet til Fremskrittspartiet, og jeg antar at Fremskrittspartiet på samme måte er bundet til Regjeringen, i en litt merkelig symbiose. Her om dagen var Carl I. Hagen på Shippingklubben og gjorde sine hoser grønne, eller kanskje han gjorde sine hoser blå. Iallfall slapp han der katta ut av sekken og sa at hans mål var en regjering av Fremskrittspartiet og Høyre. Det betyr altså at man i dag på en måte later som at man er både innenfor og utenfor – man er i opposisjon til Høyre-politikk, og man er i posisjon når det er nødvendig. Det interessante spørsmålet til Siv Jensen blir følgende: Er hun enig i dette? Er Fremskrittspartiets langsiktige prosjekt en regjering av Fremskrittspartiet og Høyre? I så fall betyr jo det at Fremskrittspartiets retorikk på mange felt må endres.


Jeg vil presisere at det mangler ikke penger, og Regjeringen har ikke kuttet, som jeg hørte representanten Dørum sa tidligere i dag. Det er helt feil at Regjeringen har utført noe kutt på dette budsjettet. Tvert imot: Vi har økt budsjettet både i revidert nasjonalbudsjett og nå i salderingen av 2008-budsjettet. Og vi har lagt inn full effekt av basisbevilgningsgjenopprettelsen av kuttet i 2009-budsjettet. Så jeg ser optimistisk fram mot 2009. Når Dørum nå snakker om både lønnsjustering og pensjonspremieutfordring som er kommet, gjelder det dels utgifter som påløper i 2008, og dels utgifter som påløper i 2009. Jeg velger da å ta utfordringen om å tenke gjennom hva slags struktur vi har på den måten vi dekker opp for eventuelle endringer i lønnsoppgjør på med hensyn til det som er lagt inn i budsjettet. Det blir en viktig oppgave for arbeidet som Regjeringen skal gjøre framover i 2009, og enn så lenge er jeg svært glad for at vi har fått de 160 millionene til sektoren i år.


Jeg skal bare si noen få ord om SVs forslag om å stoppe salget av våpen til «land som begår grove menneskerettighetsbrudd og overgrep mot egen befolkning». Et litt humoristisk poeng er at for dem som bare begår litt mindre grove menneskerettighetsbrudd, er det ok. Det er ikke slik at Norge selger våpen til land som begår grove menneskerettighetsbrudd. Vi selger forsvarsmateriell. Og av de landene som man mener har disse grove bruddene, antar jeg at det er Saudi-Arabia som er det landet man er mest opptatt av, hvor det var 2,4 mill. kr i fjor – selvfølgelig et sjenerende og stort tall. Men det man eksporterer, er altså det som kalles kategori B-materiell. Det er alt fra hjelmer til sanitetsutstyr til enkelte komponenter. Det er den typen ting man eksporterer – det er det som går under kategorien forsvarsmateriell. Når man fremmer et forslag, må man først sette seg inn i hva det er man snakker om, hvilke land snakker man om, skal man lage det generelt, og hva er konsekvensen av det man foreslår. Har partiet SV virkelig gått inn og sett på: Hva vil konsekvensen være av det de gjør? Hva vil konsekvensen være for våre allierte? Samarbeidsprosjekter vil kunne legges på is. Mange arbeidsplasser går tapt. Hvilken ingeniørkunnskap forsvinner? Hva med samarbeidet mot FFI? Har de gått inn i alle disse detaljene før de fant denne setningen – i hui og hast? Eller er det hopp-og-sprett-politikk, som egentlig bare er for å vise et politisk poeng, som er formulert på en svak måte, som ikke er korrekt, og som dessuten ikke stemmer overens med hva vi faktisk eksporterer? Poenget er avvist.


Den viktigaste fornyinga av Noreg er den digitale. I dag kan ein f.eks. bytte fastlege på nett, ein kan endre adresse, ein kan søkje lån i Lånekassa, eller ein kan levere sjølvmeldinga på nett. Dagens offentlege nettløysingar er berre byrjinga. Når vi legg tenester ut på nett, vert det enklare for innbyggjarane og for næringslivet, fordi dei kan bruke tenestene når dei vil. Men vi har nokre utfordringar. Offentlege nettenester har vore for lite samordna. Dette gjeld særleg innlogging, der innbyggjarane har måtta halde seg til eit kaos av passord og PIN-kodar – eitt passord til NAV, eitt passord til Skatteetaten, eitt til Lånekassa og eitt til kommunen. Dette ryddar vi no opp i. I desse dagar får innbyggjarane eit brev med PIN-kodar som kan brukast til innlogging på offentlege tenester. Ved fyrste innlogging kan ein registrere mobilnummer, slik at ein enkelt og greitt får PIN-kode på sms til seinare innloggingar. Denne ID-løysinga vil gjere det enklare for innbyggjarane å bruke offentlege tenester på nett. Noko av det viktigaste vi foreslår på budsjettet for 2009, er å utvikle ein felles offentleg infrastruktur for elektronisk identifisering. Det er foreslått 80 mill. kr til oppgåva, som DIFI har ansvaret for. IKT-satsinga har tidlegare vore behandla i transportkomiteen, men budsjettet for direktoratet vart i år etter Presidentskapets avgjerd, sendt kommunal- og forvaltningskomiteen. Men arbeidet knytt til IKT er framleis transportkomiteens ansvar og bør derfor òg debatterast av den komiteen. Eg har registrert at både Høgre, Framstegspartiet og Venstre i kommunalkomiteen kutta kraftig i driftsbudsjettet til DIFI – som representanten Helleland bør vete ikkje ligg i Florø, men på Leikanger i Sogn. Dette kuttet vil få dramatiske konsekvensar for utrullinga av elektronisk ID og difor òg for fornyinga av Noreg. Arbeidet med elektronisk ID er kanskje den viktigaste oppgåva direktoratet har neste år. Å redusere budsjettet slik dei tre borgarlege partia foreslår, vil innebere ei omfattande omstilling for direktoratet og ta merksemd og ikkje minst ressursar vekk frå arbeidet med elektronisk ID. Ein felles infrastruktur for identifisering vil vere til nytte både for innbyggjarane, for næringslivet og for offentleg sektor. Innbyggjarane og næringslivet skal kunne bruke éi innloggingsløysing til alle offentlege tenester. Forgjengaren min uttalte nyleg at viss han skulle ha gjort jobben på nytt, ville han ha arbeidd for ein felles standard på IKT-området. Det gjer godt at tidlegare statsrådar støttar denne regjeringa sitt arbeid. For det er nettopp å standardisere vi gjer. Allereie våren 2006 bestemte Regjeringa at vi skulle setje ned eit standardiseringsråd som skulle gi oss tilrådingar i dette arbeidet. Denne regjeringa har bestemt at IKT-utviklinga i offentleg sektor skal basere seg på opne standardar. I framtida vil vi ikkje akseptere at statlege verksemder låser brukarar av offentleg informasjon til lukka format. Regjeringa vedtok difor i fjor fyrste versjon av referansekatalogen for forvaltningsstandardar. Vi gjorde der HTML, PDF og ODF til obligatoriske standardar når statlege verksemder skal publisere på nett. Ei forskrift som skal påleggje kommunane det same, er no på høyring, og KS er hjartans einig med Regjeringa når det gjeld arbeidet med standardisering. Standardiseringsrådet har i desse dagar sluttført sitt arbeid med versjon 2 av referansekatalogen, der ein vil få dekt nye område for IKT-bruk i offentleg sektor. Denne skal no behandlast i departementet før den skal på høyring. Blant anna har dei sett på standardar for dokumentformat for utveksling mellom offentlege etatar og innbyggjarane og næringslivet, standardar for universell utforming og standardar for lyd, bilete og video. Så nokre ord om breiband. Eg registrerer at det er nokre litt uforståelege merknader om det i innstillinga. I Soria Moria-erklæringa lovde denne regjeringa breiband til alle. I sommar fekk vi ein rapport på bordet der det også går fram at 99,8 pst. av landet sine innbyggjarar no har tilgang til ei breibandsløysing. Vi har brukt 1 milliard kr i offentlege midlar. Staten har brukt 700 mill. kr, som har utløyst lokale og regionale midlar. 96 000 husstandar i Distrikts-Noreg har fått breiband, fordi denne regjeringa har sagt at vi skal ordne opp der marknaden ikkje ordnar opp åleine. Korleis opposisjonen då kan skrive at vi bryt løftet om breiband, er for meg ubegripeleg. Det må vel berre bety ein ting, nemleg ei anerkjenning av at Regjeringa har gjort noko som dei borgarlege partia aldri ville ha satsa på dersom dei sat i regjering.


Først til den forrige representanten, som sier at Monsens fortelling er «rystende». Ja, det er vi helt enige om. Monsen er en av dem som sitter på galleriet, og som sier at når han får forespørsler fra folk om de bør varsle en sak eller ikke, anbefaler han at de ikke skal varsle, fordi lovverket er for dårlig, og fordi oppfølgingen er for dårlig. Da blir det jo litt spesielt at den samme representanten som sa at han var rystet over det som ble sagt, i neste moment sier at han synes det er spesielt at noen ønsker å endre loven så tidlig etter at loven trådte i kraft. Dette er jo noen av dem som vet hva dette vil si, og hva denne saken handler om – hva dette med varsling handler om. Det er de som anbefaler oss å gjøre om på det lovverket og sørge for å få på plass en varslerenhet. Da blir det jo litt spesielt at de samme representantene omtrent tiljubler loven og hvor god den er, og de tiljubler Fafo-rapporten, som altså viser at 30 pst. av varslerne har store problemer. Hvis man går enda mer i dybden, tror jeg nok også at en del av varslerne der det vurderes slik at den nye paragrafen har fungert bra, også sannsynligvis vil nyansere bildet noe mer, på bakgrunn av de opplysningene jeg får. Jeg har fulgt opp i hvert fall én sak veldig tett og sett hvordan det offentlige agerer når det gjelder det å bli møtt som varsler. Jeg må si det var en ganske rystende opplevelse det også, å oppleve at det når man tar kontakt med forskjellige departementer, etater eller andre direktorater, ikke er rutiner for hvordan man skal håndtere dette. Og så har vi sett at flertallet i Stortinget i dag sier nei til å be regjeringen om å få på plass rutiner som gjør at det offentlige ivaretar varslerne på en god måte, ved å ha rutiner for hvordan man skal håndtere varslingssaker. Jeg synes det er ganske spesielt å høre både på statsråden og andre fra regjeringspartiene. Min opplevelse av dette er i hvert fall helt annerledes, når jeg hører hvor tiljublet dette er, og hvor fornøyd man er med varslerparagrafene, og hvordan de fungerer i dag. Og er det ikke sånn at med en gang man ser at noe ikke fungerer, burde man ikke da endre på det, i stedet for å vente? Det er jo det opposisjonen nå gjør. Vi ønsker å endre nå, fordi vi ser at det ikke fungerer etter intensjonene. Og i hvert fall, når jeg har hørt på alle som har vært oppe og hatt ordet i dag, har alle vært enige om at vi ønsker å gjøre noe med dette. Vi er opptatt av varslerne, vi ønsker å verne varslerne, men vi ønsker altså ikke å gjøre endringer i lovverket som gjør at flere vil få mulighet til å varsle. Man skal også få fram at det er noen bra kommuner, og bedrifter, som gjør mye, og som ønsker å ta varslere på alvor. Porsgrunn kommune har gjort om regelverket sitt, og de har bare hatt to stykker som har varslet i løpet av et år. De ønsker nå å se på hvordan man skal få flere til å varsle, fordi man er opptatt av at når det er kritikkverdige forhold, skal man ta det på alvor, og man skal gjøre noe med det. Så sier representanten Pollestad: En evaluering ser alle partiene fram til. Ja, hvis alle ser fram til det, kan vi ikke da i hvert fall sørge for å sette en dato for når vi skal være ferdige? Jeg har lyst til å utfordre regjeringspartiene videre: Når det gjelder de som har kjent det på kroppen, og som vet hva dette handler om, bør ikke det minste kriteriet være at de skal få lov til å være med i denne evalueringen? Det er det vårt forslag handler om. Vi ønsker å få satt ned et utvalg som skal gjøre denne evalueringen, hvor også varslerne, de som har varslet, skal få lov til å være med og få fram sin erfaring med det å varsle. Dessverre opplever vi at det er mange gode ord, både fra representanten Pollestad, fra representanten Karin Andersen og fra representanten Forsberg. Det er mange gode, fromme ønsker, men det er altså ikke vilje til å ta dette på alvor nå. De som har varslet og er varslere, de ønsker at vi skal ta dette på alvor nå og ikke vente. Representanten Forsberg og sannsynligvis representanten Gullvåg leser vel det LO-organisasjonene skriver om kongressen til LO, som ikke var for så veldig lenge siden, hvor bl.a. Per-Yngve Monsen var til stede og fortalte sin historie. LO Stat sier i hvert fall i etterkant at ja, vi har sovet i timen. I dag har stortingsflertallet muligheten til ikke å fortsette å sove i timen, men faktisk støtte opp om Fremskrittspartiets forslag, ta varslerne på alvor, sørge for at varslerne får et skikkelig vern, og at man får på plass en enhet som gjør at man får komme til noen og få hjelp til å finne ut om man er en reell varsler eller ikke. Det vil være til det beste for varslerne, det vil være til det beste for bedriftene, det vil være til det beste for alle å hindre at man risikerer økonomisk ruin fordi man reelt sett egentlig ikke er en varsler.


Såkornfond er en del av Regjeringens og dermed Senterpartiets langsiktige strategi. For tiden er det under etablering et investeringsfond for Indre Østlandet fordi START-fondet ikke fyller sin rolle som regionalt fond. Ifølge opplysninger foreligger det tilsagn om tegning av en kapital på vel 70 mill. kr, og for å få til et slagkraftig fond er det anslått et kapitalbehov på minimum 100 mill. kr. Komiteens flertall, som Senterpartiet er en del av, ber derfor om at det blir vurdert å opprette et såkalt såkornfond for Indre Østlandet. Er det såkornfond som skal være substansen i Regjeringens næringslivspakke, og er det det Enoksen mener skal løse næringslivsproblemene i Norge i lavkonjunkturperiodene?


Hvis dette var en oppfordring til representanten Halvorsen om å ta seg en tur utenlands, takker jeg for oppfordringen. Jeg skulle gjerne ha fulgt den, men det lar seg ikke gjøre akkurat nå. Det som står i SVs merknad, står jeg helt inne for. Det er klart, det er opplagt at det kan bli større problemer for fiskerinæringen hvis Norge skal behandles som tredjeland. Men det er ikke sånn at de som har brakt dette inn som det eneste argumentet for å godkjenne en utvidelse av EØS-avtalen til å gjelde det veterinære område, på noe som helst slags vis dokumenterer omfanget de vanskelighetene ville hatt. Da syns vi det er et for dårlig argument for å endre kontrollsystemet for mat. Dette var jo framme i høringene, opp og ned. Det var heller ingen der som kunne dokumentere hva slags type problemer som kunne oppstå. På spørsmål om hvem det var som stod klar til å overta Norges eksportandel, ble det vist til andre tredjeland, som eventuelt vil ha samme problemer med eksport til EU som Norge vil ha. Særlig fordi det er det eneste argumentet som tas fram med stor tyngde i dag, syns jeg at de som går inn for å anbefale denne avtalen, burde følt et vist ansvar for å sannsynliggjøre hva slags omfang av problemer det kunne være. Men vi anser at det fins ett argument for avtalen, og at det argumentet heter fisk, men det fins mange argumenter imot, og det dreier seg om forbrukervern.


Dette er inga enkel sak, og det burde det heller ikkje vere for nokon. Flytevest styrkjer sikkerheita til sjøs og reddar liv. Difor ønskjer vi at fleire skal bruke det. Likevel lèt for mange flytevesten liggje i båten – det er eit tungt argument for å påby det. Ein representant frå Arbeidarpartiet sa frå Stortingets talarstol at dersom eit påbod kan redde berre eitt liv, da er det verdt det. Men skal verkeleg Stortinget gjennomføre alle tiltak som kan hindre ulykker eller dødeleg sjukdom? Kva slags samfunn får vi da? Da ville ikkje berre flytevest ha vore påbode; det ville også f.eks. sykkelhjelm. I 2011 omkom tolv syklistar i Noreg, åtte av dei brukte ikkje hjelm, og to av dei kunne ha redda livet dersom dei hadde gjort det. Vi veit at solarium aukar sjansen for hud- og føflekkreft. Vi veit at røyking og alkohol drep. Vi veit at ekstremsport tar liv – berre i fjor døydde fire norske basehopparar. Dersom det handla om å bruke loven for å redde eitt liv, er det eit veldig stort tal på sikkerheitstiltak, forbod og påbod vi burde ha innført. Med ein heilt konsekvent politikk for tryggleik ville flytevest og sykkelhjelm ha vore påbode for alle. Røyking, brennevin, solarium, basehopping ville ha vore forbode. Dersom du tente deg ein sigarett i hagen, sykla til nærbutikken utan hjelm eller sette deg i seilbåten utan flytevest, ville det ha vore politiets plikt å straffe deg, ikkje fordi du skada andre, men fordi du braut ein regel som var laga for å beskytte deg mot deg sjølv. Kvar påske går folk i fjellet utan tilstrekkeleg utstyr eller kunnskapar, nokon forulykkar kvart år, men eg har ikkje høyrt om nokon som har føreslått å forby det, og ingen ville ha antyda at det ikkje å gå inn for å forby det, er å bere eit personleg ansvar for at desse menneska forulykkar. Det er ikkje slik i dag at alt som er farleg eller skadeleg, er forbode – ikkje eingong alt som er dumt, er det. Slik bør det heller ikkje vere. Dersom nokon sit i ei lita snekke og har lyst til å sole seg på heile kroppen, bør dei i kraft av si eiga fornuft få lov til det. Eit påbod blir særleg pussig dersom dei som sit i nemnde snekke, skal vere pålagde ved lov å ha på seg ein redningsvest, mens ein skjergardsjeep på over åtte meter skal få suse forbi i høg fart med ein rusa førar, ein mann over 40, utan at loven seier noko om det. Det er den praktiske konsekvensen av forslaget frå Arbeidarpartiet. Som SV-ar er eg for ein sterk offentleg sektor, eg er for ein effektiv og sterk stat, og eg er for lovar som ofte er strenge, som beskyttar alle, uavhengig av bakgrunn, uavhengig av klasse og uavhengig av kjønn. Men det er ikkje ein del av mi ideologiske overtyding at folk ikkje skal ha ansvar for seg sjølv; tvert imot meiner eg at fellesskap, reguleringar og det å dele er bra for alle, nettopp fordi det gjev folk ein større fridom til å leve sitt eige liv og ei større moglegheit til å ta vare på seg sjølv. Eg meiner difor vi bør vere svært varsame med å innføre forbod og påbod i spørsmål som handlar om kva enkeltmennesket gjer med seg sjølv og sitt eige liv. Men når min fridom set grensar for andre sin fridom, stiller saka seg annleis. Difor er eg for røykeloven, men imot å forby tobakk. Eg er for flytevest, men eg synest ikkje det skal vere politiets oppgåve å bøteleggje eit vakse menneske utan flytevest ein varm sommardag. Vi kan ikkje forby alt vi ikkje liker – akkurat den setninga har også høyresida brukt til det keisame gjennom tiår – men høyresidas parti går i bresjen for forbod mot det dei ikkje liker. Tiggeforbodet er det verste eksemplet. I staden for å løyse fattigdomsproblemet skal dei fattige jagast. Det er ein forkasteleg form for sosial renovasjon – tilnærminga til kvinneundertrykking og klesplagg som burka og niqab er det same. Framstegspartiet ivrar for forbod. Eg meiner at ei prinsipiell tilnærming til desse spørsmåla er å vere konsekvent skeptisk til å bytte fridom mot sikkerheit og like skeptisk til å setje grensar for den enkeltes fridom, med mindre det er nødvendig for å sikre andres. Den makta Stortinget har, skal ikkje brukast til å regulere bort dumskap eller eitkvart personleg ansvar. Eg tar med dette opp forslaget frå SV.


SV og Arbeiderpartiet har stått sammen om flere viktige ting i innstillingen. Det gjelder ikke minst ønsket om å fjerne delingsmodellen og ønsket om å innføre utbytteskatt, og et felles standpunkt om å avvise Regjeringens usosiale skatteletteforslag. Det er imidlertid også noen punkter der vi har skilt lag, og det er særlig ett som har forundret oss. Det har i den senere tid kommet fram at en rekke store multinasjonale selskapers datterselskaper i Norge i praksis ikke blir skattlagt i det hele tatt. Store konserner skatter null av sine overskudd i Norge ved - sannsynligvis - å flytte deler av overskuddet utenlands gjennom såkalte internprisingssystemer. Nå har en forsker ved BI lagt fram en rapport omtalt i Morgenbladet i dag som anslår omfanget av internprising bare i små og mellomstore utenlandskeide bedrifter til flere hundre millioner kroner i tapte skatteinntekter hvert år, i tillegg til at dette selvfølgelig gir store ulemper for norske selskaper som konkurrerer med disse. (Presidenten klubber.) Vi er forundret over at Arbeiderpartiet ikke har sluttet seg til vår merknad hvor vi ber Regjeringen om å reise denne problemstillingen i proposisjonen. Betyr det at Arbeiderpartiet ikke lenger synes at dette er et problem, eller betyr det at man vil sette dette på dagsordenen i en annen sammenheng?


Representanten Lauvås fortalde at han har vore ordførar under fleire kommunalministrar. Det har eg òg, og eg må ærleg innrømma at eg merka ikkje så stor forskjell på om det var Erna Solberg eller nokon av dei raud-grøne. Men eg registrerer at min etterfølgjar i Austevoll merkar stor forskjell på Jan Tore Sanner, for når ho set opp budsjett for neste år, så er det pengar til overs. No er ikkje den kommunen ein kommune som har vekstkommunetilskot, det er rett og slett fordi alle kommunar får meir. Så med mindre ein har prioritert annleis, er det pengar til overs til å gjera gode prioriteringar. Representanten Terje Aasland drog seg opp til dei store høgder når det gjeld kva eg har sagt knytt til ei sak. Hadde han vore til stades i heile debatten, hadde han registrert at det har vore omtala og debattert tidlegare i dag. Det er heller ikkje sånn, som representanten Helga Pedersen seier, at dei fire borgarlege partia har ulikt syn. Her er det ein fleirtalsmerknad frå Høgre, Framstegspartiet, Kristeleg Folkeparti og Venstre som seier at fylkesmennene skal handtera dette på ein smidigare måte. Viss ein hadde høyrt etter, sa ministeren at han vil følgja opp den fleirtalsmerknaden, så det trengs ikkje noka avklaring, det har allereie ministeren gjort.


I det budsjettforslaget som vi har lagt fram, har vi en omfattende omlegging av ligningsverdien på bolig. Det forslaget har fått oppslutning fra alle partiene her på Stortinget, fra Fremskrittspartiet til Venstre, og selvfølgelig oss selv, SV, som har lagt det fram – bortsett fra Høyre. Høyre er ikke med. Den omleggingen av ligningsverdien i formuesskatten vil innebære at de aller, aller fleste mennesker må betale mindre formuesskatt, og noen få mennesker må betale mer. I Oslo snakker vi vel om at 92 pst. får lik eller mindre. Det er en omlegging som er dypt rettferdig, for det er slik i dag at har man en leilighet på Frogner som vil ha en markedsverdi på 19 mill. kr, vil leiligheten ha en ligningsverdi på omtrent 200 000 kr, mens en leilighet på østkanten som har en markedsverdi på under 3 mill. kr, vil få en vesentlig høyere ligningstakst. Jan Tore Sanner, hvorfor vil ikke dere være med på den rettferdige omleggingen som vi foreslår?


Det begynner å bli litt fart i debatten nå. Vi fikk uenighet i SV i synet på hva som er riktig lønn. Det ble litt spennende plutselig, men jeg tror det baserer seg på en liten misforståelse. Jeg har iallfall brukt mesteparten av dagen – vi har nå holdt på i fire og en halv time – til å snakke om lønn som virkemiddel for å rekruttere flere lærere. Jeg tror det er ganske bred enighet i vårt parti om at det er lønn som både på kort og lang sikt er det mest effektive virkemidlet hvis vi skal greie å få fram flere lærere. De som er utdannet som lærere, og som står i en valgsituasjon hvor de kan velge andre yrker, må vi få inn i skolen, og vi må også prøve å motivere unge mennesker, 19-åringer, som står ved et veivalg med hensyn til hva slags utdannelse de skal ta, for å få dem til å ta lærerutdanning, og da tror vi lønn er det beste virkemidlet. Så har jeg lyst til å provosere Arbeiderpartiet og de andre litt mer på dette med en viljeserklæring. Det er fortsatt litt uklart for meg hva dette er. Det kan være noe positivt, går jeg ut fra, og det synes som om statsråden tar det positivt. En viljeserklæring må jo være noe mer enn å gi uttrykk for en vilje. Jeg går ut fra at det må resultere i en handling et eller annet sted, at Arbeiderpartiet ønsker at det skal føre til handling et eller annet sted – at statsråden, om ikke kirkeministeren så iallfall administrasjonsministeren, tar fatt i denne viljeserklæringen og omsetter den i handling på en eller annen måte. Hvis det betyr det, er vi faktisk langt på vei enig. Vi er enig hvis det betyr at statsråden i de kommende forhandlingene med lærerorganisasjonene både i år, neste år og videre er innstilt på å si ja til lærergruppene, at de tilbud som skal legges fram for lærergruppene, må være høyere enn det som legges fram for andre grupper, nettopp for å sikre rekruttering. Hvis det er det denne viljeserklæringen betyr, kan jeg godt si at vi vil stemme for det, men det er ikke mulig, for en viljeserklæring er jo ikke noe forslag, så vi får ikke engang lov til å stemme for det. Rune Kristiansen har jo i dag oppfordret oss til å stemme for noe som det ikke er mulig å stemme for, fordi det ligger som en merknad, men hvis han hadde formulert denne viljeserklæringen som et forslag og det betyr det som jeg sier, skulle det garantert fått SVs stemmer, og jeg er sikker på at også Høyre kommer til å stemme for det hvis det er det det betyr. Så litt om den utviklingspotten som Arbeiderpartiet har kommet med forslag om. Jeg skulle ønske at vi fikk et system med en minstetimeressurs som var så høy at det i denne potten, i denne minstetimeressursen, lå ressurser også til utviklingsarbeid. Og hvis vi hadde kommet tilbake til det vi hadde på ungdomstrinnet for ti år siden, med 47 ½ time, tror jeg nok det hadde vært et skikkelig løft for ungdomstrinnet. Da ville det også ligge ressurser til både utvikling og mye annet spennende på det trinnet, det er jeg ganske overbevist om.


Det er jo ikke riktig det Per-Willy Amundsen her svarer. Av budsjettet for 2006 går det helt klart fram at Fremskrittspartiet vil redusere basistilskuddet med 50 pst., fjerne Nord-Norge-tilskuddet og fjerne regiontilskuddet. Vi har fått regnet ut hva konsekvensene vil bli hvis man gjør det. For den landsdelen som Per-Willy Amundsen kommer fra, vil overføringene til kommunesektoren, inklusiv fylkeskommunen, bli redusert i milliardklassen – for fylkeskommunen med 400 mill. kr alene. For Harstad kommune, som Amundsen kommer fra, vil budsjettet bli redusert med over 40 mill. kr. Det er klart at dette rammer skoler. Det rammer helse, det rammer kollektivtransport, og det rammer videregående skole. Hvordan kan Amundsen forklare at dette ikke vil bli konsekvensene? Vi har jo fått regnet det ut, så han må fortelle helt klart hvordan man skal sikre at kommunene unngår kutt ved å gjøre disse endringene i overføringssystemet.


Jeg takker presidenten for utvist velvillighet og beklager at det ble litt kluss på vekslingssiden mellom muntlig og ordinær spørretime. Spørsmålet til samferdselsministeren er: «I 2008 omkom 256 personer i trafikken i Norge. Tallet på dødsulykker har økt med 10 pst. i forhold til 2007. Hele 171 av de omkomne er bilførere eller passasjerer. Antall omkomne fotgjengere har økt fra 23 til 30. Hordaland, Møre og Romsdal og Hedmark har flest omkomne. Vårt naboland Sverige hadde i 2008 det laveste dødstallet i trafikken siden 1945, og tallet ble i fjor redusert med 10 pst. Utviklingen i antall dødsulykker er sterkt bekymringsfull. Hva vil statsråden gjøre på kort sikt for å få en reduksjon i antall dødsulykker?»


Først må jeg si at jeg er glad for at rapporten ble offentliggjort etter ganske sterkt press fra Fremskrittspartiet. Man måtte faktisk helt opp på statsministernivå for å få frigitt rapporten som representanten Brende har lagt som en viktig premiss for sin interpellasjon i dag. Fremskrittspartiet er svært fornøyd med at vi nå får en debatt hvor vi får synliggjort hva man vil gjøre for å sikre at vi har en best mulig oljevernberedskap langs hele kysten vår. For Fremskrittspartiet er det viktig å sikre at vi har en skikkelig beredskap som er i stand til å møte både dagens krav og framtidens krav. Det er også viktig at beredskapen er god langs hele kysten, fordi det er svært høy trafikk langs hele norskekysten og ikke bare i nordområdene eller sør i landet. Det er stor transport langs hele kysten, og da er det viktig at man har en beredskap som tilfredsstiller hele kysten. Et av de siste bevisene på at kysten vår er både skummel og farlig, er vel ulykken utenfor Fedje, med «MS Server» som gikk ned. Dette viste med all tydelighet hvor sårbar beredskapen vår er, og hvor viktig det er å ha en skikkelig beredskap som gjør at man på en best mulig måte kan hindre forurensning både av miljøet vårt og naturen vår. Jeg har litt lyst til å rose representanten Børge Brende for å ha tatt opp denne viktige saken, slik at man nå får en skikkelig diskusjon i Stortinget som er bred, og som kommer inn på det meste av dette med beredskapen langs kysten vår. Jeg må allikevel tillate meg å si at jeg synes det er gledelig at Høyre endelig har skjønt at oljevernberedskap er viktig og noe vi må gjøre noe med, og at representanten Brende nå har fått opp øynene. Jeg registrerer at han i Dagbladet i går var ute og sa at han, med bakgrunn i den rapporten som ble frigitt i februar 2007, mente at man måtte bruke 200 mill. kr for å sikre oljevernberedskapen langs kysten vår. I forbindelse med budsjettbehandlingen og i forbindelse med behandlingen av revidert budsjett i fjor foreslo Fremskrittspartiet å øke bevilgningene både generelt til oljevernberedskapen og selvfølgelig spesielt til å gjenopprette hoveddepotet på Fedje. Vi foreslo å øke bevilgningene til å skifte ut utstyr med 100 mill. kr, for å bedre kapasiteten der, og vi foreslo i tillegg å bevilge ytterligere 100 mill. kr til merking og utbedring av farledene langs kysten vår – noe Høyre da stemte imot. Det blir jo litt spesielt at man er så aktiv nå, et halvt år etterpå, og virkelig har vilje og mener at man nå kan bruke 200 mill. kr. Det blir også litt spesielt fordi vi 15. mai skal diskutere hoveddepotet på Fedje. Der har jo Fremskrittspartiet også foreslått å få en helhetlig plan for hele kysten for å se om vi bør ha en enda større beredskap enkelte steder, og få utvidet med flere hoveddepoter. Der står Fremskrittspartiet dessverre foreløpig helt alene, men det kan jo hende at også andre partier i forbindelse med behandlingen i Stortinget kan tenke seg å slutte seg til Fremskrittspartiets forslag. Jeg synes også jeg må kommentere litt av det statsråden sa, fordi hun sier at ut fra dagens sikkerhetsvurdering er beredskapsnivået tilfredsstillende. Ut fra rapporten, som er utarbeidet av Kystverket, mener jeg at det ikke er det man kan legge til grunn. Når statsråden i tillegg sier at man har fem år til å gjennomføre investeringer i henhold til rapporten, sier jo rapporten ganske klart at man faktisk må gjøre grep hvert eneste år,og nå ligger man langt på etterskudd i forhold til det som sies i rapporten. Til slutt må jeg si at jeg gleder meg til de kommende budsjettbehandlingene og ikke minst til revidert budsjett, som snart kommer. Da håper jeg at vi får støtte av Høyre til Fremskrittspartiets forslag om å øke bevilgningene til oljevernberedskapen i landet vårt.


Det er en tendens at rusmisbrukere blir sett på som en ensartet gruppe. Faktum er at de er like forskjellige som folk flest – har ulik ballast og ulike tilleggsutfordringer. Fremskrittspartiet mener at mangfoldet med offentlige, ideelle og private institusjoner er viktig og nødvendig for å møte ulike mennesker. Faktum er også at stadig flere institusjoner, både ideelle og private, som tidligere har gitt mange mennesker mye muligheter og et rusfritt liv, legges ned, og mangfold og ekspertise blir borte. Ser regjeringen i det hele tatt at dette skjer? Og har regjeringen i det hele tatt noen planer for å redde det mangfoldet og den ekspertisen som vi har landet rundt?


Jeg tar egentlig ordet for å understreke at også SV var enig i den beslutningen som ble tatt for vel et år siden om å fjerne bonusprogramordningen på innenlands rutenett. Vi mente det var riktig fordi ordningen, i tillegg til avtalene med reisebyråene, var et effektivt hinder for konkurranse og et effektivt hinder for å slippe nye selskap til. Det er kanskje grunn til å minne om at det var veldig mange som var imot. Det var veldig mange som drev en aktiv kampanje for å beholde bonuspoengordningen. Ikke minst LO og NHO var aktive imot. I ettertid ser vi at det var riktig. Flyprisene har gått ned, og vi har fått Norwegian. Spesielt for oss fra Nord-Norge, hvor flyprisene var svært høye, opp mot 7 000 kr for å fly tur-retur fra en av flyplassene i Nord-Norge, har flyprisene gått radikalt ned. Det har kommet befolkningen til gode. Argumentene imot den gangen var jo bl.a. at det ville svekke SAS i den internasjonale konkurransen, SAS mot de andre store internasjonalt, og man ville kunne risikere at SAS ville bukke under og bli oppkjøpt. Når jeg tar ordet nå, er det for å stille statsråden et spørsmål når man ser at bonusprogramordningen muligens også skal fjernes på internasjonale flyginger i Skandinavia. Der konkurrerer jo ikke SAS med Norwegians innenlandsselskap. Der konkurrerer man jo med Lufthansa, KLM og British Airways. Så hvordan vil statsråden forsikre seg om at SAS, som flyr utenlands, i framtiden vil konkurrere på like vilkår med internasjonale flyselskap?


Jeg hadde en sensorkollega på Høgskolen i Lillehammer, som ved en klage sa: Er jeg i tvil, så leser jeg oppgava. Jeg syns at Fremskrittspartiet og Høyre burde være såpass i tvil når temaet er boligpolitikk at de leser stortingsmeldinga, og at de også følger med på bl.a. det Miljøverndepartementet sammen med Kommunal- og regionaldepartementet veldig konkret har gjort når det gjelder innsigelser. Når vi har fått en sånn debattform at vi latterliggjør at statsråden ikke følger med Finanstilsynet, kunne det være interessant å latterliggjøre tilsvarende tilbake igjen – at en bør følge med på det som gjelder regjeringas konkrete og rådende politikk for tida: forenkling av plan- og bygningsloven, byggesaksbehandling og planbehandling, og ikke minst det som gjelder innsigelser og mer offensiv planlegging.


Hjertelig takk! Når det gjelder Voksenåserklæringen, er det ingen grunn til å betvile riktigheten av innholdet i den. Det betenkelige er at det er blitt enda riktigere i løpet av det halvannet året som er gått. Det er derfor nærliggende å spørre om den forskjellsmeldingen som kommer, bare skal synliggjøre forskjellene som er sterkt økende, eller om det vil ligge en konsekvensanalyse i den i form av tiltak som skal virke utjevnende på forskjellene. Når man fra Regjeringens side beskriver at det er nødvendig med innstramminger, kan man jo påpeke her at det hadde vært mulig å finansiere en god del av tiltakene som hadde vært nødvendige, gjennom eksempelvis skatt på aksjeutbytte, og ved at man ikke hadde hatt et nullskattregime for rederinæringen. Flere eksempler kunne vært nevnt. Kan man fra Regjeringens side nå forvente, i forbindelse med det kommende budsjett og som en konsekvens av forskjellsmeldingen, at det vil bli igangsatt tiltak som vil virke utjevnende, og hva slags tiltak vil det i så fall være?


Det var VG som ønsket det, ja, men jeg tror finansministeren var relativt enig i det. Da bør vi også være enige om at hvis folk skal opprettholde forbruket, eller kjøpe mer, bør man kanskje ha noe mer penger å kjøpe for. Og der kommer skattelettelsen inn. Men jeg konstaterer at vi er uenige på det punktet. Jeg tror også det er bred enighet om mange av de tiltakene som ligger her, og jeg føler at finansministeren langt på vei på mange måter også innrømmer at det som kommer nå, er ting man for så vidt kunne ha vedtatt før. Jeg hører man sier at de pengene som kom i statsbudsjettet nå i høst, har man ikke klart å bruke opp ennå. Men poenget med den type bevilgningsforslag og de vedtak som Stortinget fatter når det gjelder investeringer, er jo nettopp at disse tingene skal prosjekteres, de skal gå på anbud, og så skal de iverksettes. Jo tidligere den type investeringsvedtak kommer på plass i Stortinget, jo viktigere er det for å få sysselsettingseffekt for inneværende år. Jeg registrerer at flere at de beløpene som er foreslått i denne tiltakspakken, også gjøres overførbare, slik at hvis man ikke får brukt opp pengene, vil noe av dette ha effekt først neste år. Så til rentenedgangen. Fremskrittspartiet er i likhet med resten av Norge veldig glad for at Norges Bank satte styringsrenten kraftig ned for en liten tid tilbake. Hvis man leser begrunnelsen til Norges Bank, var det ikke det statsbudsjettet som Regjeringen fikk trumfet gjennom i Stortinget før jul. Bakgrunnen for rentenedsettelsen fra Norges Bank var den betydelige internasjonale finansuroen, med de betydelig negative innvirkningene dette har også for Norge. Det er begrunnelsen for at Norges Bank setter styringsrenten ned. Jeg konstaterer nå at Regjeringen foreslår en oljepengebruk som er i tråd med det Fremskrittspartiet foreslo i november. Da var kanskje ikke Fremskrittspartiets budsjettforslag så veldig uansvarlig allikevel.


Bare veldig kort: I mitt hovedinnlegg fikk jeg ikke anledning til å gå inn på forslagene nr. 3 og 4 fra Fremskrittspartiet, men vi fikk litt om dem i replikkrunden. Forslag nr. 3 begrunner vi med at vi har hatt en rekke saker som faktisk har gått helt til Høyesterett, der overgriper står på sine krav om både samvær og foreldreansvar etter til dels grove overgrep mot sine barn. Det er derfor Fremskrittspartiet er litt utålmodig, som jeg sa i replikkrunden, for å få på plass en lovendring her også, sånn at det er overgriper som etter avsoning i mye større grad må bevise at man kan ha samvær med sine barn eller få tilbake foreldreansvaret. Det er derfor vi knytter det opp mot forslag nr. 4. Det skjer ikke bare i barnebortføringssaker, men vi ser også generelt i Norge at ved samlivsbrudd og skilsmisser, der barn er involvert i barnefordelingssaker, er det dessverre altfor stort fokus på foreldrenes både behov og rettigheter. Derfor ønsker Fremskrittspartiet, og vi er glad for at Kristelig Folkeparti slutter seg til forslaget, at man får en automatisk oppnevning av bistandsadvokat som er knyttet til barnets rettigheter og i mindre grad opp mot de voksnes rettigheter og behov i denne typen saker. Heldigvis er det riktig, som det har blitt sagt tidligere i dag, at én sak er kanskje én for mye når barn er involvert, men foreløpig har vi i hvert fall få sånne saker. Derfor er det ikke noe kostnadsspørsmål, heller – det er mer snakk om å sikre de få barna som blir utsatt for denne typen traumatiske opplevelser. Så vil jeg benytte anledningen til å signalisere at hvis vårt forslag nr. 3 faller, vil vi subsidiært støtte Høyres forslag nr. 5, hvis Høyre ikke ønsker å oversende det. Jeg synes at de signalene som kommer fra statsråden nå knyttet opp mot både forslag nr. 3 og forslag nr. 5, er meget positive. Og jeg tolker svarene fra statsråden dit hen at man faktisk har et ønske om å gå videre i denne retningen.


Det var godt sagt. Eg håper ikkje Steensnæs oppheld seg for mykje i mørket, men at han trivst ute i lyset, og at han kanskje vil sjå det lyset SV held opp, i forhold til kva for politikk han bør velja i framtida. Det er nemleg litt rart, det som skjer i dag. Som eg sa i mitt innlegg, meiner NVE at i saka om vasskraft og kraftbalanse, og i Sem-erklæringa, er det så strenge føringar – altså dei føringane som Regjeringa og Steensnæs sjølve har lagt opp til – at dei seier at dette må dei gå imot på det grunnlaget. Og så kan ein òg lesa heilt tydeleg at det skal vera ein meir restriktiv politikk, men det er det altså ikkje i dag. Det må Steensnæs forklara meg. Dessutan vil eg gjerne høyra om den liberaliseringa ein no ser i forhold til kraftpolitikk og utbyggingspolitikk, vil ha konsekvensar for kommande vassdragsutbyggingar, jf. Bjerkreim og Vefsna.


Representantene Brørby og Hoddevik mente at det spriker stadig mer mellom Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Det skal jeg også få si noen ord om. Det representanten Østberg nå presterte å si, var at Høyre ikke er for en god og rettferdig fordelingspolitikk – i denne sammenheng underforstått: De går inn for selskapsskatten. Nå er det jo slik at også Senterpartiet går inn for selskapsskatt, sammen med Høyre og Fremskrittspartiet, og da får vel representanten Østberg et lite problem vis-à-vis sin eget senterpartikamerat. Jeg vil også få lov til å komme inn på noe som jeg ser på som et rimelig kuriøst forslag fra bl.a. Kristelig Folkeparti. Det ligger altså vitterlig et forslag inne om å innføre et klimatillegg i kalde strøk av landet, og en kan jo nesten få grunn til å spørre: Er dette seriøst ment? Hvilke kommuner skal i så fall få tilført penger til mer oppvarming? Og skal kriteriene for dette være å måle frostdybden, eller skal en se på gradestokken, eller skal en se på hvor lange vintrene er? Det blir nok vel komplisert å finne ut hvilke fylker og kommuner som skal få dette klimatillegget. Mange kommuner vil vel kunne gjøre krav på et slikt tillegg. Det var også slik at Kristelig Folkeparti i budsjettet for i år gjorde sitt beste for å øke elavgiftene – de økte dem rekordmye over hele landet. Men nå har de altså fått en slags dårlig samvittighet og vil iallfall gi noen kommuner tilbake noe i form av et klimatillegg, slik jeg forstår det. Dette litt uvanlige forslaget pirrer imidlertid min nysgjerrighet i den grad at jeg gjerne vil at Kristelig Folkeparti skal si noe mer om hva dette går ut på. Er det slik at Norge blir noe enklere ved å innføre dette klimakriteriet i kostnadsnøklene?


Jeg skal prøve å svare på noen av utfordringene i dette innlegget, og så får vi komme tilbake til resten senere i debatten. Men først har jeg lyst å takke interpellanten for å reise et viktig tema og et viktig spørsmål, og jeg er helt enig med interpellanten i det hun tar opp, nemlig at det er en utfordring for både samfunnet og ikke minst den enkelte at det er for lav yrkesdeltagelse blant grupper av innvandrerkvinner. Derfor er det et mål for regjeringen å øke andelen innvandrerkvinner som deltar i arbeidslivet. Vi vet at den beste forutsetningen for frihet, likestilling og likeverd er å være selvforsørget og ha egen arbeidsinntekt. Arbeid er også avgjørende for å bekjempe fattigdom og for å heve den enkeltes levestandard, livskvalitet og selvrespekt. Som interpellanten skriver i interpellasjonen: «Arbeid er en nøkkel til integrering.» Og jeg vil innledningsvis si at jeg har store forhåpninger til de kommende generasjonene som fødes i Norge, for tall fra 2013 viser at 34 pst. av jentene tar utdanning på universitet eller høyskole, og 27 pst. av guttene gjør det samme. I den øvrige befolkningen er tilsvarende tall 26 pst. for jentene og 18 pst. for guttene. Arbeid er en av nøklene til integrering, men språk er nøkkelen til arbeid. Gode norskkunnskaper vil i de fleste tilfeller være en forutsetning for å få jobb. Vi må derfor satse på norskopplæring med god kvalitet for å få flere innvandrerkvinner ut i arbeid. Introduksjonsprogrammet og opplæring i norsk og samfunnskunnskap er et av våre viktigste tiltak for nyankomne innvandrere. Jeg har under arbeid forslag som skjerper kravene til norskopplæring, og kommunene skal ta initiativet til å sette i gang opplæring i norsk og samfunnskunnskap, og det kan kun gis fritak for opplæring i samfunnskunnskap hvis den enkelte har kjennskap til det norske samfunnet. Opplæring i samfunnskunnskap er viktig for å få grunnleggende kjennskap til sentrale lover og verdier i vårt samfunn. Det gjelder ikke minst kvinners rettigheter og barns rettigheter. Det er mange kommuner som gjør et godt arbeid med introduksjonsordningen, og denne uka har jeg vært på besøk i Karmøy kommune. De har de siste årene hatt veldig gode resultater og fikk i fjor prisen som årets introduksjonsprogramkommune av IMDi Vest. Det kommunen gjør som er så bra, kan sies veldig enkelt: De ser den enkelte personen, både dens styrker og svakheter. Det er den enkeltes behov som er utgangspunktet for den kvalifiseringen som kommunen gir. God kartlegging av den enkelte innvandrer og individuelle planer er viktig for at man skal lykkes med introduksjonsordningen. Kommunen forteller også at de hele tiden jobber med kvalitet i norskopplæringen. De har tett oppfølging av den enkelte deltager i introduksjonsprogrammet, og de har et godt samarbeid mellom voksenopplæringen og Nav, med nabokommuner, med frivillige og med private. Ordførere som jeg har møtt denne høsten, har sagt at det er viktig at vi jobber tett sammen, at det er en fleksibilitet i introduksjonsordningen, at man kanskje skal se på om den skal være mer yrkesrettet, for noen lærer enklere ved å ha en yrkesrettet opplæring, og at det er større fleksibilitet i introduksjonsordningen. Jeg ser at kommunene som lykkes med introduksjonsprogrammet, også klarer å få kvinnene ut i arbeid. Men det er for store forskjeller på kvinners og menns resultater, og det er for store forskjeller mellom kommunene. Det er derfor viktig at kommunene prøver å se til hverandre og lærer av dem som gjør et godt arbeid. Det er et arbeid som jeg ønsker å intensivere framover. Jeg holder nå på med å starte opp en større evaluering av introduksjonsordningen og opplæringen i norsk og samfunnskunnskap, og jeg vil bruke den evalueringen til å få innspill til hvordan regjeringen kan utvikle og styrke ordningene for kvalifisering av nyankomne flyktninger og innvandrere. Jeg er bekymret for de kvinnene som ikke er omfattet av introduksjonsordningen, og som trenger kvalifisering. Vi i regjeringen vurderer nå om flere grupper enn i dag skal få et tilbud om å delta i introduksjonsprogrammet. For kvinner uten rettigheter til introduksjonsprogrammet eller ordninger i Nav kan Jobbsjansen være en mulighet. Det er inspirerende å møte kvinner som har vært med i Jobbsjansen, og som tar tak i livet sitt og viser at det nytter. Det forteller meg at det viktigste for dem er økonomisk selvstendighet og det å være gode rollemodeller for barna sine. Regjeringen vil derfor fortsette arbeidet med Jobbsjansen og videreutvikle dette tilbudet. For å få til et godt integreringsarbeid i kommunene må vi samarbeide med alle gode krefter. Myndighetene kan ikke få til god integrering alene. Frivilligheten har en helt sentral rolle og gjør en god innsats. Det gjelder organisasjoner som Røde Kors, Norsk Folkehjelp, MiRA-senteret og LIN, Likestilling, Inkludering og Nettverk. De driver en virksomhet som det er viktig å jobbe videre med. Jeg besøkte bydelen Gamle Oslo denne uken og så det arbeidet som Norsk Folkehjelp gjør med integreringsprogrammet OASEN, med bl.a. aktivitetsplikten som er lagt inn i gratis kjernetid nå, hvor man faktisk klarer å hente inn flere foreldre, spesielt kvinner, som har vært lenge i Norge uten å ha lært seg så mye norsk som de trenger for å kunne komme seg ut i arbeidslivet. Det å se f.eks. en dame fra Libanon, som har vært i Norge i 19 år, nå sitte på skolebenken og lære seg norsk viser at den aktivitetsplikten som vi har fått på plass, nytter. Jeg jobber også med en ny likestillingsmelding. I den vil vi drøfte viktige tema som vil bringe likestillingen videre på områder som har særlige utfordringer. Det temaet som interpellanten her tar opp, vil bli en viktig del av det likestillingsarbeidet. Regjeringen vil også utvikle en ny og helhetlig politikk for voksne som står i fare for å falle utenfor, eller som står utenfor arbeidslivet, på grunn av manglende kompetanse eller svake grunnleggende ferdigheter. Gjennom meldingen om livslang læring og utenforskap vil vi legge fram en politikk som skal bidra til at den enkelte kan skaffe seg kompetanse og grunnleggende ferdigheter, som grunnlag for en stabil og varig tilknytning til arbeidslivet. I den sammenhengen vil vi også se på utfordringen med at mange har god utdannelse og kompetanse med seg fra sitt hjemland, men det er mange ganger veldig vanskelig for dem å få dette godkjent og da kunne benytte seg av den kompetansen. Regjeringen jobber nå for å få raskere godkjenningsordninger, bedre realkompetansevurdering og tilbud om oppdatering av kompetanse, for å sikre at den utdanningen som innvandrerne har med seg, kan brukes også i Norge. Regjeringen har som mål at Norge skal være et av Europas mest innovative land. Tiltak for å få flere innvandrerkvinner til å etablere egen virksomhet kan skape økt sysselsetting og vekst. I 2014 ble det innført en ny tilskuddsordning hvor kommuner og fylkeskommuner kan søke støtte til å styrke og utvikle det ordinære tilbudet om etablereropplæring, slik at det kan legges bedre til rette for etablerervirksomhet for innvandrere. Etter ønske fra Stortinget, som jeg er veldig glad for, skal Buskerud fylkeskommunes Norsk senter for flerkulturell verdiskaping gis en særskilt rolle som et nasjonalt kompetansesenter i denne sektoren. Mange hundre gründere har gjennomført etablererprogram gjennom tilbudet i Drammen, og over 150 av disse har kommet i gang med eget firma. Andelen kvinnelige etablerere har vært på 41 pst. Private og offentlige virksomheter kan også søke om støtte til mentor- og traineeordninger. Et av tiltakene som har fått støtte, er NHOs Global Future, som er en talentmobilisering av høyt utdannede kvinner og menn med innvandrerbakgrunn. Målet er bl.a. å få disse inn i lederstillinger og styreverv. En rapport fra SINTEF viser at det programmet har vært en stor suksess. Interpellanten var inne på at det er en utfordring å få kvalifisert kvinner med liten eller ingen utdanning til å få en varig tilknytning til det norske arbeidslivet. Men det er også en stor utfordring for samfunnet at det er mange høyt kvalifiserte innvandrerkvinner som ikke får jobb, som ikke blir innkalt til intervju, eller som må finne seg en jobb som de er overkvalifiserte for. Som min partikollega Mazyar Keshvari sier i heftet Tør du ansette meg?: «Å luke ut de beste hodene er idiotisk … Integreringen av innvandrerkvinner blir ikke bedre av at de blir kastet ut av søknadsbunken på grunn av etternavn, kjønn og antatt bakgrunn. Mye av dette handler om fordommer, da arbeidsgiveren ikke kjenner vedkommende eller hva vedkommende kan og står for.» Jeg mener dette er diskriminering. Diskrimineringsloven om etnisitet håndheves av Likestillings- og diskrimineringsombudet og Likestillingsnemnda. Jeg arbeider nå med en ny felles likestillings- og diskrimineringslov, og jeg vil i den forbindelse også sette i gang en utredning av håndhevingsapparatet, som bl.a. tar sikte på å gi den diskriminerte mulighet til oppreisning uten å gå veien om domstolene. Slik det er i dag, får det ingen konsekvenser å diskriminere – dette er noe jeg ønsker å endre på. En styrket håndheving vil også være et bidrag til økt sysselsetting blant innvandrerkvinner, for det vil da koste å diskriminere.


Framstegspartiet må gjerne hissa seg opp fordi SV påpeiker den politikken dei fører og den ustabiliteten dei viser i viljen til å vera med i politiske kompromiss. SV, som har vore 30 år i opposisjon, har altså ein heilt annan vilje enn Framstegspartiet til å vera med på å inngå breie forlik for å skapa den forutsigbarheita som næringslivet og andre ønskjer seg på klimaområdet, på pensjonsområdet, på rovdyrområdet – ei rekkje område. Der melder altså Framstegspartiet seg ut. Det er berre å konstatera fakta. Så er det sånn at realiteten i forslaget frå Framstegspartiet er, som Per-Kristian Foss påpeikte, dårleg, for konsekvensen er ikkje berre udemokratisk, men poenget er at ein må visa handlekraft her og no. Sjå på måten finanskrisa blei handtert på av denne regjeringa! Det hadde ikkje vore mogleg dersom Framstegspartiets grunnlovsforslag hadde blitt vedteke. Me hadde ei regjering som viste handlekraft der og då. Dersom det hadde vore premissar for korleis finanspolitikken skulle førast, som Framstegspartiet prøver å få til, hadde ein ikkje hatt den fleksibiliteten til å behandla finanskrisa på den beste måten i Europa. Det er sånne ting Framstegspartiet må ta inn over seg. Det høyrest ut som om forslaget har ein god intensjon, men samtidig seier òg forslaget at den næringspolitikken ein har i dag, ikkje er god nok. Det er nok hovudpoenget med dette forslaget.


Jeg har lyst til å lese hva spørsmålet som ble stilt, var: I hvilken grad har regjeringen hatt kontakt med svenske myndigheter når det gjelder FRA-loven og utvidelse av denne? Når statsråden i stad sa at hun tolket hva som har skjedd etter 2009, var ikke det spørsmålet, spørsmålet er begge deler. Det betyr at det som statsråden svarte på i stad, ikke er riktig. Det jeg går ut fra at Samferdselsdepartementet og statsråden har lest og svart Stortinget på, er at det har vært ett møte, og det var før loven trådte i kraft i 2009. Jeg synes dette er alvorlig, og jeg er glad for at statsråden nå sier at hun skal være mer fremoverlent på dette, fordi hun er enig i at dette ikke er bra for norske borgere. Men jeg synes det er for passivt at statsråden i tillegg hele tiden skylder på at dette er nasjonalt lovverk i Sverige. Hele poenget for Fremskrittspartiet og grunnen til at vi ber statsråden om å ha en mye mer offensiv holdning og være mye opptatt av dette, er at vi må prøve å påvirke svenske myndigheter – på samme måte som innbyggerne i Sverige har påvirket svenske myndigheter til å endre regelverket og lovverket der overfor svenske innbyggere. Men det er tydeligvis greit så lenge det ikke er svenske innbyggere. Jeg opplever nå at statsråden ikke har gjort så veldig mye offensivt for å hindre FRA-loven og den inngripen den medfører i enkeltmenneskers personvern her i Norge, og ikke minst de nye konsekvensene den får for innbyggerne i Norge fra 1. oktober 2012. Jeg håper virkelig at vi ser en mer offensiv statsråd, og at vi får en oversikt over hva statsråden har gjort i denne saken. Jeg vil også oppfordre statsråden til å lese innlegget til Jon Wessel-Aas om at svensk overvåkning er krenkende for norske borgeres menneskerettigheter, og den klagen som også er sendt til Europarådets menneskerettighetsdomstol. Jeg håper statsråden leser dette og kommer mer offensivt på banen for å ivareta personvernet til norske innbyggere. Jeg synes det er trist at man har gjort så lite for å hindre den massive muligheten som svenske myndigheter har fått til faktisk å gå inn i innhold på internettrafikken til norske borgere. Jeg håper at statsråden kommer tilbake og sørger for at vi får vite om alt som er gjort i denne saken, og for å få se hvor offensivt det har vært. Som sagt: Vi har opplevd at representanter her har sagt at dette burde ikke Stortinget blande seg opp i. Jeg synes definitivt at dette er noe Stortinget burde blande seg opp i og faktisk burde kunne instruere regjeringen til å følge opp, for å ivareta norske innbyggeres rettigheter og personvern.


Det er mye god likestillingspolitikk i god familiepolitikk, og for denne regjeringen er familiepolitikken en viktig del av likestillingsdebatten. Vi har nå sett at det er ca. 10 pst. av fedrene som ikke tar ut fedrekvoten, som vi ønsker at flere foreldre skal kunne få lov til å ta ut med den unntaksordningen som er sendt på høring. Jeg var i kontakt med en far som var lærer, og som var veldig fortvilt over at han ikke kunne få lov til å overta mors uker. Mor var selvstendig næringsdrivende og hadde ingen mulighet til å ta ut de ukene. Det gikk ut over familien, men ikke minst gikk det ut over barna, som da måtte enten til dagmamma eller i barnehage, mens familien ønsket at barnet skulle være hjemme med familien. Med en utvidet unntaksordning vil kanskje flere fedre ha muligheten til å kunne overta noen av ukene fra mor og også kunne være lenger hjemme med barna sine, som er det beste, når vi vet at foreldrepengeordningen i dag er til for barna.


Interpellanten tar opp viktige spørsmål, og jeg er glad for at forbrukerpolitikken settes på dagsordenen i Stortinget. Dette er spørsmål som angår både våre hjemlige forbrukerrettigheter og hvordan Norge som EØS-land kan påvirke regelverksprosessen i EU. Jeg kan forsikre om at regjeringen er svært opptatt av begge deler, og jeg redegjør gjerne for vårt aktive arbeid med denne saken. Direktivforslaget som interpellanten viser til, ble fremmet av EU-kommisjonen høsten 2008. Som representanten påpeker, er dette et forslag som vil kunne få omfattende konsekvenser for europeisk rett, og gjennom EØS-avtalen også for norsk lovgivning og rettstilstanden for norske forbrukere og næringsdrivende. Grunnen er dels at direktivforslaget reviderer og erstatter ikke mindre enn fire gjeldende direktiver, dels er grunnen til de omfattende konsekvensene at kommisjonens forslag er basert på totalharmonisering, hvor vi ikke kan ha avvikende regler. De gjeldende direktivene er bygd på minimumsprinsippet, som gir landene mulighet til å gå lenger i forbrukerbeskyttelse. Totalharmonisering hindrer derfor i større grad landenes mulighet til å bestemme over eget lovverk. Direktivforslaget omfatter regelverk innenfor ulike deler av kontraktsretten og berører regelverk under Justisdepartementet og Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet. Oppfølgingen av direktivforslaget skjer derfor i samarbeid mellom disse to departementene. Det norske synet på kommisjonens opprinnelige forslag kan oppsummeres på følgende måte: Slik dette forslaget er utformet, innebærer det en svekkelse av forbrukervernet i Norge på enkelte områder. Utgangspunktet for regjeringen har vært at norske forbrukerrettigheter ikke skal svekkes, samlet sett. Et sentralt element er at Norge foretrekker minimumsharmonisering, slik at vi kan stille strengere krav enn etter direktivforslaget. Vi er i utgangspunktet skeptisk til totalharmonisering – jeg aner den holdningen også hos interpellanten – men vi ser at det kan være mindre grunn til skepsis på noen områder. For eksempel kan det være hensiktsmessig med like regler innen EØS-området når det gjelder angrefristens lengde, som i Norge er på 14 dager. Det ble derfor i den norske holdningen lagt til grunn at spørsmålet om harmonisering til en viss grad må avgjøres fra sak til sak. Regjeringen anså det som viktig å videreføre norske regler som anses særlig viktige for forbrukerbeskyttelsen. Det gjelder bl.a. krav om en reklamasjonsfrist på fem år for varer som er ment å vare vesentlig lenger enn to år, som vi har i Norge i dag. Dette kan f.eks. være aktuelt for varer som vaskemaskiner og tv-apparater. Kommisjonens forslag har derimot en absolutt reklamasjonsfrist på to år for å påberope seg mangler ved en vare. Det har også vært viktig å kunne opprettholde forbrukerens rett til på visse vilkår å velge mellom retting og omlevering ved mangler og i visse tilfeller rett til erstatningsgjenstand i ventetiden ved reparasjon eller omlevering. Norge har også en nyere bestemmelse om krav til skriftlig bekreftelse fra forbrukerens side for at avtaler inngått ved uanmodet telefonsalg skal anses gyldig. Bestemmelsen har vært svært effektiv i Norge, og det er viktig at denne kan opprettholdes. Forbrukerombudet, som fører tilsyn med markedsføringsloven, viser til at antallet klager har gått betydelig ned som følge av nettopp denne bestemmelsen. Så til interpellantens spørsmål om hva som er gjort fra norsk side for å sikre forbrukerinteressene i denne saken. Jeg kan forsikre om at det har vært et stort engasjement fra norsk side. Vi har også merket oss et positivt engasjement fra Stortingets side. Både forbrukermyndigheten og regjeringen har lagt ned mye arbeid og gjort en stor innsats for å påvirke prosessen i EU. Kommisjonens forslag ble først sendt på bred høring i Norge etter at det ble lagt fram i oktober 2008. For å gjøre næringslivet og andre interesseparter bedre kjent med forslaget ble en representant for kommisjonen invitert til et åpent høringsmøte i Oslo i januar 2009. Møtet ga nyttige innspill og avklaringer til regelverksprosessen. I etterkant av høringsrunden ble norske posisjoner behandlet i regjeringen. Det er utarbeidet felles uttalelser fra EØS/EFTA-landene i to omganger: først til direktivutkastet fra mars 2009 og deretter til EU-parlamentets behandling nå sist høst. I forkant av disse uttalelsene har det vært avholdt høringer i Norge. EØS/EFTA-uttalelsene har vært aktivt fulgt opp. På møter i EFTAs arbeidsgruppe for forbrukersaker har representanter for kommisjonen, EU-parlamentet og de vekslende formannskapene vært invitert for å presentere og diskutere utviklingen av direktivet. Det er også ved flere anledninger gitt egne norske innspill om viktige bestemmelser i direktivet til medlemmer av Europaparlamentet og andre aktører og institusjoner. På politisk nivå har både barne-, likestillings- og inkluderingsministeren og justisministeren samt statssekretærer i de to departementene hatt møter med statsråder og statssekretærer i Spania og Sverige under disse landenes formannskap, med EU-parlamentarikere og med kabinettet til EUs justiskommissær. I tillegg ble det tidlig etablert en kontaktgruppe mellom berørte departementer i de nordiske landene for å vurdere konsekvenser av direktivet. Ikke minst har departementene hatt stor nytte av EU-delegasjonen i Brussel, som har hatt bred kontakt og møter med utvalgte delegasjoner fra EU-landene, særlig formannskapslandene. I Norge har vi også hatt informasjonsmøter med bl.a. forbrukerinstitusjonene og Utenriksdepartementet og tilsvarende møter med NHO og HSH for dialog og gjensidig informasjon om arbeidet med direktivforslaget. Behandlingen av direktivet både i Ministerrådets arbeidsgruppe og i Europaparlamentet viste tidlig at det var betydelig motstand mot en totalharmonisering av direktivet, og at det var en stor bekymring for at forbrukerrettighetene skulle svekkes i ulike land. I mars 2010 kunngjorde EUs justiskommissær at kommisjonen på denne bakgrunn hadde oppgitt ambisjonene om en totalharmonisering og i stedet ville gå inn for en modell med såkalt «targeted harmonization». Dette kan beskrives som en totalharmoniseringsmodell med unntak, slik at det for visse deler eller bestemmelser blir adgang til å gi bedre forbrukerbeskyttelse enn direktivet. Dette har senere preget behandlingen også i de andre EU-organene. Saksordføreren i indremarkedskomiteen i EU-parlamentet la i juni 2010 fram et konkret, revidert forslag hvor en slik blandet harmoniseringsmodell var lagt til grunn. Det er fremmet en rekke endringsforslag som er under behandling, med sikte på avstemning i komiteen i slutten av januar i år og første lesing i plenum i parlamentet i mars. Behandlingen i Ministerrådets arbeidsgruppe tok en ny vending mot slutten av fjoråret. Etter at det belgiske formannskapet konkluderte med at det ikke var mulig å oppnå enighet om kapitlene om kjøpsrettigheter og urimelige avtalevilkår, fikk det tilslutning til å stryke disse kapitlene i Ministerrådets vedtak av 20. desember. Det vil si at medlemsstatene går inn for bare å harmonisere enkelte regler knyttet til fjernsalg og salg utenfor fast utsalgssted, som f.eks. telefonsalg, internettsalg og -kjøp og gate- og messesalg. Et slikt direktiv vil være svært begrenset sammenlignet med kommisjonens opprinnelige forslag. Konsekvensene for norsk lovgivning vil være tilsvarende mindre. Hvordan parlamentet – den andre parten i beslutningsprosessen – vil reagere på Ministerrådets vedtak, og hvilke konsekvenser det får for dets innstilling og den videre framdriften av direktivet, er vanskelig å vurdere på det nåværende tidspunkt. Men mye trekker nok i retning av at det blir et ganske annerledes direktiv, med et mindre virkeområde enn det som opprinnelig ble foreslått av EU-kommisjonen. Den videre utviklingen vil uansett bli nøye fulgt fra norsk side.


For å slå fast de faktiske forhold: Norge har Europas høyeste ølavgifter, og med budsjettforliket øker de ytterligere med 2,5 pst. Hvis Borg Bryggerier, som er et moderne bryggeri, hadde hatt samme ølavgifter som i Sverige, ville de være fullt ut konkurransedyktige og faktisk på enkelte varer kunnet produsere rimeligere enn i Sverige. For å ta et eksempel på hvor ille dette er: Borg Bryggerier leverer juleøl til Sverige. Hvis Kari og Ola østfolding kjørte etter bryggeribilen til de svenske systembolagene, kunne de kjøpe tilbake norske varer og spare kr 10,50 på en flaske juleøl! Er det ikke snart på tide at vi gjør noe med disse urimelighetene, slik at de 5 300 bryggeriarbeidsplassene vi har igjen i Norge, kan forbli i Norge? Jeg minner om at vi har mistet ett stort og to mindre bryggerier alt i inneværende år. Det eneste som skjer, er at arbeidsplassene flyttes ut, men ølet blir konsumert likevel.


Jeg merker meg at Høyre og Venstre i innstillingen har gått ett skritt fram, men tar to skritt tilbake i forbindelse med viljen til å regulere pengespill. Jeg ser at de er skeptiske til den høringen som nå pågår, i forbindelse med at man skal kunne kontrollere overføringer av penger og gevinster på nett, at det blir vurdert å gjøre spill som ikke er godkjent, ulovlig i Norge. Jeg er selvfølgelig klar over at et slikt tiltak ikke vil hindre alt spill på nett. Målet er heller å heve terskelen for spill på nett, da vi fra SVs side mener at det er en uheldig virksomhet. Jeg hadde inntrykk av at Høyre også mente det. Så ser vi at Høyre i stedet ønsker å gå inn for andre typer restriksjoner. Det har vært sagt at tiltakene ikke vil virke, men da finner jeg det merkelig at de internasjonale spillselskapene, som har sagt at de ikke vil virke, nå bruker millioner på annonser i norske aviser for å hindre at dette blir vedtatt. Finner Thommessen det merkelig at de selskapene som selv sier at dette ikke kommer til å virke, er villige til å bruke millioner for å hindre at det blir vedtatt?


Selvfølgelig er det et mål både for meg og for studentene og universitetene og høyskolene at studentene skal gjennomføre sine studier på kortest mulig tid i forhold til normert tid – altså ikke for kort, men normert tid. De skal få med seg god kunnskap. Vi legger til rette for at det skal skje på flere måter, både gjennom bevilgninger til universiteter og høyskoler generelt, som jeg var inne på, gjennom å opprette nye studieplasser, som ikke skal gå ut over kvaliteten på undervisningen, og gjennom studiestøtteordningene, som faktisk under vår regjering har vært prisjustert hvert eneste år. Så studentene får en høyere sum pr. år i studiestøtte nå hvert år fordi den prisjusteres. Så jobber vi, som jeg sa, med både en levekårsundersøkelse og med oppfølging av hvordan vi kan bedre studiestøtten. Men jeg vil absolutt understreke at Norge ligger meget godt an internasjonalt når det gjelder vår måte å ha studiestøtte på. Sammenligner vi oss med andre land, kommer norske studenter svært godt ut.


Jeg hadde i utgangspunktet ikke tenkt å forlenge denne debatten, men Alvheim gav oss en direkte utfordring. Grunnen til at SV ikke går inn på dette forslaget, er måten det er formulert på. Det er jo ikke slik at all pasientbehandling som skjer ved sykehusene, og all økningen i den behandlingen, nødvendigvis er et gode. Det vi har sett, er at det gjennom hele 1990-tallet gjennomgående har vært en betydelig økning av kostnadene knyttet til sykehusdriften, og da spesielt den somatiske delen av sykehusdriften i Norge, og at vi nå nærmer oss 35 milliarder kr i kostnader bare knyttet til somatiske sykehustjenester. Ser man på de midlene som nå går til de ulike helseforetakene, ser man jo at beløpene er enda høyere. Slik formuleringen er i Fremskrittspartiets forslag, kan det jo virke som om enhver kostnadsøkning er et gode bare den er knyttet til sykehussektoren, og slik går det bare ikke an å tenke hvis man er opptatt av at man skal bruke midler på en hensiktsmessig måte i dette landet. Jeg har nevnt det en rekke ganger tidligere, men vil gjenta det: Hadde man brukt midlene innenfor helsesektoren på andre, mer kostnadseffektive måter, hadde man sannsynligvis i hvert fall kunnet unngå en del av de økningene som vi ser nå. Derfor har også SV påpekt det betenkelige ved en del av kostnadsveksten. I sosialkomiteen foreslo SV – og fikk støtte fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet – at man burde overføre midlene til reisekostnadene til de ulike helseforetakene, nettopp for å stimulere til nærhet i behandlingen for å unngå lange reiser. Det fikk vi altså ikke flertallet med på. Men det er et av flere eksempler på hvorfor man etter SVs, syn i stedet for å få stadig økte kostnader fordi flere reiser lenger – det absurde i det ser vi jo når det gjelder utenlandsbehandlinger, der man kanskje kommer opp i flerdoblede behandlingskostnader for til dels enkle tilstander – bør være mye mer opptatt av hele behandlingskjeden, og at behandlingen skjer nærmest mulig der brukeren bor, forutsatt at det er medisinsk forsvarlig. Det betyr økt satsing på sykestuer. Det betyr økt satsing på ambulerende spesialisttjenester, på utbygging av den psykiatriske behandlingen i de ulike kommunene – også når det gjelder barne- og ungdomspsykiatri, for mange unge må i dag reise altfor langt bort fra familien for å få behandling. Det forslaget Fremskrittspartiet kommer med her, er bare en stimulering til økt kostnadsvekst, og Fremskrittspartiet burde, hvis de mente alvor med å ivareta befolkningens tarv på en god måte, i stedet ha gått inn for det forslaget som SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet har fremmet, nemlig om å foreta en gjeldssletting i fylkeskommunene for å sikre de andre virksomhetene som fylkene kommer til å ha ansvaret for fra 1. januar.


Eg hadde håpt at han allereie hadde vore lagd fram. Vi har jobba med nokre namn, men dei vi har spurt, er travle personar, slik at ein del har måtta takke nei. Det betyr at vi jobbar heilt i sluttfasen med dei siste personane, så han kjem rett rundt hjørnet. Som representanten Lars Sponheim var inne på, er dette eit område som Venstre har stått hardt på, og som vi òg står hardt på. Vi har stor glede av å ha støtte i Stortinget for det arbeidet vi gjer, og av å verte utfordra. Det har eg sagt tidlegare. Vi har gjort andre ting på dette området. Eg har f.eks. hatt ute på høyring ei slik om innsyn i e-post, som går på det same. Det som eg, og eg vil tru òg Venstre, er oppteken av, er at sjølv om vi no set ned ein personvernkommisjon, betyr ikkje det at vi skal parkere alle debattar om personvern i det offentlege rom, og heller ikkje i Stortinget. Tvert imot, vi set ned ein personvernkommisjon for å få meir debatt, for å få fleire røyster inn i debattane om personvern, som jo er viktig. Eg håper jo å verte utfordra vidare på dette, sjølv om vi no set ned ein personvernkommisjon.


Framstegspartiet ønskjer eit lågare, enklare og meir føreseieleg skattesystem enn det vi har i dag. I vårt alternative statsbudsjett har vi teke på alvor og lagt vekt på dei utfordringane som Noreg står overfor. Tal frå USA, Asia og Europa trekkjer stort sett alle i same retning, nemleg at dei økonomiske utsiktene framover er svært usikre. Det er openbert at ei slik svak internasjonal utvikling også kan påverke Noreg i langt større grad enn det vi har sett til no. Derfor er det fornuftig å gjere ein del forbetringar i rammevilkåra som gjer at vi vil stå betre rusta til å møte ei slik utvikling. Den norske staten har i dag ein svært god økonomi. Samtidig har vi eit urimeleg høgt skattenivå, det er blant dei høgaste i verda. Eit høgt skattenivå og eit komplisert og lite føreseieleg skattesystem verkar på mange måtar som sand i den økonomiske velferdsutviklinga. Det reduserer produktivitetsveksten og dermed også den framtidige verdiskapinga, samtidig som det kostar unødvendig mykje å administrere både for skattytar og for det offentlege. Eit unødvendig høgt skattenivå vil også medføre større kapitalflukt til utlandet og også at fleire blir avhengige av overføringar frå det offentlege, med dei negative konsekvensane det gir. Derfor ser Framstegspartiet på skattelette og eit enklare og meir føreseieleg skattesystem som ein av dei absolutt viktigaste føresetnadene for ei god og stabil velstandsutvikling. I vårt alternative statsbudsjett har vi derfor føreslått skattelette for nesten 10 milliardar kr meir enn det som Regjeringa har gjort. Den største delen av vår skattepakke er at vi aukar personfrådraget med heile 8 400 kr i klasse 1 og 16 800 kr i klasse 2. Denne skatteletten vil isolert sett bety 2 352 kr i klasse 1 og 4 704 kr i klasse 2 og vil sjølvsagt bety mest for dei med dei lågaste inntektene. Etter vår oppfatning er det også dei som har størst behov for skattelette. Vi synest også at det er direkte feil å bruke administrative ressursar på å skattleggje dei med dei absolutt lågaste inntektene. Derfor har vi i vårt budsjett føreslått at den såkalla frikortgrensa blir sett til 50 000 kr. Oppjustering av særfrådraget for eldre og uføre frå 17 640 til 25 000 kr har vi også føreslått for å styrkje den økonomiske situasjonen for desse gruppene. Vi har også føreslått at innslagspunktet for toppskatt skal setjast til 360 000 kr i klasse 1 og 413 000 kr i klasse 2. Dette vil innebere ein skattelette på opp mot 2 605 i klasse 1 og 6 615 i klasse 2. Skattelikskap bør også vere eit viktig prinsipp for fleire enn Framstegspartiet. Derfor går vi inn for at norske sjøfolk skal ha like rammevilkår som i dei landa det er naturleg å samanlikne oss med. Den urimelege skatteskjerpinga som blei innført i 2002-budsjettet for firmabileigarane, er også fjerna i vårt alternative budsjett. Etter vårt opplegg skal alle med formue under 850 000 kr i klasse 1 og 880 000 i klasse 2 bli fritekne for statleg formuesskatt. Dette forslaget vil også leggje til rette for ein reduksjon i skattemotiverte disposisjonar for å unngå formuesskatt. Framstegspartiet sitt alternative statsbudsjett er eit gjennomtenkt, gjennomarbeidd og heilskapleg budsjett som vil kome folk flest til gode i form av betre kjøpekraft og i form av større verdiskaping for framtida. Vi er også trygge på at vårt alternative statsbudsjett ville gitt eit betre grunnlag for lågare prisstiging, høgare produktivitetsvekst, betre arbeidstilbod og dermed også lågare rente enn Regjeringa sitt statsbudsjett vil gi. No er vi likevel i den situasjonen at vårt alternative statsbudsjett, trass i sine gode kvalitetar, dessverre ikkje vil få fleirtal. Derfor vil vi subsidiært slutte oss til det forbetra budsjettet frå regjeringspartia. Etter forhandlingsrundane med Framstegspartiet er dette eit budsjett som trass i alt går i riktig retning, sett frå Framstegspartiet sin ståstad. Og slik vi vurderer det denne gongen, er det betre med eit lite steg i riktig retning enn med eit sosialistisk styre med auka skattar og meir byråkrati og dermed eit langt steg i feil retning.


Da de ulike medlemmene av sosialkomiteen i ettertid skulle se på årsaken til at man fikk denne endrede praksisen fra departementets side, krevde det en ganske inngående lesning av en tosiders beskrivelse av luftambulansetjenesten. Jeg tror, i hvert fall vil jeg erkjenne det på vegne av Sosialistisk Venstreparti, at slik som fremstillingen den gang var fra departementet, var det ikke mulig å fange opp konsekvensene av budsjettendringen. Jeg registrerer at departementet i ettertid uttrykker at man må være lojal i forhold til Stortingets vedtak. Men det jeg synes er tilfellet her, er at departementet og regjeringene – den forrige regjeringen og nå den sittende regjeringen – har gitt en fremstilling av denne saken som på mange måter fører Stortinget bak lyset. Ser man grundig på forhistorien til at man fikk disse tilbakeføringsoppdragene, var det ut fra samarbeidsavtaler mellom departementet, Rikstrygdeverket og de ulike fylkene.


Statsråden beskrev i sitt innlegg innholdet i et brev fra en mor, og jeg synes det var en klok tilnærming statsråden hadde. Men det som er et dilemma, er at konsekvensen av den politikken som føres av den sittende regjering – nå er det ikke sikkert at den hadde vært vesensforskjellig om det hadde vært en annen regjering – er veldig sterk fokusering på sykehusøkonomien og på helt andre områder enn det som nødvendigvis handler om psykiatri, som handler om rusmidler – som handler om å hjelpe nettopp de gruppene som skulle vært hjulpet, og som moren gjennom sitt brev til statsråden gir uttrykk for trenger hjelp. Denne situasjonen er blitt beskrevet i avisartikler, f.eks. i Dagsavisen, i VG – og i Aftenposten i dag, hvor det står: «Den sterkt psykotiske pasienten var så aggressiv at personalet på Ullevål opplevde ham som truende. For å få ham til å roe seg, ble han sendt hjem.» Denne situasjonen har vært beskrevet over så lang tid at i SV opplever vi det nå slik at det er behov for en grundig gjennomgang av dette, at statsråden bør gi Stortinget en redegjørelse med hensyn til hvordan man skal få kontroll med situasjonen. Kan statsråden gjøre det – rett og slett gi en redegjørelse overfor Stortinget om situasjonen i psykiatrien nå på nyåret?


Jeg takker for svaret, og jeg takker for den innsatsen som er gjort for å løse problemene på Røst. Det er veldig bra for det samfunnet. Værøy og Røst har mange av de samme problemene, som statsråden også påpekte, men nå står det en bedrift klar til å investere. De har søkt om å få mer strøm, og det er det usikkert om de får. Hvis de ikke får mer strøm, betyr det at de flytter. Situasjonen er ikke så prekær at det fører til at man slår ut anleggene, men man kjører anleggene sånn som i dag. Hvis man bygger i framtiden, vil man få akkurat den samme situasjonen på Røst og Værøy som man har på Træna, nemlig at anlegget slås ut. Faren er nå at selskapet velger å investere andre steder og flytter fra Værøy, og det synes jeg ville være tragisk. Vil statsråden ta initiativ til et møte mellom Lofotkraft og Værøy og Røst for å finne en løsning på dette?


Jeg tror mange er enige i at en av de store feilene som er blitt begått på Balkan de siste årene, er at man har forsøkt å løse problemene ett for ett – som f.eks. at man i Dayton glemte Kosovo for å løse Bosnia, og så ble hele problemet flyttet dit. SV hadde i forrige uke en delegasjon i Montenegro. De kom hjem med den veldig klare melding at alle i Montenegro frykter at en borgerkrig kan starte der når som helst. En hvilken som helst gnist kan få den til å bryte ut, og de demokratiske kreftene i Montenegro er fryktelig redde for å bli glemt av NATO og resten av Europa i den situasjonen de nå er inne i. Når man nå tenker og planlegger for en etterkrigssituasjon med en internasjonal styrke i Kosovo, er mitt spørsmål: Planlegger man også for en tilsvarende innsats i Montenegro? Hvilke initiativ kan Norge nå ta for å sikre at det også i Montenegro kommer inn en fredsbevarende styrke som kan gjøre at ikke Montenegro blir den neste sjakkbrikken i spillet på Balkan? Hvilke andre initiativ kan vi ta for å styrke regjeringen i Montenegro? Kan vi bidra til å sikre at regjeringen i Montenegro blir en aktiv deltaker i det internasjonale diplomatiet på eventuelle konferanser etter en løsning?


Jeg går en etappe videre i den store ulvejaktstafetten. Vern av rovvilt synes åpenbart å være viktigere for statsråden og den sittende regjering enn trygghet for næring og folk i områder hvor man føler seg utrygg. En konsekvens av økt rovdyrbestand er selvsagt den at byttedyrene, i denne sammenheng svært ofte hjorteviltet, vil få et økt press. Jakt på hjortevilt og elg representerer en betydelig næringsutvikling i bygdene og er noe som opptar svært mange nordmenn. Mitt spørsmål blir: Er statsråden opptatt av konsekvensene for jaktbart hjortevilt når man vurderer størrelsen på rovdyrbestandene? Hva vil statsråden gjøre for å få en næringsriktig balanse i dette?


Jeg er enig med statsministeren i at det kan være fornuftig å endre reglene for opsjonsprogrammer. Men litt av problemet som denne regjeringen står overfor, er jo at de her driver en offentlig heksejakt på ledere i statlige selskaper. Det er altså ikke en måte å drive eierskapspolitikk på. Det å drive eierskapspolitikk gjennom avisene er sjelden ansvarlig, det er bare populistisk. Jeg synes faktisk at Regjeringen burde fremstå som en ryddig og profesjonell eier og håndtere dette ved å ta opp denne type utfordringer og spørsmål direkte med selskapene, direkte med lederne og direkte med styrene, fremfor å tillate at rød-grønne politikere nærmest helt uten mål og mening uttaler seg om disse sakene – til og med uten å vite hva de snakker om. Det er fornuftig å ha en diskusjon om nivået på opsjoner og om utviklingen i opsjonsprogrammer. Mitt spørsmål til statsministeren er: Synes han at det er fornuftig med opsjonsprogrammer som inkluderer alle ansatte i en bedrift og ikke bare topplederne?


Jeg er fullt innforstått med at en partileder kan ha andre oppfatninger enn det regjeringen til enhver tid har. Men dette er ikke et hvilket som helst spørsmål. Derfor er det av svært stor betydning at vi ikke har en regjering som sier to forskjellige ting om sitt syn på noe så grunnleggende for det norske demokratiet som menneskerettighetene. Derfor er det spesielt om Siv Jensen forbeholder seg retten til å si én ting i stortingssalen og noe annet utenfor. Det vil være en stor fordel for regjeringen om regjeringens budskap er ett – i denne salen, på TV 2 og andre steder. Jeg vil spørre om det nå er sånn at regjeringen kommer til å snakke med én stemme i denne saken, også i media, og at den ene stemmen vil si det motsatte av det Siv Jensen sa på TV 2, nemlig at det selvfølgelig ikke er aktuelt å sette menneskerettighetene til side i denne eller noen annen sak.


Jeg vil også starte med å gi honnør til forslagsstillerne. Dette er et veldig viktig innspill i et arbeid som regjeringa er i gang med, nemlig oppfølginga av Finanskriseutvalgets rapport, men også initiativer som er tatt i forkant av dette på bakgrunn av den finanskrisa som har slått inn over verden på en dramatisk måte, og også til dels inn over vårt eget land på en alvorlig måte. Det må være skuffende for representanten Tybring-Gjedde å høre at vi skal arbeide videre med disse forslagene. Nå er ikke Tybring-Gjedde her akkurat nå, men jeg tror nok det kan være en fordel at vi ser disse tingene i sammenheng, og håper da på forståelse fra Kristelig Folkeparti for at det skal gjøres. Jeg kan i hvert fall love fra SVs side at vi kommer til å ha en offensiv tilnærming til akkurat disse spørsmålene, for det er et helt klart behov for en ny og mer offensiv tilnærming til finanssektoren, som i altfor stor grad har fått operere fritt med liten risiko, særlig globalt. I Norge har vi vært framsynte nok til å ta en del grep overfor finanssektoren som jeg må si ikke alltid har vært mottatt med like stor begeistring, men som allikevel har kommet på plass, og som har reddet deler av denne sektoren fra å bli hardere rammet enn de ellers ville ha blitt som en følge av denne krisa. Men som Bent Sofus Tranøy, som var med i Finanskriseutvalget, påpeker, har finanssektoren vært systematisk tilgodesett i forhold til andre næringer, uten noen fornuftig grunn, som han sjøl sier. For det første har de sluppet moms, for det andre har de åpenbart sluppet noen risiko. Som finanskrisa så tydelig viste, har de drevet sin virksomhet etter prinsippet: mynt, jeg vinner; kron, staten taper. Eller sagt på en annen måte: Hvis man går ut med en gevinst, skal den tilfalle den enkelte, mens tapene skal sosialiseres, altså fellesskapet skal være nødt til å ta på seg disse tapene. Det er klart at det også er noe av bakgrunnen for den sosiale uroen og de opprørene som vi ser i veldig mange land rundt oss. Det skyldes at veldig mange mennesker reagerer sterkt på at de skal være nødt til å betale prisen for en krise som er skapt av en sektor som i stor grad har sluppet unna regulering, og i stor grad også har sluppet unna å betale til fellesskapet. Så et par av de forslagene som har kommet fra Finanskriseutvalget, er det vel verdt å se på, nemlig dette med en stabilitetsavgift og ikke minst en aktivitetsskatt. Jeg er forundret over at Venstre da Finanskriseutvalget la fram sine anbefalinger, på sine hjemmesider raskt tok avstand fra akkurat disse forslagene, fordi de mente at dette ville være å pålegge en spesiell næring en særskatt. Vi ser det helt motsatt. Vi ser det sånn at dette i så fall ville være med på å gjøre finansnæringa til en del av samfunnet så å si, der de også må være med og bidra på samme måte som alle andre er nødt til. I tillegg er jo det også veldig viktig for å sikre at vi unngår nye bobler og nye kriser. Hvordan vi regulerer denne næringa, og hva slags bidrag de skal gi til fellesskapet, vil være med på å berede grunnen for hvordan de vil opptre også i framtida. Vi skal ikke ta for gitt at man har lært av alle sine feil, uten at vi hjelper til. Så vil jeg også til slutt trekke fram et forhold som er veldig viktig for hvordan dette går videre, nemlig sosiale forskjeller og ulikhet i verden. Da vil jeg si det veldig direkte: I dag er det sånn at de tre rikeste personene i verden tjener like mye som de 500 millioner fattigste menneskene i verden. Det mener vi er dypt urettferdig. Men i tillegg er det farlig hvis det utvikler seg sånn at vi får en superrik elite som bare blir rikere og rikere, uten at de helt vet hvor de skal plassere pengene sine, og bruker innovative grep og plasserer pengene inn i nye strukturerte produkter eller hva det måtte være, som også kan bidra til nye bobler, og som går direkte ut over den vanlige forbruker og enkeltmenneskene. Så her er det nok å ta tak i, og vi gleder oss til debattene videre.


Noen må jobbe på søndag fordi det er viktig. Politi, sjukehus og brannvesen må fungere hele tida. Men det står ikke akkurat om liv og død å kunne kjøpe sko og sminke på søndagen. Folk som jobber i butikk, trenger å ha fri sammen med ungene sine. Nå hører jeg at statsministeren mener at man sjøl kan velge hvilken dag man vil ha fri. Jeg vet ikke om det kommer til å bli akseptert at man tar ungene sine ut av skolen på en onsdag for å være hjemme og ha denne felles fridagen. Jeg regner med at det ikke lar seg gjøre. Når det er sånn at alle undersøkelser viser at prisene vil øke, at flere småbutikker vil gå konkurs, og at flere må jobbe ubekvemt på søndag, som ikke akkurat oppleves som noen frihet – hva er det da som gjør at regjeringen står på dette? Mener statsministeren at det er en viktigere frihet å kunne kjøpe sko og sminke på en søndag enn å sikre at flere familier kan få være sammen med ungene sine på en felles fridag?


Det er en klar ambisjon i regjeringsplattformen om å utvide det tilbudet som dreier seg om gratis kjernetid i barnehagen. Jeg har vært rundt og sett på en del av de tilbudene som er i barnehager, og man har veldig gode erfaringer med dem. Dette er tilbud som først og fremst rettes mot områder og bydeler hvor det er et stort antall barn med minoritetsbakgrunn. Vi ser at de lærer mer i barnehagen. Men også skolene rapporterer om at dette er barn som kommer bedre forberedt til skolen, særlig når det gjelder norskkunnskaper. Så vi har veldig mye å hente på dette. I tillegg ligger det nå en sak i Stortinget som dreier seg om kvalitet i barnehagen, så vi kan komme tilbake til de spørsmålene som dreier seg om kartlegging. Men det er viktig for meg å understreke at barnehagen nettopp skal være et sted for lek og læring. Det er utrolig mye man kan lære – og kunnskap man kan få – gjennom lek. Men større grad av bevissthet når det gjelder hvordan man legger opp det pedagogiske tilbudet, kan sikkert gjøre oss klokere.


Jeg vil berømme Venstre for en rekke gode forslag og tiltak. Jeg har samarbeidet med Venstre de siste fire årene, bl.a. i forbindelse med forenklingsforslag i næringskomiteen. Her er veldig mye å gripe fatt i. Jeg vet også at regjeringen er i gang med et arbeid innenfor flere departementer som gjelder forenkling av regelverk, innrapportering etc., noe som er svært viktig, særlig for de små gründerbedriftene. SkatteFUNN og BIA-ordningen er også svært viktige for å komme videre. Jeg er svært glad for å kunne samarbeide videre med både Venstre og Kristelig Folkeparti i årene som kommer, om mange gode tiltak til glede for norsk næringsliv, tiltak for ny økonomisk vekst, der vi kan få økt produktivitet, sett i forhold til reallønnsveksten – nettopp for å kunne være konkurransedyktige i årene som kommer.


Det er igjen ikke et svar på det jeg spør om. Jeg skjønner at vi ikke får en lov som støtter oss i dette, og at statsråden ikke vil ta omkamp. Men det jeg spør om er: Hvilke andre ting mener statsråden det er viktig å gjøre for å hindre at utplanting av norsk gran blir en trussel mot det biologiske mangfoldet der den plasseres ut, når den ikke er en stedsspesifikk art – altså når den ikke hører hjemme på stedet?