Jeg ser i Fremskrittspartiets partiprogram at de framholder at bidrag til utviklingshjelp i stor grad bør baseres på den enkeltes godvilje: «På prinsipielt grunnlag være sterkt kritiske til ordningen med tvungne bidrag til statlig utviklingshjelp gjennom beskatningen fordi dette bidrar til å svekke den enkeltes personlige ansvarsfølelse og giverglede. Vi vil derfor begrense den statlige bistanden.» Det ser vi også følges opp i forslaget til budsjett. Videre er det kun ett land som blir nevnt spesifikt i Fremskrittspartiets partiprogram når det gjelder utviklingsstøtte. Det står da at Fremskrittspartiet går inn for å «opprettholde Norges utviklingspolitiske engasjement i Afghanistan.» I forslagene fra Fremskrittspartiet ser vi også at Afghanistan er en av få poster som ikke er blitt utsatt for kutt. Hva er det som gjør at Fremskrittspartiet har en så stor tro på at bidrag akkurat i Afghanistan lykkes i større grad enn andre steder?


Mitt spørsmål går til statsråd Arnstad. Eg trur det er viktig at me minner kvarandre om at det faktisk ikkje er kome nokon nye miljøparti her på Stortinget, og om kva miljørørsla meiner i spørsmålet om gasskraftverk. Bellona, Natur og Ungdom, Naturvernforbundet – ja, faktisk ei samla miljørørsle – og òg mindretalet i Arbeidarpartiet meiner at det er gale å bygga sterkt forureinande gasskraftverk. Og då synest eg det er riktig av oss å få utdjupa hovudargumentet til m.a. den nye statsministerkandidaten frå Arbeidarpartiet og hans miljøvener i Høgre og Framstegspartiet, dette at ein skal slutta å importera sterkt forureinande gasskraft. Eg vil gjerne be statsråden klårgjera denne problematikken, ikkje minst òg i forhold til at danskane faktisk har fasa ut kolkraft.


Jeg vil bare få knytte en bemerkning til det siste: Vi fikk beskjed om at saken var utsatt på ubestemt tid fordi departementet ikke var ferdig med å behandle høringsuttalelsene. Det som skjer nå, er at det er over 20 lokal-TV-stasjoner i Norge som føler at de er blitt offer i en problemstilling som egentlig er mellom NRK og de store kommersielle rikskanalene. Lokal-TV har de seneste årene etablert seg som et seriøst medietilbud i lokalsamfunnet, og vi synes de heller burde ha vært støttet opp om istedenfor at man legger hindringer i veien. Det som har skjedd nå, er at de rammebetingelsene som var kjent da eierne søkte om konsesjon og gjorde betydelige investeringer, er blitt endret. Det lokal-TV nå sier, er at det er vanskelig å satse seriøst på lokal-TV for framtiden. Så man kan jo lure: Hva kan statsråden bidra med for å gjøre det litt lettere for lokal-TV i framtiden?


Den gang jeg var ung på ordentlig, fikk jeg meg et sted å bo til en all right pris. I dag koster den leiligheten jeg kjøpte, tre ganger så mye. Det er ikke tilfeldig. Det er veldig bra at så mange folk her i landet har et sted å bo, og selv eier det. Faktisk er det slik at omtrent to tredeler eier boligen sin selv. Det er ikke tilfeldig. Det er faktisk ikke tilfeldig i det hele tatt. Da mine besteforeldre og sikkert mange av representantenes foreldre, ja kanskje noen av representantene selv, kjøpte sin første bolig etter krigen, var den husbankfinansiert. Og den var husbankfinansiert fordi folk trengte bolig. Og politikerne, altså de som ledet landet den gang, sa at dette må vi gjøre noe med. Og de gav store tilskudd gjennom Husbanken, de gav store, rimelige lån til boligbygging, og de gav billige offentlige tomter. Dette var god sosialdemokratisk politikk, og det funket! I dag skal man være blind for ikke å se at det fins en haug med folk som har problemer på boligmarkedet – problemer med å skaffe seg et sted å bo. Unge folk har trøbbel, folk med minoritetsbakgrunn har trøbbel og arbeidsløse har trøbbel. De kalles med en fellesbetegnelse vanskeligstilte på boligmarkedet. Men det er boligmarkedet som er vanskeligstilt, når folk ikke får seg et sted å bo. Da kan vi velge én av to løsninger: Vi kan velge å bruke politikk, slik SV vil, for å løse problemet. Vi vil bruke 800 statlige millioner kroner på tilskudd til utleieboliger til unge folk og til andre. Vi vil gi gode lånebetingelser gjennom Husbanken, og vi vil bruke offentlige, statlige og kommunale, tomter til å bygge boliger på – fordi vi trenger det. Eller man kan velge den andre løsningen, som er å la markedet løse problemet, og nå ser jeg at tidligere rektor – nå statsråd – Norman sitter i salen, og han vil sikkert gi meg rett i at markedet aldri vil løse problemet for dem som ikke har penger. Det ligger i markedets natur. Derfor trengs det en politikk. Jeg ble veldig glad da jeg så Sem-erklæringen, der det faktisk stod noe om dette, nemlig at Husbanken i større grad skal bidra til bygging av boliger for vanskeligstilte. Og så stod det: «Spesielt må det legges opp til en betydelig satsing på boligbygging.» Jeg ble blid, men jeg ble desto sintere da jeg så budsjettet som ble lagt fram, der det ble kuttet i tilskuddet til boligbygging. Det ble kuttet i utlånsbeløpet i Husbanken, og muligheten til å bruke offentlige tomter til billige boliger ble fjernet. Jeg skjønner statsråd Foss som sier at man kan ikke klare å løse alle problemer i ett budsjett, man kan ikke oppnå hele Sem-erklæringen i ett budsjett. Men skal vi satse på boligbygging, og skal vi tro på den nye regjeringen, er det en utrolig dårlig start å begynne med å kutte.


Forsvarets musikk er vi enige om er en viktig del av det selvstendige Norges historie og en kulturskatt som Stortinget har sagt vi skal ta vare på. At Forsvarets musikk med sine fem korps og x antall ansatte skal styrkes med 1 mill. kr., er ikke i realiteten en styrking. Det er en reduksjon, for det er ikke nok til å dekke verken lønns- eller prisvekst. Det er helt klart. Dette vil føre til at f.eks. Forsvarets musikkorps Nord-Norge i beste fall vil ha aktivitet i 20 av 52 uker til neste år – sitt jubileumsår. Mener virkelig statsråden at aktivitet i 20 av 52 uker er tilfredsstillende, og at det er å følge opp Stortingets vedtak?


Jeg er enig med Lilletun i at partipolitikk i betydningen hvorvidt man liker eller ikke liker partipolitikken til et regime, er selvsagt helt irrelevant. Det som ikke er irrelevant, er om et regime eller en regjering følger en utviklingsorientert politikk som bidrar til å løfte opp landets fattige, som bidrar til å skape den nødvendige økonomiske vekst og den bygging av stat og fordeling som skal til. Det er høyst avgjørende spørsmål. Hvis begrepet «bistandsfaglig» skal gi mening, må det være et grunnleggende politisk begrep, fordi det er politikken som er det viktigste. En fornuftig utviklingspolitikk er det aller viktigste. Så kan man selvfølgelig se på de enkelte elementene i den ut fra en bistandsfaglig synsvinkel, f.eks. hvordan driver man en mest effektiv korrupsjonsbekjempelse. Jeg mener at å organisere konservative, høyreorienterte partier og kristeligdemokratiske partier på en folkelig og fin måte rundt omkring i verden, også er en viktig del av norsk bistand til demokratiutvikling og utvikling, og vil selvsagt støtte det også.


Vi vil ha nordmenn, for dei har så fine bilar, sa dei i austafrikanske landsbyar for 20 år sidan. Dette var ein av konklusjonane då ein evaluerte innsatsen til Fredskorpset i Afrika. Den forma for fredskorpsinnsats eksisterer ikkje lenger. Eg trur det viser at ein lærer av dei feila ein gjer, og at ein endrar kartet etter terrenget. Det er eit stort budsjett. Totalt ligg løyvingane til utanriksbistand på 25 milliardar kr. I går behandla vi forsvarsbudsjettet. Det er på 31 milliardar kr. Vi begynner nesten å komme i balanse her. I Afghanistan er det truleg passeleg balanse mellom sivile og militære bidrag. Kva seier eit så stort budsjett oss? Sjølvsagt gjev det enorm innflytelse ikkje minst for utviklingsministeren. Vi gjev mykje pengar og skal fortsetje å gje mykje pengar. Utanriksministeren er ikkje til stades her akkurat no, men det er klart at den politiske innflytelsen vi så gjerne vil ha, er også med på å utvikle den politikken som er nødvendig ute. Det er kombinasjonen av desse to hand i hand som må vere summen som vi alle bør arbeide for å nå. Det kan gjerne diskuterast akademisk om det er ein slags norsk god hensikt-idé. Men kva gjer det? Eg har aldri høyrt at nokon har hatt vondt av å ha gode hensikter. Så vil det sjølvsagt vere slik at vi ikkje lykkast alltid. Men også Framstegspartiet og Høgre veit at det er viktig at vi her i Stortinget kan påverke politikken. I førre periode var Høglund og eg i Brasil. Vi var på eit flott møte med ein regnskogorganisasjon. Vi fekk sjå at kanskje burde det vere betre orden på miljøbistanden der. Vi tok opp dette då vi kom heim til Noreg, saman med frivillige organisasjonar, og vi fekk ein samrøystes komite med på dette. Den førre regjeringa begynte arbeidet, og denne regjeringa utfører arbeidet slik at det blir endringar i korleis vi utfører miljøpolitikken i bistandspolitikken, altså meir ein handlingsplan. Vi spør: Gjer vi verkeleg det vi sa vi skulle gjere? Så har vi sjølvsagt Norfund og urfolket, og dette må vi få orden på. Men eg trur at generelt sett lyttar Regjeringa til kva Stortinget seier, når vi saman med frivillige organisasjonar og andre praktikarar tek opp at her må kursen justerast litt. Iallfall er utviklingsministeren, slik eg har hørt han i dag, veldig positiv til dei innspela som vi måtte kome med, for det er klart at det kan bli betre. Alt kan bli betre. Eg skal ikkje leggje meg opp i volumdebatten, for det får vi sikkert diskutere mange gonger etterpå. Men så er det slik at det er ikkje alltid dei vil ha oss, om vi har aldri så mykje pengar og aldri så mange flagg. I Sudan, der kanskje den største krisa i Afrika er no, vil dei av politiske årsaker ikkje ha oss. Det bør få oss til å tenkje igjennom kvifor, og kva for politiske prosessar som er på gang. Der bør vi trø varsamt. Vi bør følgje med i det arbeidet som foregår i FN, der ein faktisk utfordrar det historiske som er slått fast, om at statar er suverene. Men via Canadas arbeid med rapporten «Responsibility to Protect» er det heilt klart at vi har eit ansvar for å verne, eit ansvar for å verne sivilbefolkninga og eit ansvar for å verne enkeltindivid. Dette er slått rimeleg klart fast. Det utfordrar gammal suverenitetspolitikk, men med dette kan vi syte for at både gårsdagens budsjett på 31 milliardar kr og dagens budsjett på 25 milliardar kr faktisk kjem dei som lir mest, til gode. Så får vi sørgje for at både dei sivile og dei militære innsatsane kjem dei som lir mest, til gode, og at det blir det vi oppnår med politikken vår. Dette kan vi antakeleg ikkje vedta her i huset, men vi kan alle vere med og bidra, anten det er offiserane som sat her i går, eller NGO-ane som er til stades i dag. Men vi kan alle bidra for at vi skal bli flinkare. Det vil vere den gordiske knute i internasjonale operasjonar, som det heiter i det militære, men også i forhold til at vi ønskjer å bety noko, vi ønskjer innflytelse. Så berre kort om mikrokreditt: Det som har skjedd med sletting av gjeld, er sjølvsagt veldig bra. Mikrokreditt lykkast av ein grunn. Det er fordi vi ute i verda har ein rentefot på opptil 20 pst. Kvifor klarer ein dette betre med mikrokreditt? Jo, fordi ein garanterer for kvarandre – anten for naboen, for ei tante, ein onkel eller ein bestefar. Problemet med det er at det kan slå hardt tilbake om ein ikkje får dette i orden. Om ein ikkje klarer å betale gjelda si, kan det ramme eit heilt lokalsamfunn. Vi har sett nokre tendensar, men i det heile er mikrokreditt bra, nettopp fordi ein får ned renta, og ein får tryggleik. Når vi slettar gjeld, og må slette gjeld, er det fordi tryggleiken var altfor dårleg. Kanskje var låna altfor dårleg funderte. Det er iallfall ingen tvil om at både Nobelkomiteen og Stortinget er einige om at mikrokreditt har framtida framfor seg. Det kan vi satse meir på.


Jeg er enig i at dette er en kritisk situasjon, men jeg tror ikke en skal skape inntrykk av at dette kan løses over natten. Det er altså slik at de som i dag sitter over, sitter over ikke fordi det er en ønsket situasjon fra politiets side, ikke fordi det er en ønsket situasjon fra min side – eller fra noen annens side – men fordi alternativet er verre. Derfor tror jeg det er nødvendig at vi tillater oss å se dette i sammenheng, at vi bruker den tiden som er nødvendig, for å løse det. En del av løsningen, som komiteen selv har pekt på, kan være å endre måten en politiarrestcelle er utformet på, for å redusere den belastningen den som er innsatt der, vil bli påført. Så jeg tror vi må se på flere spor. Representanten er sikkert kjent med Vestfold politidistrikt, som har innredet noen celler på en litt annerledes måte. Det nye politihuset i Østfold politidistrikt har både klokke og mulighet for lysstyring. Og det er forskjell på gamle politiceller og de som nå bygges i nye politihus.


Det er en interessant debatt som interpellanten her har reist. Den passet godt i forlengelsen av debatten vi hadde i går kveld, om straffeloven. Det som er fascinerende, er at representanten Thorkildsen i kjent stil drar til og kjører en debatt stort sett i jeg-form. Det er selvfølgelig betryggende å kunne være et sannhetsvitne for resten av det norske samfunn. Spørsmålet er om det er samsvar mellom hennes opplevelse og det som er de reelle problemene. Engasjementet påpekte jeg i går, og det skal jeg gi henne honnør for i dag også, men tidvis synes jeg nok at representanten Thorkildsen kanskje går litt langt i å påberope seg å være den eneste som kjenner problemene, og som kjenner løsningene. Jeg tror faktisk løsningene ligger i en politisk debatt og en politisk prosess som føres i Stortinget i ulike sammenhenger, i samspill med departementene og andre faginstanser. Det er gjerne slik man utformer ting og legger grunnlag for det som vil være en felles politikk. Jeg synes dessverre, eller kanskje heldigvis, at det er slik at ingen har ensidig rett på sannheten i forhold til tiltak og muligheter innenfor dette problemet. Representanten Thorkildsen er bekymret for Fremskrittspartiets løsninger, og jeg kan gjøre henne oppmerksom på at det er gjensidig for oss når det gjelder SVs tilnærming til dette. Jeg har ikke noe dårlig samvittighet. Hvis man ser på budsjettresultatet for inneværende år, har Fremskrittspartiet, sammen med Regjeringen, styrket bl.a. jobben i forhold til ofre- og pårørendeomsorg med bindinger til Stine Sofies Stiftelse. Vi har gjort en jobb i forhold til representanten Thorkildsens hjemfylke. Jeg tror at det vi har tatt tak i, er gode og fornuftige tiltak. Vi har selvfølgelig også gjort det i forhold til soning og soningsproblemer ved å styrke bevilgningen til Livet Etter Soning. Så jeg har egentlig ikke dårlig samvittighet. Det er vel også slik at SV og Fremskrittspartiet har en rimelig motsatt tilnærming til denne problemstillingen. Jeg opplever det slik at representanten fra SV tilkjennegir at det er samfunnets skyld at man har kriminalitet. I Fremskrittspartiet vil vi nok gå lenger andre veien og si at den enkelte må gå i seg selv og ta ansvar for sine egne handlinger. Hvis ikke vil vi få et samfunn hvor det er lov å gjøre hva man vil, og så kan man skylde på samfunnet etterpå. Muligheten til å gjøre noe med dette handler om å ha et mangfold i forhold til ulike tiltak. Ulik kriminalitet skal straffes på ulike måter, fra fengsel til åpen soning og programarbeid. Der synes jeg komiteen har vært rimelig enig om det man gjør, og det er et stort spekter innenfor dette feltet. Vi har selvfølgelig bruk for flere soningsplasser. Der har statsråden en jobb å gjøre, både innad i Regjeringen og kanskje her for å skaffe et flertall for gjennomføring av det. Nå har vi pratet lenge om det. Det er på tide at man får gjort noe med Halden og gjerne Indre Salten hvis det skulle være mulig. Til sjuende og sist handler vel dette om politiske prioriteringer og politiske holdninger hos den enkelte av oss. Alt i alt er ikke resultatet bedre enn det flertallet i denne salen er i stand til å få til.


Først en stor takk til interpellanten for å ta opp et veldig viktig tema. Trafikksikkerhet er det aller viktigste for oss. Folk skal være trygge når de kjører på norske veier, de skal vite at de kan komme fram med livet i behold, og at veiinfrastrukturen er så god at den ikke utgjør en fare. Tiltakspakken basert på Nasjonal transportplan når det gjelder trafikksikkerhet, er snart ferdig og vil bli presentert. Jeg vil sørge for at den også blir omtalt i revidert budsjett, slik at Stortinget kan gi tilbakemeldinger på om de mener at Nasjonal transportplan på området trafikksikkerhet blir fulgt opp slik som en ønsker og forventer. Dette er et tema som har opptatt både meg og regjeringen fra dag én i regjering. Vi var raskt ute med å øke bevilgningene til tunnelsikkerhet – vi økte med over 50 pst. Vi økte bevilgningene til vedlikehold av veinettet, og vi økte også bevilgningene til Statens vegvesen direkte inn mot kontrollvirksomhet. Bare på det siste ser en forskjell på hvilken regjering som styrer. Denne vinteren vil det sannsynligvis bli gjennomført fire ganger flere kontroller av tunge kjøretøy enn forrige vinter. Det handler om politiske signaler, og det handler om prioriterte midler. Jeg har deltatt på flere kontroller selv, og jeg har møtt Vegvesenet mange steder i landet for å snakke om dette. Jeg er veldig glad for det engasjementet en ser fra Vegvesenets folk, og de initiativene de selv tar til å forbedre systemene, melde tilbake til oss om hva slags ønsker de har, for at de skal kunne jobbe bedre på sin arbeidsplass. Vi har også varslet en rekke grep, og jeg kommer til å ta opp en del av de tingene her. Trafikksikkerhet handler om mange momenter, både om veiens beskaffenhet og om hvordan vi sikrer den. Det handler om hvordan vi vedlikeholder den, og det handler om sjåførenes ferdigheter og holdninger. Jeg kommer til å fokusere på tungtransport, fordi det også var det interpellanten brukte mest tid på. Det betyr ikke at de andre tingene er glemt, men jeg vil komme tilbake til dem ved andre anledninger. Norske vinterveier er ganske krevende for trafikantene, ja norske sommerveier kan også være ganske krevende når en tenker på bredden på en del av veiene. Selv våre europaveier mangler gul midtstrek en del steder. Slik ønsker ikke jeg at det skal være, men det tar tid å utbedre det, dessverre. Så er det også utfordringer med kjøretøyene på veiene. Veldig mange transportører, veldig mange sjåfører, er flinke, men det finnes i økende grad – opplever jeg, i hvert fall – trafikkfarlige kjøretøy med sjåfører som ikke har de kjøreegenskapene de burde hatt på norske veier. Det er både norske transportører og et større innslag av utenlandske transportører som slurver. I og med at problemene er sammensatte og knytter seg til ulike forhold, f.eks. veinett, vær, føreforhold, trafikkvekst og kunnskapen til dem som kjører på veiene, må vi også ha et veldig bredt grep når det gjelder hvilke tiltak vi setter i gang. Vi har alt varslet flere tiltak, og vi har satt i gang flere tiltak allerede. Dette er det også bra at Stortinget engasjerer seg i. Med hensyn til vei- og infrastrukturtiltak er en kjent med at Statens vegvesen har en landsdekkende standard for vinterdrift. Det har en hatt en stund. Det er viktig at de følger den standarden de har satt, men det er også viktig at de kartlegger spesielle problemstrekninger vinterstid og ser på hvilke ytterligere utbedringstiltak som kan gjøres. En del utbedringstiltak, f.eks. på E39 i Vest-Agder, vil ta tid, for det handler om å bygge bedre vei. Men det å sørge for at en drifter den bedre inntil ny vei er på plass, er også viktig, og der ser en på grep for hvordan en skal være på plass tidligere når en ser at snøen kommer, f.eks. at Utrykningspolitiet og Vegvesenet setter seg ned og ser værmeldingen sammen. Det er noe av det vi har snakket om, og som de skal etablere som rutine, rett og slett for å kunne være i forkant av været, istedenfor først å komme når en ser at det fysisk snør. En annen ting som vi diskuterer og kommer til å gjøre noe med, er flere oppstillingsplasser for tunge kjøretøy. Når man har kontroller i dag, blir de få parkeringsplassene som er langs veien, raskt fylt opp, og det betyr at kontrollen må avbrytes. Det kan ikke være sånn. Vi må sørge for at det er tilstrekkelig med parkeringsplasser både ved grenseovergangene våre og der en har hyppige kontroller, sånn at en faktisk har rom for å gi biler kjøreforbud og la dem bli stående. I dag kan en spekulere i at få biler stoppes fordi parkeringsplassen fylles opp, og så går trafikken som normalt etterpå. Fordi en del kontrollstasjoner ved grenseovergangene stenger når arbeidstiden er slutt kl. 16, vet useriøse aktører når det er fornuftig å komme inn i landet ut fra deres perspektiv. Fra vårt perspektiv må vi sørge for at det er grensekontroll hele døgnet, sånn at ikke noen kan spekulere i åpningstidene til Vegvesenet. Vi må også jobbe for å få etablert flere døgnhvileplasser for yrkessjåfører. Vi skal ha et møte sammen med bensinstasjonsaktørene og andre i bransjen nettopp for å se hvordan vi sammen med dem kan etablere flere steder. Det er naturlig at en ser på muligheten for å ha både drivstoff, mat og andre tilbud når en først har en hvilestasjon, og at det ikke bare blir normale rasteplasser uten noe tilbud. Men her mener jeg at staten ikke skal være den som har ansvaret for driften av bensinstasjoner. Det er de kommersielle aktørene. Men vi må ta initiativ, slik at de også ser muligheter. Vi må se hvordan vi kan legge bedre til rette for at de får lov til å bygge dette uten for mange problemer fra myndighetene. Vi må sørge for at vi får mer effektive kontroller. Noe av det jeg har observert, er at det brukes mye tid på papirarbeid når en er på kontrollene. Derfor er det viktig at en får automatiske, eller digitale, verktøy, sånn at en kan krysse av på en iPad eller lignende og redusere unødvendig papirarbeid. Vi skal sørge for at det blir utviklet og forbedret kontrollteknologi, f.eks. automatisk skiltavlesing, sånn at vi kan registrere biler som har vært problembiler før, og lettere stoppe dem, og ikke stoppe alle de som gjennom mange kontroller har vist seg ikke å ha problem. Det er viktig at vi bruker tiden på dem som er utfordrende. På samme måten kan vi etablere et system som avdekker feil og mangler på f.eks. bremser på kjøretøy ved hjelp av varmesøkende kamera. Alt dette forenkler hverdagen for dem som jobber her, og forenkler i tillegg hverdagen for dem som har alt i orden. Så må vi forbedre samhandlingen mellom kontrollinstansene. Jeg har allerede hatt møte med politisk ledelse i Justisdepartementet og representanter for Utrykningspolitiet, Politidirektoratet og Vegdirektoratet for å se hvordan en kan samkjøre deres arbeid bedre. Det betyr også at en del av regelverket må forenkles, sånn at Vegvesenet kan utskrive de bøtene som man i dag trenger å få en politipatrulje på plass for å gjøre, f.eks. hvis det jukses med hviletid og fartsskriver. Det er meningsløst at en må hente politibil for å skrive ut en bot når det er bevist fra Vegvesenets side at kriminaliteten er begått. Derfor må vi sikre nødvendige hjemler og endringer i lovverket. En av de tingene vi jobber med, er hensiktsmessige tvangsmidler for å stoppe kjøretøy, eller immobilisere kjøretøy, f.eks. bruk av hjullås. Det er helt rart, synes jeg, at det ikke allerede er på plass. Nå er det et prøveprosjekt på Sørlandet. Vi ønsker i regelverket å gjøre det mulig å ta det i bruk alle steder. Når vi i tillegg endrer vegtrafikkloven § 36 b, får vi større muligheter til å holde tilbake kjøretøy inntil bøter, forelegg eller andre gebyrer er betalt. I dag ser vi at en del transportører bare nekter å vedta forelegget, og så kjører de videre. Så står myndighetene der uten mulighet. Dette burde vært utbedret for lenge siden. Så er det viktig at vi styrker kjøretøysikkerheten. Arbeiderpartiet er i dag ute i Aftenposten og sier at det må gjøres tiltak. Det er helt riktig. Det ene tiltaket de selv viser til var gjennomført, var kravet om vinterdekk på førerhus på bil. Det synes jeg er viktig, men det er åpenbart altfor lite. Derfor jobber vi også med å stille krav til vinterdekk på tilhenger. Der er det et arbeid på gang. Vegdirektoratet har fått beskjed av meg om å sende forslag til krav om vinterdekk på EØS-høring. Vi ønsker å få et slikt krav iverksatt allerede fra høsten 2014 hvis alt går bra. I tillegg er det viktig at Vegvesenet, når de stopper biler, sjekker om bilene er riktig lastet, sånn at vekten kommer på drivhjulene og ikke ligger helt bak på tilhengeren. Vi må også stille krav om bedre kjøreferdigheter for sjåførene. Jeg har gitt beskjed til Vegdirektoratet om å utrede handlingsrommet i EØS-avtalen med tanke på å stille krav om et såkalt vinterførerkort. Det var noe som ble tatt opp i Stortinget i hvert fall i 2010. Da ble det avvist fra forrige regjering. Vi akter å få gjennomført det. Derfor reiser jeg også til Brussel på torsdag for å diskutere dette med EU-kommisjonen. Det er viktig at vi her legger vekt på at kravene skal gjelde for alle sjåfører uavhengig av nasjonalitet, og at vi har definerte strekninger der vi stiller sånne krav. Det er viktig for at vi også skal kunne gjennomføre det. Bruk av falske førerkort bekymrer meg. Derfor er det viktig at vi får opp elektroniske systemer som kommuniserer på tvers av landegrenser, sånn at vi i tillegg til å se på førerkortet også kan kontrollere om førerkortet er registrert i de nasjonale basene rundt omkring. Det er et arbeid vi har iverksatt og vil få resultater av. Så til slutt: Trygg Trailer, som ble tatt opp av interpellanten, er noe vi, når vi har sett erfaringer fra andre, vil sørge for at det blir en nasjonal runde på sammen med bransjen.


Eg takkar for svaret. Framstegspartiet har foreslått oppretting av Nav-ombod ved fleire høve – og fått støtte frå fleire, men ikkje frå regjeringa. Regjeringa seier i Soria Moria II-erklæringa at dei skal vurdera eit velferdsombod/Nav-ombod. Kor lang tid skal regjeringa bruka på å vurdera dette? Eller har ein allereie vurdert dette vekk?


Noreg og Israel har gode bindeledd. Norsk og israelsk arbeidarbevegelse har hatt og har langvarige vennskapsband. Israel har òg i tillegg til veldig mange andre organisasjonar ein fredsbevegelse og ti palestinske representantar i nasjonalforsamlinga Knesset. Vi veit no at fredsbevegelsen og dei palestinske parlamentarikarane er under ekstra press for tida. Ein av dei, Azmi Bishara, kjem til Noreg neste veke, og fleire i Noreg er uroa over hans situasjon, m.a. Fellesutvalget for Palestina. Ein lurer på kva det er som skjer når Israel, som med rette også mange gonger snakkar om sitt demokrati, vel å bruke ord som høgforræderi og å ta immuniteten frå ein parlamentarikar. Eg vil spørje utanriksministeren korleis Noreg kan ta eit initiativ for at desse to grupperingane, altså fredsbevegelsen og dei palestinske parlamentarikarane, ikkje blir marginaliserte.


Komiteen var, som fleire har nemnt, på reise i området og fekk sjå dei omfattande skadane som desse utsleppa representerer. Det var forferdeleg å sjå den nedsvidde naturen som vi opplevde å sjå i området rundt der. Desse utsleppa kjenner jo ingen grenser, så dei kjem også over på norsk side og påverkar miljøet der. Om det var svak eller dårleg økonomi i bedrifta som var bakgrunnen for manglande vilje eller evne til opprydding, kunne eg kanskje i større grad ha forstått realitetane i saka, men det som er saka, er at selskapet går med milliardoverskot – store overskot årleg – og det manglar berre vilje. Eg må seie at eg syntest det var ei underleg forestilling da vi møtte lokalpolitikarar der oppe og prøvde å ta opp denne problemstillinga på politisk nivå i Murmansk, for det blir gitt dispensasjon etter dispensasjon, og problemet får lov til å eskalere. Framstegspartiet sitt ønske er at ein held fram med å trykkje på i denne saka for å få ei meir miljøvennleg løysing på denne svært forureinande aktiviteten, og at dette arbeidet blir prioritert framover.


Representanten Sanner avla både i går og nå nettopp, i likhet med representanten Ine Marie Eriksen, Sosialistisk Ungdom og undertegnede en visitt. Jeg velger å skrive det på kontoen for furting over tapte skolevalg. Og selv om jeg gjerne diskuterer behovet for et sosialistisk samfunn med representanten Sanner, vil jeg velge å snakke om noe annet i dag. Det er en økende tendens til at utenlandsk kapital tar over norske bedrifter. I 1995 stod utenlandsk eide bedrifter for 18 pst. av industriproduksjonen i Norge. I 1999 stod utenlandske eiere for 28 pst. Dette har skjedd samtidig som norsk kapital har strømmet ut av landet både gjennom oljefondets investeringer i utenlandske selskaper og gjennom norske kapitalisters etablering i lavkostland. Uansett hva man måtte mene om norske kapitalister, er det gunstig for Norge å ha et næringsliv som er basert her, som kan styres ut fra norske behov, og hvor beslutningene tas nærmere alle de nordmenn som blir berørt av det. Den motsatte situasjonen fører til større usikkerhet for arbeidsplasser og lokalmiljø. Kværner er nå i en situasjon der selskapets skjebne er lagt i utenlandske hender, og vi har en rekke eksempler på, f.eks. det som skjedde med Hydro Seafood, at det ikke finnes nok norske eiermiljøer med tilstrekkelig evne eller vilje til å beholde sentrale deler av norsk næringsliv på norske hender. Den nye regjeringen har uttrykt et klart ønske om å føre en storstilt privatiseringspolitikk. Men en rekke økonomiske kommentatorer har i det siste påpekt at det å legge ut statsbedrifter for salg i dag vil kunne støvsuge det innenlandske kapitalmarkedet ytterligere, og dermed føre til at enda flere norske bedrifter, både tidligere statsbedrifter og andre, havner på utenlandske hender. Spørsmålet til representanten Sanner blir da: Er Høyre villig til å gjennomføre sine planer om omfattende privatisering også hvis konsekvensen er at eierskapet ved enda flere viktige norske bedrifter blir ført ut av landet? Er privatisering viktigere enn nasjonalt eierskap for Høyre?


Den gangen avlønningen av stortingsrepresentantene ble endret i 1996, var SV med på å putte de andre godtgjørelsene som kom i tillegg til lønn, inn i det vanlige lønnsgrunnlaget, dvs. den hovedoperasjonen som gjorde at grunnlaget for beregningen av pensjonene for stortingsrepresentanter ble som det ble. Den gangen så hele Stortinget at man hadde fått en økning i stortingspensjonen som kunne være urimelig. Det står i merknadene fra Presidentskapet at stortingspensjonen øker betydelig, og at det er nødvendig å se nærmere på dette. Det er altså ikke bare SV som har sett at dette var en urimelig økning av pensjonen som følge av en opprydningsjobb i forhold til stortingslønnen. Hvis representanten Halvorsen hadde ønsket å være råpopulist i denne saken, kunne jeg ha plaget Stortinget og Presidentskapet mange ganger med forslag om å endre dette. Jeg har stille og rolig tatt det opp med Presidentskapet av én grunn, og det er at SV mener det skal være rimelige og anstendige lønns- og pensjonsforhold for stortingsrepresentanter. Vi er tillitsvalgte, vi gjør en jobb på vegne av folk. Det betyr at de ordningene vi har, skal tåle dagens lys. Vi oppfatter pensjonsordningen som urimelig god på de to områdene vi har nevnt, og det ville ha vært i Stortingets felles interesse å gjøre noe med det. Det er over halvannet år siden dette ble tatt opp med Presidentskapet sist. Det er også over halvannet år siden man sa at man skulle begynne å undersøke hva som var rimelige nivåer i samfunnet for øvrig. Jeg synes vi har vært ekstremt tålmodige. Fremskrittspartiets rolle i denne saken synes jeg er helt patetisk – absolutt og fullkomment patetisk! Jeg synes det er meget pinlig at ikke Fremskrittspartiet har vært med på dette – de som alltid ellers bare er ute etter å stille stortingsrepresentantene i et så dårlig lys som mulig og fyre opp under politikerforakt så godt det lar seg gjøre. Hvorfor i all verden har ikke Fremskrittspartiet gått i bresjen for å rydde opp i denne saken? Tvert imot gjemmer de seg nå bak et stortingsflertall som ikke iler med å få ryddet opp i dette. Vi har i fire år vært tålmodige med en ordning som har vært urimelig. Det er rimelig at Stortinget strammes opp, slik at det gjøres noe med denne saken. Carl I. Hagen kan bare skamme seg. Vi er nødt til å gjøre det, for dette dreier seg om den felles tilliten folk har til at politikere gjør en redelig jobb. Det er vel og bra om Brørby-utvalget nå etter at saken er tatt opp igjen, kan få et tilleggsmandat til å se på dette, men jeg synes – og SV synes – at vi burde få klar beskjed om i hvilken retning dette bør gå. Derfor er vi ikke fornøyd med at man sier at Presidentskapet skal gi et tilleggsmandat. Det burde rett og slett være slik at Stortinget nå gav en klar beskjed om at dette skal det ryddes opp i.


Takk for svaret. Jeg tenkte ikke bare på revidert nasjonalbudsjett, jeg ser litt lenger framover. Dette vil gi en inntektsøkning for staten på ca. 3-4 milliarder kr, kanskje 5 milliarder kr hvis en følger opp LOs opplegg med 15 pst. skatt på aksjeutbytte. Så hvis vi ser dette i et litt lengre perspektiv, hvis vi ser fram til budsjettet for 2001 og kanskje også enda lenger, er statsråden innstilt på å gå inn og se på om man skal skattlegge aksjeutbytte for å få til en fordeling og også skape inntekter for det offentlige slik at vi kan gjennomføre viktige offentlige satsingsområder som utdanning og helse?


Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er i grunnen litt overrasket. Den faglige vurderingen i den norske offentlige utredningen var entydig og enstemmig på at Larvik var det beste faglige valget. Men i stortingsmeldingen anbefalte departementet Sandefjord. Årsaken til det var følgende: «Hvis den sammenslåtte domstolen lokaliseres i Sandefjord, vil det være mulig å gjennomføre sammenslåingen med en utvidelse av de eksisterende lokalene. Hvis domstolen lokaliseres i Larvik vil det måtte anskaffes nye lokaler. Departementet har derfor» – altså på denne bakgrunn – «valgt å foreslå Sandefjord som sete for en sammenslått domstol.» Nå er dette gamle saker, og det har skjedd mye. En av de tingene som har skjedd, er at den økonomiske fordelen Sandefjord hadde, er borte. Larvik og Sandefjord er nå likestilt økonomisk, mens faglig var Larvik å foretrekke for syv år siden – og det kan hende at Larvik fortsatt er det. Utgangspunktet er at Stortingets beslutning, når slike premisser endres, bør kunne reformeres. Det er også slik at Domstolsadministrasjonen i Østfold og Telemark tillater en slik endring og har tatt initiativ til en slik endring. Hvorfor vil ikke statsråden være med på det i denne sammenheng?


Enigheten om forsvars- og sikkerhetspolitikk, som statsråden nevnte, er stor i dette hus, og det er vi enige om. Selv SV har jo nå etter hvert myknet på det området. Så har jeg i mitt tidligere liv drevet masse med salg og markedsføring, og da vet jeg at gjentakelser virker til slutt – da går det til slutt inn hos kunden, bare man gjentar det nok. Derfor gjentar jeg det som gjelder Marinen, fordi jeg aldri får et utdypende, godt nok svar av statsråden når det gjelder spesielt MTB-ene, som hun nevnte at jeg nevnte nesten til kjedsommelighet. Men jeg gjør det likevel. Da spør jeg: Hva var Regjeringens motiv for å hugge opp de operative MTB-ene, all den tid vi ikke hadde annen kapasitet og de skulle seile fram til 2015? Når forventer statsråden at de nye MTB-ene er operative, og hvordan skal vi få trent disse mannskapene som nå ikke har noe å trene på?


SV har markert seg på venstresiden i norsk politikk. Nå samarbeider vi i en regjering med to andre partier som ligger til høyre for oss. Når det er sagt, vil jeg si at jeg stiller meg fullt og helt bak det som står i eierskapsmeldingen som er lagt fram, og i innstillingen som er lagt fram fra regjeringspartienes representanter. Statlig eierskap gir god politisk styring. Det har vi mange eksempler på. Vi har ikke vanskeligheter med å se for oss hvordan verden ville sett ut hvis f.eks. Fremskrittspartiet skulle fått gjennomslag for sine drømmer om å selge oljereservene på norsk sokkel. Det er ingen stor snuoperasjon som har skjedd i SV. Vi jobber godt sammen med de to andre partiene og har kommet fram til gode kompromisser, som vi er veldig fornøyd med.


Forliket med Arbeidarpartiet innebar kutt så vel i Miljøverndepartementets budsjett som i Olje- og energidepartementets budsjett, bl.a. gjennom ytterlegare kutt i Kartverket. Meiner representanten Onarheim at miljø- og energibiten er blitt betre no etter forliket med Arbeiderpartiet? Eller er det blitt verre? Spørsmål nr. 2 går på nordområda, sjølvsagt. No meiner altså Willoch, Berntsen og alle ungdomsorganisasjonane minus Framstegspartiets Ungdom at ein må bruka meir tid før ein gjer noko i nordområda. Eg har tidlegare vore inne på at det å stimulera til auka utvinningsgrad, som også Onarheim nemnde i innlegget sitt, er ein fornuftig strategi, som også mange firma er interesserte i at ein skal fokusera meir på. Men då blir spørsmålet: Korfor støttar ikkje regjeringspartia forslaget frå SV om nettopp dette?


Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er helt enig i at der hvor situasjonen fører til økt og uhensiktsmessig ressursbruk, vil en samordning være uegnet. Jeg ble oppmerksom på problemstillingen under et besøk på Dombås, der man altså opplevde at et helikopter fra redningstjenesten ble fløyet inn, mellomlandet og tanket opp ved siden av det helikopteret som står på Dombås, for så å fly inn i et område i umiddelbar nærhet av Dombås og gjøre et søk, samtidig som det helikopteret som var stasjonert på Dombås, ikke var i bruk til andre formål. Man får da en helt uhensiktsmessig ressursbruk nettopp ved at man ikke bruker det helikopteret som er plassert nærmest. Utstyrsmessig beskrev de det også slik at dette ikke ville ha vært noe problem i det hele tatt. Søket kunne ha vært avbrutt, og helikopteret ville kunne ha vært brukt til ambulanseoppdrag uten forsinkelse. Det utvikler seg tydeligvis to parallelle kulturer der man ikke uten videre har den samordning og det samarbeid man burde hatt for å få til en bedre ressursbruk. Ser helseministeren den problemstillingen, og kan han tenke seg å gå nærmere inn i den og vurdere en bedre samordning?


Jeg tror ikke det er behov for at jeg går gjennom hele historien bak disse spørsmålene. Det har saksordføreren og andre vært inne på. Men vi er i den situasjon at det er lagt ulike prinsipper til grunn for samordning av ulike ytelser i offentlige ordninger og i private ordninger, og det er en forskjellsbehandling som vanskelig kan forklares. Den har sin historie - og det er ikke noen oppfinnelse fra denne regjeringen - som går tilbake til ulike regjeringer, og kan antakelig spores tilbake til at det er spørsmål som er behandlet i ulike lover på ulike tidspunkt og derfor ikke er sett i sammenheng. Vi jobber nå, som flere har vært inne på, med en proposisjon som skal legges fram for Stortinget av arbeids- og inkluderingsministeren, og jeg vil følge opp de spørsmålene som tas opp i dette representantforslaget, i den forbindelse. Jeg tror ikke at det er bærekraftig på sikt å ha en slik ulikebehandling av ordninger som har en historisk begrunnelse, og som jeg ikke finner noen god forklaring på ut fra dagens situasjon. Så med disse signalene til Stortinget kan jeg forsikre om at dette er en problemstilling som vi kommer til å følge opp og komme tilbake til Stortinget med.


Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kunnskapsministeren: «Regjeringen har innført lovpålagt leksehjelp fra 1. til 4. klasse. Narvik kommune har fått tildelt 338 000 kr for fire måneder, men har per dags dato bare gitt halvparten av skoleelevene fra 1. til 4. trinn leksehjelp. Hva mener statsråden om det, og vil statsråden påse at kommunen bruker de øremerkede midler til leksehjelp?»


Berre eit kort spørsmål til slutt som går på kvotesystemet. Det skal etablerast eit kvotesystem, og i eit slikt system er det berre rike land som på ein måte kan kjøpa seg fri, etter mi meining. For Bangladesh er det lite aktuelt t.d. Kva synest utviklingsministeren det er nødvendig for Noreg og den norske regjeringa å gjera, slik at ein sikrar at det blir ei slags rettferd i det kvotesystemet som ein skal etablera, og som det er eit fleirtal for å etablera? Kva kan me gjera i forhold til eit utviklingsland som Bangladesh for å sikra at dei ikkje tapar i denne kampen?


Fremskrittspartiet erkjenner at det er ulikt syn i denne sal omkring bistandspolitikken, også til palestinerne. At stortingsflertallet umiddelbart skulle hoppe på Fremskrittspartiets holdning til bistand, har vi ikke tro på. Men på bakgrunn av den aktuelle situasjonen hadde vi håpet at vi kunne få støtte til å holde igjen, eller – som vi har formulert det – straks stoppe den bistanden som nå ytes. Vi ser at andre land også vurderer det. Tyskland holder igjen deler av sin støtte til palestinerne, så dette er ikke et ukjent tema blant giverlandene. Vi registrerer den generelle holdningen til bistand fra Regjeringen, fra stortingsflertallet, men vi mener situasjonen i dag krever at vi vurderer dette med litt andre øyne enn hva vi hittil har gjort.


Jeg føler behov for å kommentere en del av de tingene som opposisjonen har sagt her på tampen, før jul. Både jeg, Jan Tore Sanner og Lars Sponheim burde kunne være enige om at norsk økonomi har mindre påvirkning på både amerikansk og europeisk økonomi enn omvendt. Det er altså slik at i den perioden vi har sittet og styrt, spesielt det siste året, har oljeinntektene gått opp, investeringene i oljesektoren har gått opp, og det skyldes altså ikke skattelette i oljesektoren. Etterspørselen internasjonalt har gått opp. Meg bekjent skyldes ikke den etterspørselsøkningen lokale skatteletter gitt verken av Jan Tore Sanner eller av Lars Sponheim. Det er samtidig slik at senkning i skatt kan gi en bedret skatteinntekt isolert sett innenfor et område, men ikke større inntektsøkning enn skatteletten man samtidig har gitt. Derfor er det smart å gjennomføre effektive endringer i skattesystemet som skaper økte inntekter noen steder, og dumt å gjennomføre skatteendringer som ikke fører til en bedret effektivitet i økonomien. For eksempel har den politikken som har vært ført når det gjelder deler av omleggingen av boligbeskatningen, ført til at folk investerer mye i bolig i stedet for å investere i små og mellomstore bedrifter, plassere inntektene sine der. Det representantene for den forrige regjeringskoalisjonen kan ta ansvaret for, er det Statistisk sentralbyrå nettopp offentliggjorde, nemlig at forskjellene mellom rike og fattige økte i løpet av de fire årene da den forrige regjeringen satt med makten. Jeg vil gjerne at de skal komme opp – ikke akkurat nå, president, men kanskje etter jul – og ta ansvar for det på en skikkelig måte. Vi får mange anledninger senere også. Når det gjelder Fremskrittspartiets bruk av penger, vil jeg si én ting: Det er helt tydelig at skredderøkonomene i Fremskrittspartiets rådgivningsgruppe har gått amok på Fremskrittspartiets filtloft. Det er altså slik at sletting av gjeld er å bruke av den samme formuen som vi ellers ville ha spart opp av oljeinntektene. Det Fremskrittspartiet gjør, er å komme løpende i salderingen og bevilge alle disse pengene, enten som 90-poster eller 70-poster, eller 50-poster i noen sammenhenger. Det er penger som går ut. Man kan gjerne si at man gjennomfører en investering i veisektoren. Men meg bekjent har det aldri vært mulig å regne stamveien mellom Bergen og Oslo som en eiendel som lett kan omsettes på det vanlige private markedet, dersom man senere skulle trenge pengene. Vi er helt enige om at det er fornuftig å investere i veisektoren. Vi er helt enige om at det er fornuftig å gjøre forskjellige investeringer i samfunnssektoren. Vi har hatt skam nok til å prioritere dette innenfor våre ordinære budsjetter, istedenfor å gjøre det som gjeldsslette i etterkant. For å si det veldig enkelt: Hvorfor er det rettferdig at det akkurat i forbindelse med de veiprosjektene som sist ble finansiert med bompenger, er det bilistene skal få skattelette? Hvorfor er det rettferdig? Hvorfor kunne ikke disse pengene i stedet gått ut til folk på andre måter, eller vært brukt til nye veiprosjekt andre steder, hvis man synes veiprosjekter er så viktige? Er det slik at Fremskrittspartiet i alle sine budsjettforslag fra nå og videre framover vil fullfinansiere og ikke legge opp til bompengefinansiering i det hele tatt? Hvis det er tilfellet, synes jeg det er kjempeflott, for da vil det komme tydelig fram fra Arne Sortevik og de andre i Fremskrittspartiet. Fra bystyret i Bergen kjenner jeg Arne Sortevik som en anstendig mann som brukte pengene på en ordentlig måte. Men nå kommer han som – i disse juletider ville det være rimelig å si – julenisse og deler ut penger til bilister på enkelte steder i landet der det i dag tilfeldigvis er en bompengestasjon. Det tilsvarende gjelder den gjeldsletten som gis til noen norske sykehus. Er det rettferdig at det er akkurat de sykehusene som har opparbeidet seg gjeld, som skal få den gjeldsletten som det legges opp til her? Ville det ikke være rimelig å gjennomføre det som overføringer til sykehussektoren, istedenfor å foreta gjeldsletting nå? Jeg er helt sikkert sist inntegnede taler, og da benytter jeg anledningen til å si at dette var en liten oppsummering i forhold til opposisjonens innspill her. Debatten om hva som er voodoo-økonomi og ikke voodoo-økonomi, hva som er voodoo-skattelette eller ikke, vil helt sikkert komme til å fortsette i årene som kommer, selv om det blir spennende å se hvor lenge Jan Tore Sanner og de andre representantene for de borgerlige partiene vil si at økningen i norsk økonomi skyldes akkurat deres skattelettelser og ikke endringer bl.a. i verdensøkonomien. Jeg synes det er fascinerende at vi nettopp i det året vi har satt opp skattene for å prioritere fellesskapet, ser at veksten i skatteinntektene er høyest.


I det siste nummeret av Newsweek er det foretatt en rangering av verdens mektigste land. Norge kommer på niende plass – ikke på grunn av vår militære deltakelse i Irak eller i Afghanistan, men fordi vi er et land med høy livskvalitet og med betydelig diplomatisk makt. Det er altså den rollen Norge, som et lite land i verden, har tatt: som tilrettelegger for fredsprosesser og å støtte opp under FN. Det er det som har gitt oss internasjonalt ry, og som Newsweek gir høy score for. Det er i hvert fall én gang i året vi er sikret at Norge har internasjonal oppmerksomhet, og det er den dagen Nobels fredspris deles ut. Det betyr altså at rundt omkring i verden – i den grad man vet om det – er Norges utenrikspolitiske innsats knyttet til oppdrag for fred og oppdrag for å nedbygge konflikter, og vi er et velferdsland. Etter SVs oppfatning burde dette være overskriften på den rollen som Norge skal ta internasjonalt. Og vi burde rendyrke den mye mer. Vi burde se det vi bidrar med når det gjelder bistand, når det gjelder militær innsats, når det gjelder utenrikspolitisk og diplomatisk innsats, sammen. Og vi har en lang vei å gå før vi kan si at alt dette er integrert under en overskrift der vi rendyrker det som lille Norge med 4 ½ million mennesker kunne gjøre en enda viktigere jobb på, nemlig å være en fredsbyggende nasjon. Det SV ønsker for den videre debatten om Norges bidrag internasjonalt, er å se på hvordan vi kan forsterke denne rollen ytterligere. Vi har et potensial for å ha en enda sterkere posisjon som fredsbygger. Vi har en mulighet til ikke å måtte samordne vår utenrikspolitikk fordi vi står utenfor EU. Vi har et rykte etter innsats f.eks. når det gjelder fredsbygging i Midtøsten, tilrettelegging av fredsarbeid i Guatemala, den jobben som nå gjøres i Sri Lanka, som vi kan ta utgangspunkt i videre. Men forutsetningen for å kunne rendyrke dette er etter vår oppfatning at vi gjør noen klarere veivalg og prioriteringer. Vi har begrensede militære ressurser. Ikke minst har vi begrensede personellmessige ressurser. Vi kan ikke si ja både til å stille opp maksimalt i USA-ledede operasjoner og NATO-operasjoner og samtidig yte betydelige bidrag direkte under FN. Det siste går jo fram av alle statistikker. For få år siden hadde Norge et personell på 1 300–1 400 direkte under FN. I dag er det under 30. Norges internasjonale militære bidrag er nå først og fremst under NATO-kommando, og det er de norske styrker i Kosovo og Afghanistan. I Irak er vi som kjent underlagt den britiske okkupasjonsstyrken. Men vi vet at vi har mulighet til å kunne bidra militært med rundt 1 000 personer ute samtidig i dag. Nå har vi 800 personer ute, og det betyr at vår kapasitet i dag er strukket langt. Vi stiller kritiske spørsmål fra SVs side ved flere av prioriteringene som Regjeringen har gjort. Særlig er vi imot at Norge bidrar med 150 soldater i Irak, og at vi valgte å støtte opp under en okkupasjon av Irak, som det eneste landet som på det tidspunkt hadde gått imot krigen. Vi mener for det første at det at vi så raskt stilte med egne styrker, var egnet til å så tvil om vårt standpunkt til krigen mot Irak. Vi var fra SVs side glad for det som var Norges standpunkt til krigen, og vi oppfattet at det var et prinsipielt standpunkt. Men det forelå ikke noe klart mandat fra Sikkerhetsrådet på det tidspunktet da Norge stilte styrker i første runde. For det andre mener vi at det er uheldig at Regjeringen insisterer på at Norges innsats med soldater er av en annen karakter fordi det ikke er militære soldater, men humanitære soldater. Det er et forhold som særlig Befalets Fellesorganisasjon har etterlyst en ærligere framstilling av fra Regjeringens side når det gjelder situasjonen i Irak. For det tredje er det etter vårt syn helt uholdbart at styrkene ble finansiert over bistandsbudsjettet for inneværende år, og vi er glad for at det i det minste for framtiden er blitt ryddet opp i finansieringen av dette. Vi oppfatter at det norske bidraget i Irak først og fremst er en politisk markering og en politisk håndsrekning til USA etter at vi tok avstand fra krigen. Selv om soldatene kan vise til noen resultater av sitt arbeid, kan det ikke være grunnlag for å påstå at det norske styrkebidraget i Irak utgjør en avgjørende innsats for befolkningen. På bakgrunn av dette mener SV at det ville være en mye ryddigere situasjon om vi avviklet vårt bidrag til Irak. Det er mange andre oppgaver som bør prioriteres. Vi fremmer derfor et forslag om at Regjeringen forbereder en avvikling av dette styrkebidraget i løpet av sommeren 2004. Inge Lønning trenger ikke å gjøre dette til en snuoperasjon fra SVs side. Det er få dager siden forsvarsbudsjettet var til behandling i salen, og der var det klart at SV gikk imot at Norge skulle stille styrker i Irak. Men vi tar til etterretning at det er et flertall i denne sal for at det skal være styrker på plass fram til sommeren 2004. Vårt subsidiære standpunkt er at man starter nå med å avvikle dette bidraget. Også i Afghanistan er det en uoversiktlig situasjon rundt de norske styrkene. I SV oppfattet vi det som uheldig at Norge deltok i kamper gjennom «Enduring Freedom» uten at det var mulig for den norske offentligheten å danne seg et konkret bilde av hva konsekvensene av kampene var, hvilke eventuelle gevinster som ble oppnådd, og hvor avgjørende de norske styrkene var. Vi er glad for at Norge nå er ute av «Enduring Freedom», og når vi nylig kunne lese at amerikanske styrker den siste tiden til sammen har drept omkring 15 barn i luftangrep, bidrar ikke dette til å redusere vår kritiske holdning til denne krigføringen. Vi har hele veien støttet norsk deltakelse i ISAF, også det siste bidraget. Det er ingen tvil om at sikkerhetssituasjonen i Afghanistan er svært vanskelig. Det er nødvendig med en langsiktig tilstedeværelse for å hindre nye konflikter. SV har så langt stilt seg bak styrkebidraget i forbindelse med Loya Jirga. Hvorvidt Norge skal påta seg framtidige militære oppgaver i Afghanistan, mener vi vil avhenge av om vi har kapasitet i forhold til andre oppdrag som det kan være ønskelig at vi påtar oss, og vi mener at det er viktig at ISAF fortsetter å ha klart fredsbevarende og stabiliserende oppgaver. Vi oppfatter det ikke slik at fred og stabilisering er hovedmålet med «Enduring Freedom», og vi vil derfor stille oss svært kritiske dersom det skulle gå mot en sammenslåing av «Enduring Freedom» og ISAF under NATO-kommando. Vi vil imidlertid stille oss positive til at Norge trapper opp den ikke-militære støtten til gjenoppbygging av Afghanistan. Når det gjelder dette, mener vi at vi har langt igjen før det internasjonale samfunnet har innfridd sine løfter. Hele SVs poeng er at debatten om Norges bidrag internasjonalt i mye større grad bør være preget av å tenke parallelt. Vi kan ta Afghanistan som et utgangspunkt. De militære bidragene til Afghanistan overgår i dag langt det som er de humanitære bidragene til Afghanistan, og utenriksministeren er sikkert like oppmerksom på det som SV. Men det som kommer til å avgjøre om det blir fred i Afghanistan på lang sikt, er om man klarer å bygge opp et sivilt samfunn der de som skal forsørge familier, har en annen mulig måte å forsørge familien sin på enn å måtte melde seg til neste krigsherre for å få penger. Der er det man ikke klarer å balansere godt nok, der er det man ikke klarer å få samordnet den internasjonale innsatsen godt nok, og der er det Norge kunne hatt en enda mer offensiv holdning. Fra SVs side skulle vi ønske at vi for framtiden diskuterte enda tydeligere på hvilken måte vi kan ta utgangspunkt i det vi er kjent for internasjonalt allerede, nemlig for å være et fredsbyggende land, et land som har bidratt mye til konfliktløsning, litt mer enn størrelsen skulle tilsi. Det er en rolle som Norge kunne ha, og som ikke alle land kan inneha. I dag er altfor mye av Norges bidrag internasjonalt preget av at vi ønsker å bidra litt her og der ut fra hvor NATO eller USA har sin hovedinnsats – kanskje først og fremst for å plante det norske flagget nært dem – uten å se at vi kan ha en rolle som ikke bare er å gå i kø med resten av NATO-landene og USA, men som er en fredsbyggende rolle som det ikke er like enkelt for dem å ha. Med dette vil jeg gjerne ta opp det forslaget som er omdelt på representantenes plasser.


Eg deler fullt ut analysen frå representanten Vallersnes: Norske interesser byggjer på fossile energikjelder. Vi er også med i den vestlege kulturkretsen, som byggjer på folkeretten. Spørsmålet er korleis vi kan bidra med desse analysane i f.eks. Midtausten. Akkurat no om dagen snakkar alle om Iran og 30-årsjubiléet for den iranske revolusjonen, men ingen snakkar om Mossadegh, som vi fjerna – når vi først snakkar om den vestlege kulturkretsen. Vi sende inn barnebarnet til Teddy Roosevelt med to koffertar fulle med tusendollarsetlar. Tre månader etter var den første og hittil siste reelt folkevalde presidenten i Iran fjerna. Så høyrer eg Framstegspartiet seie at Hamas kan bli betre. Det må jo tyde på at dei kan bli betre ved at ein snakkar med dei. Støttar Høgre opp om den «ha kontakt med Hamas»-linja som Regjeringa har ført?


Jeg takker statsråden nok en gang for et svar som var enda litt nærmere det jeg ønsket. Det er klart at når Forsvaret hugger opp gode vogner som i dette tilfellet, i noen tilfeller vogner som kunne ha kjørt 27 mil, som har jeg fått bekreftet, og hvor plasten fortsatt sitter på setene, er dette vogner som har mye bruksverdi igjen. Det er klart at når Forsvaret ikke ser muligheten for inntekter, og samtidig som de roper på penger, så gir dette feil signaler til store deler av Norges befolkning. Jeg håper Forsvaret fortsatt kan være like flinke som de har vært, med å selge ting som man ikke har behov for. Disse motorene, som er Volvo B18 og Volvo B20 sport, er det stor etterspørsel etter og vil gi en god pris. Det står mange bilopphuggingsfirmaer i kø for å skaffe seg disse. Man betaler et opphuggingsfirma et sted mellom 1 000-4 000 kr, har jeg hørt, la oss si 2 000 kr i snitt. Hvis man ganger dette med 2 000 vogner, får man en anseelig utgiftspost istedenfor å få inntekter.


Aller først ønsker jeg å komme med noen refleksjoner knyttet til det juridiske grunnlaget for IceSave-avtalen mellom Nederland, Storbritannia og Island. Islands tilslutning til EØS-samarbeidet på begynnelsen av 1990-tallet innebar bl.a. at islandske banker fikk anledning til å konkurrere på lik linje med andre banker i resten av Europa. Det er altså ikke slik som komitélederen antyder, at det var noen uansvarlige mennesker som satte i gang noe rart borte på Island, som vi kunne få inntrykk av. Det er en avtale – EØS-avtalen – som også Norge er en del av, og norske banker ekspanderte også gjennom samarbeid med andre land i andre land. Forskjellen er at Island er et veldig lite land og har en veldig liten økonomi. Konsekvensen var at Islands tre store banker valgte å ekspandere sin virksomhet i utlandet, for det var der kundepotensialet var størst. Av samme grunn valgte europeiske banker ikke å opprette bankfilialer på Island, for der var det ikke nok kundegrunnlag. Gjennom ekspansjon i andre land hadde de tre islandske bankene på det meste en omsetning som var ti ganger høyere enn Islands bruttonasjonalprodukt. Denne veksten skjedde både mens bankene i hovedsak var statlig eid, og etter at bankene ble privatisert på begynnelsen av 2000-tallet. Finansnæringens kollaps på Island reiser mange spørsmål. Enkelte av disse er juridisk svært kompliserte og er på mange måter upløyd juridisk mark. Det overhengende er selvfølgelig: Kan en stat stilles økonomisk til ansvar dersom deler av det private næringsliv påtar seg økonomiske forpliktelser overfor utlendinger næringslivet ikke selv er i stand til å overholde? Med andre ord: Er det virkelig slik at Island som nasjon står juridisk og økonomisk ansvarlig for tap som de private islandske bankene har pådratt seg? IceSave-avtalen bygger på et slikt prinsipp, og det er nettopp dette prinsippet mange islendinger mener er galt, derav den store folkelige motstanden mot IceSave-avtalen. Det er altså ikke – igjen – slik, som komitélederen prøver å antyde, at Island gjør opp for seg. Island har ikke inngått noen forpliktelser, det er tre private banker som tidligere var offentlig eid, som har inngått forpliktelser, og det er der det juridiske dilemma er. Det at Stortinget i dag diskuterer situasjonen knyttet til Island, er av stor viktighet. Det er helt naturlig at Norge som nasjon stiller opp for våre venner på Island. For Fremskrittspartiet er det viktig å påpeke følgende: Vi er glad for at det nå er stor tverrpolitisk enighet om støtten til Island. Det muliggjør at også fremtidig støtte kan gis og gjennomføres raskt. Statsgarantien for lån fra Norges Bank til sentralbanken på Island fikk enstemmig tilslutning av Stortinget i fjor, og var et viktig vedtak. Norge som bidragsyter er helt på topp i forhold til våre naboland, og viser med dette vår vilje til å støtte Island. Innstillingen som finanskomiteen har lagt frem, er tilnærmet enstemmig, men jeg har lyst til å trekke frem følgende merknader som er av særskilt viktighet for Fremskrittspartiet, og som vi forventer at Regjeringen legger klar vekt på: «Flertallet understreker at Norge ikke har gjort de konkrete IceSave-avtalene mellom Island, Nederland og Storbritannia til en betingelse for videre utbetaling av lånet til Island.» Dette er jo på mange måter problematikken som forslaget til Kristelig Folkeparti reiser, og gjør forslaget fra Kristelig Folkeparti overflødig. En slik klar uttalelse fra komiteen bekrefter at Norge er villig til å bidra – uavhengig av diskusjonen mellom Island, Storbritannia og Nederland. Videre siteres fra innstillingen: «Flertallet viser til at det viktigste nå er å få på plass grunnlaget for at IMFs styre kan behandle og godkjenne neste gjennomgang av stabiliseringsprogrammet.» Her forventer Fremskrittspartiet at Regjeringen, gjennom sin representasjon og eventuelle innflytelse i IMF, sørger for at en slik styrebehandling kan bli gjenstand for en snarlig avklaring, og at Storbritannia og Nederland ikke bruker konflikten uenighet knyttet til IceSave til å trenere videre behandling i IMFs styrende organer. For Fremskrittspartiet er det helt avgjørende at Norge er villig til å lytte – og handle raskt – dersom Island ber om ytterligere bistand, ut over det som er gitt gjennom statsgarantien i fjor. Fremskrittspartiet mener Norge må være villig til å strekke seg langt for å bistå islendingene. Norge som nasjon – med våre finansielle muskler – skal gå i bresjen for en slik bistand, dersom Island skulle ha behov for ytterligere støtte i form av lån e.l. Men for Fremskrittspartiet er det også viktig at vi følger opp det Island selv ønsker, og ikke det vi eventuelt tror at islendingene trenger. Så kan jeg jo legge til at Fremskrittspartiets stortingsgruppe var på Island i helgen. I tillegg til å ha lava opp til knærne hadde vi møter både med dagens politikere og gårsdagens politikere. Det var tidligere statsminister Haarde, det var leder av selvstendighetspartiet Bjarni Benediktsson og i tillegg flere andre. De bekrefter det som jeg nå sier, at det store juridiske spørsmålet er hvorvidt Island står ansvarlig som nasjon for forpliktelser pådratt seg av tre privateide banker. Det stiller et veldig vanskelig spørsmål. Det har ingenting med det som lederen av komiteen antydet, at Island gjør opp for seg. Island er i denne sammenhengen ingen enhet, og det er Islands argumentasjon.


Under debatten har flere sagt at det ikke er noe nytt i saken. Jo, det er noe nytt. Merkelig nok er det tydeligvis flere som ikke har fått med seg det. Det har nemlig vært et valg, et valg der flertallet av lokalbefolkningen sier klart fra om at de ikke vil ha noe av Tønsbergpakken – et prosjekt som ennå ikke er påbegynt. Det eneste som har skjedd, er naturligvis at bommene har kommet opp, men det er altså fremdeles fullt mulig å stanse dette prosjektet, for det er ikke tatt et spadetak foreløpig når det gjelder veiene. For øvrig mener jeg at hele problematikken er overdimensjonert. Det er ikke noe stort problem i Tønsberg. Det er ikke noe større problem i Tønsberg enn det er i andre byer av denne størrelsen. Vi har et lite rushtrafikkproblem, som alle byer har, en halvtime om morgenen og en halvtime om kvelden. Jeg bor i området og har vært bruker av denne veien i årevis ved at jeg har arbeidet på den andre siden av byen, har kjørt gjennom byen morgen og kveld – i årevis, som sagt. Jeg har for moro skyld tatt tiden jeg bruker, utenom direkte i rushtiden. Gjennom Tønsberg bruker man ganske nøyaktig 8 – åtte –minutter og her er vi i gang og skal bygge et veiprosjekt til milliarder av kroner, og som skal påføre befolkningen store – jeg vil påstå – lidelser, gjennom mange år. Kenneth Svendsen framla Fremskrittspartiets syn på saken på en utmerket måte, så jeg behøver ikke gjenta det. Men det er interessant at 80 pst. av befolkningen ikke vil ha denne veien, de vil ikke ha denne løsningen, for det er ikke det problemet som noen vil ha det til. Dette er godtgjort gjennom meningsmålinger, og det er helt klart og tydelig. Valgdeltakelsen gikk altså opp i Tønsberg-området med 20 pst. nettopp på grunn av dette prosjektet, og det er ganske bemerkelsesverdig. Bompartiene Høyre og Arbeiderpartiet led knusende nederlag. Jeg vil av beskjedenhet ikke nevne hva Fremskrittspartiet i disse kommunene fikk, men det var gedigne resultater. Men, merkelig nok, selv om befolkningen har en helt klar holdning til dette, så bryr altså ikke disse partiene seg om dette, og heller ikke statsråden. Snakk om respekt for lokaldemokrati og folkets mening! Nei, stopp hele prosjektet, lytt til befolkningen! Foreta en konsekvensutredning der man kanskje kan ta for seg bedre alternativer, og også kollektivtrafikken – den er nemlig glemt i stor grad i denne saken.


Jeg synes at både interpellanten og statsråden hadde veldig viktige og interessante innlegg som belyser et viktig spørsmål. Også det faktum at det er andre gangen på kort tid vi har denne debatten, viser at det er et engasjement i denne salen. Og det trengs virkelig et engasjement for verdens fattige, for det er jo de fattigste som først og fremst blir rammet av matvarekrisa. Det at det er engasjement, viser jo også at FAO-møtet får en større betydning enn det var tenkt å få. Det at FNs generalsekretær har satt ned en arbeidsgruppe for å se på matvarekrisa, understreker jo behovet for engasjement. Situasjonen for de minst 850 millioner som er kronisk underernærte, og som møter de økende matvareprisene, er alvorlig. Nå hører vi altså at nye 100 millioner står i fare for å få livet forringet på grunn av matmangel. Som flere har vært inne på: Resultatet ser vi. Det er sosial uro, det er opptøyer og tap av muligheter fordi denne matvaremangelen og sult først og fremst - eller særlig - rammer barn hardt. Interpellanten var jo inne på at vi kan se for oss en utvikling der flere barn blir tatt ut av skolen fordi foreldrene ikke har råd til å sende dem dit, eller fordi barna må gjøre andre ting, og Marit Nybakk var inne på dette med at det truer muligheten til å nå tusenårsmålene. Så er det, som mange har sagt, og som vi understreket i forrige diskusjon, mange årsaker til matvarekrisa. Derfor må det flere løsninger til. En viktig årsak, som også vises ved at det nå er mindre matvarelagre, er at det har vært spekulasjon i matvareprisen. En annen årsak er monopolisering av handel med mat til noen få, multinasjonale konsern. Det har fått for liten oppmerksomhet i debatten, synes jeg. Videre: subsidiering av bruk av landbruksareal til produksjon av biodrivstoff, og at det er en sammenheng mellom klimaendringene og matvarekrisa. Så vil jeg si litt om jordbruk. Da komiteen var på besøk i Verdensbanken, møtte vi Norges representant der, som også var styremedlem i Verdensbanken. Han var veldig tydelig på at jordbruk over lang tid var blitt nedprioritert i Verdensbankens arbeid. Det var ikke minst på grunn av press fra Vesten at det hadde skjedd. Så vi må nok erkjenne at landbruksutvikling heller ikke er blitt tatt nok på alvor i Norges utviklingspolitikk. Men det har altså vært en trend, og det at en nå ser på dette på nytt, viser jo at det er mulig å snu den trenden Jordbruket har stor betydning for matvaresikkerhet i mange fattige land, og, som også andre har vært inne på: Den afrikanske bonden er som regel en kvinne. Sånn sett kunne vi løftet mye av det vi sa i den forrige debatten, inn i denne debatten. Mat er blitt en del av den internasjonale handelen på lik linje med andre varer, og resultatet ser vi. Siden 1980-tallet har de 50 fattigste landene og utviklingslandene som gruppe gått fra å være netto mateksportører til netto matimportører. Dermed har utviklingslandene i minkende grad evnet å verne om egen matproduksjon. Jeg fortalte i forrige debatt om Ghana, som har gått fra å ha en stor kylling- og tomatproduksjon til å måtte importere de samme varene. Det var ikke minst på grunn av to ting, nemlig kravet fra Bretton Woods-institusjonene om å slutte å subsidiere bl.a. gjødsel og dumping av subsidierte matvarer fra EU og USA. Jeg vil da framheve at vi kanskje bør ta opp igjen det gamle kravet fra 1974 om at retten til produksjon for egen befolkning også betyr politisk handlingsrom. Og så vil jeg framheve retten til vann som en menneskerettighet og sammenhengen mellom fred, konflikt, krig og matvareproduksjon.


SV kommer også til å stemme for disse forslagene, og vi slutter oss til det som er blitt sagt fra saksordføreren om saken. Dette er faktisk en av de små lenkene i kampen for å gjøre velferdsstaten vår bærekraftig, fordi det dessverre nå foregår så store endringer i arbeidsmarkedet, også i bygge- og anleggsnæringen, der det er milliarder som unndras, der arbeidslivets regler forvitrer, og der ærlige bedrifter ikke har en eneste mulighet til å konkurrere med dem som bedriver kriminalitet. Det er også slik at forbrukerne, eller de som trenger en tjeneste, og som vil kjøpe «hvitt», har store problemer med å få det til. Så dette er en viktig bit, og den må tas videre, slik som saksordføreren sa i sitt innlegg. Jeg vil også gi ros til byggenæringen her, men det er problemer i veldig mange bransjer. Dette må håndteres helhetlig og grundig. Veldig mange er opptatt av forenkling, og at dette skal være enkelt både for bedriftene, for myndighetene og for forbruker. Det er en veldig god målsetting, men når man ser på den kreativiteten som utøves i disse bransjene for å unndra seg å følge regler – både når det gjelder arbeidsmiljø og sikkerhet, når det gjelder lønninger, når det gjelder innbetaling av skatt og de økonomiske forpliktelsene man har – så er det bra å lete etter enkle løsninger. Men jeg er nok litt i tvil om det lar seg gjøre, for her er det jo slik at sjøl de mest skarpskodde menneskene fra Økokrim og Arbeidstilsynet ikke alltid klarer å nøste opp i disse veldig vanskelige forholdene. Det er så veldig mye penger å tjene på å unndra skatt og drive med sosial dumping at jeg tror vi ikke må bli så naive at vi tror at dette lar seg løse med enkle registreringsordninger. Her må det være både registreringsordninger som faktisk reelt sett speiler de faktiske forholdene, og det må være kontrollmekanismer på statlig nivå som gjør at risikoen for å bli oppdaget i svindel er stor, og at konsekvensene, når det blir oppdaget, er at det svir økonomisk, fordi dette er så lønnsomt. Til slutt: Den viktigste faktoren her for å holde dette i mest mulig seriøse former er at vi også styrker organisasjonsgraden på arbeidstakersiden. Det er helt avgjørende at vi holder en mye høyere organisasjonsgrad enn den vi har i noen av de andre bransjene – bygg og anlegg er av de beste – der denne useriøsiteten er i ferd med å bre seg. Det er nettopp derfor modul 2 er så viktig å få i gang. Det er derfor det er så viktig at man ikke bare vurderer å utrede den – jeg vet jo litt om den typen departemental bomull, for å si det sånn – men poenget her er at det må gjøres. Vi må bestemme oss for å gjøre det som byggenæringen sjøl sier er nødvendig for at de skal klare å ha lite grann kontroll på dette. Derfor er det også så viktig at påseplikt og kontrollplikt foregår i hele kontraktkjeden. Utviklingen i arbeidsmarkedet nå er jo underkontrakt på underkontrakt på underkontrakt med et eller annet bemanningsselskap. Hvis man ikke klarer å ha kontroll på hele kjeden, blir dette bare et slags skall der det foregår mange ting inni allikevel, helt useriøst. Så jeg er glad for at alle er enige om retningen her, men jeg er nok redd for at her må det skarpere lut til – hardere klype – for å få dette til. Så til slutt til ROT-fradrag og RUT-fradrag. Jeg er nok ikke enig med representanten fra Senterpartiet i den saken, og jeg finner det helt unødvendig at mennesker som har råd til å ha hushjelp og til å pusse opp kjøkkenet sitt, skal få skattefradrag for den typen ting, men ærlige bedrifter og ærlig arbeid skal kunne gjøres enklere å få til enn i dag.


Sjølv om regjeringa og dei raud-grøne partia opnar lite grann opp for private aktørar, skin det likevel igjennom at ein ikkje likar private aktørar, og at ein ikkje likar konkurranse. For nokre år sidan uttalte den kinesiske leiaren Deng Xiaoping: Det spelar lita rolle om katten er svart eller kvit, berre han fangar mus. Framstegspartiet ønskjer ei statleg finansiering av grunnleggjande velferdstenester. Det skal ikkje vere opp til den enkelte å måtte betale det sjølv. Men om det er private eller offentlege som yter desse tenestene, er vi mindre opptekne av, så lenge tenestene er gode og dei som mottek tenestene, er fornøgde. Mitt spørsmål er: Kvifor er den raud-grøne regjeringa mindre pragmatisk når det gjeld dette med private aktørar og konkurranse, enn kinesiske leiarar i Kina er?


Om Fremskrittspartiet var underlagt markedsføringsloven, ville forslaget fra Fremskrittspartiet om lovfesting av retten til fritt skolevalg bli dømt som villedende og dermed ulovlig markedsføring. Uttrykket «fritt skolevalg» holder ikke det det lover. Det er nemlig ikke elevenes valgfrihet som foreslås, men opptak til skoler basert på karakterer og sortering, og det skal innføres med tvang. For det første er innholdet i forslaget tvilsomt og ikke egnet til å skape en bedre skole for elevene – tvert om. For det andre mener Fremskrittspartiet at staten skal tvinge fylkeskommunene, lokale folkevalgte organer til å innføre Fremskrittspartiets ideologi – enten de vil det eller ikke. Fremskrittspartiet er ikke for folk flest. De prioriterer eliten. De elever som har best karakterer, skal få lov til å velge fremst i køen: hvor de vil gå på skole, og hva slags skole de ønsker å gå på. Fremskrittspartiet har ikke mye respekt for kommunene og vil åpenbart avvikle det lokale folkestyret, unntatt i strandsonesaker og når det gjelder snøscooterkjøring. Det ene er spørsmålet om Stortinget skal overstyre skoleeieren – fylkeskommuner og kommuner – i denne saken: overkjøring av de lokale folkevalgte. Det andre er konsekvensen av å tvinge eieren av de videregående skolene til å innføre karakterbasert opptak. Det er sikkert en meget god høyrepolitikk, men det er ikke bra for elever flest, og det er trussel mot satsing på den offentlige fellesskolen. Dette er ikke nytt. Fremskrittspartiet hadde et likelydende forslag i 2004. Da stod de alene. Nå har de Høyre med på laget. Høyre har snudd. Jeg vil gjerne sitere Høyre fra debatten for to år siden: «For Høyre er det kommunale selvstyret så viktig at rikspolitikerne skal være forsiktige med å detaljstyre når det gjelder lokale initiativ og ulike lokale løsninger.» Og: «Det er mange som ikke er beredt til å akseptere at folk og kommuner velger forskjellig. Heldigvis er vi i Høyre det.» Og videre: «Vi må godta at de velger forskjellig. Det er kanskje det som er Fremskrittspartiets problem, at ikke alle vil som dem, og at de da ikke bør få velge.» Da stod Fremskrittspartiet alene, nå har de fått Høyre med seg. Høyresiden står sammen om tvangen, på sidelinjen, heldigvis. På Høyres landsmøte i 2006, for bare litt over en uke siden, sa partileder Erna Solberg følgende i sin avslutningstale: «Høyres formål er å skape muligheter for alle, og (…) vi skal virkeliggjøre dette gjennom å jobbe for fem klare mål for Norge.» Det første punktet var en «kunnskapsskole der ingen elev blir hengende etter». Erna Solberg la vekt på at Høyre fra nå av skulle snakke mer om og fokusere mer på de aller svakeste i skolen. Det varte ikke lenge – nøyaktig fram til 22. mai. Et bredt flertall på Stortinget, fra sentrum til venstresiden, mener at de lokale folkevalgte fortsatt skal bestemme i dette spørsmålet. Det er lokaldemokrati. I tillegg er det brede flertallet enige om at skoleinntak basert på karakterer har mange svært uheldige konsekvenser. Det forsterker sosiale forskjeller, og det innebærer vanvittig mye unødvendig transport, der elevene må bruke mye tid til å komme seg til og fra skolen. Det er dårlig for miljøet, og det er dårlig for økonomien. SV vil bruke penger på å utvikle skolen, satse på kvalitet i skolen, ruste den opp og ikke på å frakte elever over store avstander. Denne frakten fører også til segregering, og i distriktene truer den eksisterende skoler. SV mener at det heller må være en rettighet for 16-åringer å kunne gå på sin nærmiljøskole i størst mulig grad. Denne rettigheten vil Fremskrittspartiet og Høyre ta fra 16-åringer gjennom tvangstiltak og ved lov. Heldigvis vil flertallet på Stortinget noe annet.


Det er med en viss ironi og en smule paradoksalt at jeg takker interpellanten for å ha tatt opp denne problemstillingen. Men det skal jeg komme tilbake til. Altså: Jeg takker interpellanten, jeg vil bare understreke det. Eierskap i egen bedrift bidrar til å gjøre den enkelte arbeidstaker mer engasjert, mer involvert og mer villig til å stå på, rett og slett fordi man har en økonomisk tilleggsgevinst ved at bedriften lykkes. Tjener bedriften penger, så er ikke belønningen kun at man får beholde jobben, muligens kombinert med et sentralt fremforhandlet kronetillegg, men faktisk direkte økonomisk uttelling fra høyere verdisetting av bedriften på børs samt gjennom utbetaling av overskudd gjennom utbytte, og at man får større innflytelse. Selv om statsråden uttrykte at man kan vedta at de ansatte skal få innflytelse, er altså eiermakt utvilsomt et mye mer effektivt virkemiddel dersom man ønsker innflytelse i bedriften. Privat eierskap er en vinn-vinn-situasjon for bedrift og tilsatte, samtidig som det gir mindre rom for offentlig styring, innblanding og kontroll. Vi opplever tidvis en regjering som rakker ned på privat eierskap – ikke alle i regjeringen gjør det, men enkelte medlemmer i regjeringen gjør det åpenbart – samtidig som den samme regjeringen kjøper stadig flere aksjer på Oslo Børs og på verdens børser. Men nylig endret statsministeren retorikken radikalt, og omfavnelsen av kapitalister og bedriftseiere under partiets landsstyremøte for et par dager siden var klam, men gledelig. Det er å håpe at statsministerens retorikk blir til politikk. Fremskrittspartiet lover å følge med på hva regjeringen gjør, og ikke hva den sier den skal gjøre. Hva med f.eks. å etablere et mål – dette er en oppfordring til finansministeren – om at det private eierskap på Oslo Børs skal dobles, og at man lanserer politikk som kan nå dette målet. Fritaksmetoden tilsier at en storinvestor kan opprette et holdingselskap hvor alle utbytter tilflyter med minimal beskatning. Ved investering av store beløp kan investoren ta ut store beløp uten utbytteskatt, dette fordi selv en lav skjermingsrente kan gi store beløp. Gitt en skjermingsrente på eksempelvis 2 pst. vil man ved en investering på 100 mill. kr kunne ta ut 2 mill. kr uten utbytteskatt. Man kan altså leve ganske godt på skattefrie millionbeløp dersom man er bemidlet i utgangspunktet. Det er et stort paradoks at en storinvestor gis så gode vilkår i skattesystemet, mens en småaksjonær ikke gis tilsvarende mulighet. Dette var en problemstilling Fremskrittspartiet gjorde resten av Stortinget oppmerksom på i forbindelse med behandlingen av skattereformen av 2004, en reform som for øvrig hadde som intensjon å introdusere utbytteskatt i bytte med formuesskatt, men hvor vi endte opp med begge deler, noe kanskje presidenten har inngående kjennskap til. Fra innstillingen ønsker jeg å sitere følgende: «Disse medlemmer» – altså Fremskrittspartiets medlemmer – «vil fremheve at aksjonærmodellen kan bli tung å etterberegne for skatteyter. Særlig for småinvestorer vil dette være mye innsats for små beløp.» Og videre: «Disse medlemmer påpeker tilpasningsmuligheten for personlige aksjonærer gjennom å gjøre sine investeringer gjennom et holdingselskap. Så lenge man gjennom holdingselskapet reinvesterer gevinstene kan man akkumulere formue i holdingselskapet, og kun ta ut skattefritt utbytte. For småsparere er en slik tilpasning selvsagt en ressurskrevende løsning, og dette blir et fortrinn for de allerede bemidlede. På denne bakgrunn bør et minstefradrag for lavere aksjeinntekter vurderes.» Det var kun Fremskrittspartiet som sluttet seg til den merknaden. Men det er tross alt viktigere å se fremover. Så hvordan skal vi fjerne denne forskjellsbehandlingen og gjøre det like skattemessig attraktivt for småaksjonærer? For å rette opp «feila frå i går» nevner interpellanten innføring av KLAS-modellen. KLAS står for Konti for Langsiktig Aksjesparing, og ideen er å gi småinvestorene samme vilkår som storinvestorene har gjennom fritaksmetoden. KLAS er en innretning som består av en dedikert bankkonto med en tilhørende verdipapirkonto i et lukket system uten aksjekapital og uten formkrav knyttet til foretaksregister, regnskapsavleggelse og revisjonsplikt. Hver innretning gis et identifikasjonsnummer som muliggjør en skattemessig adskillelse fra sparerens eventuelle øvrige verdipapirer. Fritaksmetoden vil komme til anvendelse som for aksjeselskaper, noe som vil si at spareren ikke betaler skatt på gevinst eller utbytte før beløpet tas ut av KLAS. Fremskrittspartiet er altså ikke like bekymret som finansministeren er over at man en gang må betale skatten. Vi ser på den type holdning som litt formyndersk, og vi har faktisk tiltro til at den enkelte er i stand til å planlegge sin egen økonomi og sin egen fremtid uten at staten skal overstyre. Det sentrale er at spareren på denne måten vil ha mulighet til å reinvestere midlene ved å kjøpe nye verdipapirer, uten å måtte betale skatt på gevinsten i første omgang. Administrasjon og rapportering besørges av kontofører, typisk sparerens aksjefondsforvalter eller bank. Dersom KLAS oppløses og spareren har realisert et tap, vil spareren få fradrag for tapet. Fremskrittspartiet er åpne for forbedringer i systemet og mener KLAS-modellen kan bidra til å gjøre aksjeinvesteringer mer attraktivt.


Som sagt er dette bredt omtalt i handlingsplanen. Regjeringen har dessuten varslet at den kommer med en stortingsmelding til våren om integreringspolitikken, der vi vil ha særlig oppmerksomhet rettet mot kvinner og likestilling. Når kvinner lever i ufrihet, enten de har minoritetsbakgrunn eller majoritetsbakgrunn, har samfunnet et ansvar for å gripe inn og hjelpe i de kvinnenes frigjøringskamp. Men jeg tror at Fremskrittspartiet og regjeringen har noen strategiske uenigheter knyttet til hvordan det gjøres. Jeg har f.eks. ingen tro på at ved å forby bestemte klesplagg, ved å sende politiet for å jakte på disse kvinnene, så vil de bli mer fri. Jeg tror at det isteden vil gjøre at de blir midtpunkt i en dragkamp mellom storsamfunnet og konservative krefter, som vil gjøre at det blir enda flere av disse kvinnene som aldri får gå ute på gaten, aldri får gå på norskkurs, og som vi dermed aldri får muligheten til å nå med budskapet om at enhver kvinne i Norge er fri til å ta sine egne valg, kaste de plagg hun ikke vil gå med, jobbe hvis hun vil det – bestemme over sitt eget liv.


Justis- og beredskapsdepartementet fikk 5. februar i år oversendt et forslag fra Politidirektoratet om lovendring med det formål å styrke politiets håndtering av sikkerhets- og ordensmessige utfordringer ved arrangementer, særlig i forbindelse med fotballkamper. Det forslaget som nå er sendt departementet, er resultatet av en intern høringsprosess hvor politidistriktene og Kripos ble bedt om å vurdere behovet for å styrke hjemmelsgrunnlaget for politiets arbeid med tribunevold og voldelige fotballsupportere. Politidirektoratet anbefaler at politiet gis et bedre hjemmelsgrunnlag for å ilegge mer omfattende oppholdsforbud enn det politiloven og straffeprosessloven gir adgang til i dag. Konkret foreslås det en utvidelse av straffeprosessloven § 222 b for å styrke politiets hjemmelsgrunnlag. Forslaget til lovendring skal nå behandles i departementet. Det er akkurat mottatt. Vi har en meget handlekraftig regjering og et handlekraftig justis- og beredskapsdepartement, men vi har ikke ferdigstilt det arbeidet i perioden fra 5. februar. Samtidig vil jeg sammen med kulturministeren snarlig gjennomføre et møte med Norges Fotballforbund. Det er viktig for oss å høre deres synspunkter på forslaget til lovendring som har kommet, og diskutere andre aktuelle tiltak for å styrke arbeidet mot tilskuerbråk og voldelige supportere i forkant av en ny sesong. Det er viktig med en nær dialog. Vi har felles interesse av og ansvar for å sikre trygge rammer rundt fotballarrangementer. Jeg oppfatter at det i utgangspunktet allerede er et godt samarbeid mellom politiet og fotballmiljøene, både med Norges Fotballforbund og med klubbene. Jeg vil trekke frem at det er etablert et nasjonalt fotballinformasjonspunkt, NFIP, som Kripos har ansvar for. Kripos koordinerer det nasjonale etterretningsarbeidet, i samarbeid med politidistriktene, og kontakten med andre land og med Interpol. Videre gjennomføres det samordningsmøter og dialog med Norges Fotballforbund ved siden av dette. I tillegg til å se på nye virkemidler, som f.eks. spørsmålet om lovendring som representanten Bøhler tar opp i spørsmålet, må vi også se på de mulighetene vi allerede har. Det er viktig med nødvendig tilstedeværelse fra politiets side når slike utfordringer oppstår. Like viktig er det gode, forebyggende arbeidet med tidlig innsats. Det å kunne komme i forkant av at problemer utvikler seg, skal selvfølgelig alltid være idealet. I møter med Norges Fotballforbund ser jeg frem til å diskutere hvordan vi rent faktisk kan forberede oss bedre i forkant av årets sesong. Vi bør ha gode forutsetninger, siden vi er enige om målet, nemlig at idretten ikke skal være beskjemmet av vold og ordensforstyrrelser i og utenfor tribunen.


La meg først få lov til å få peke på det som også representanten Karin Andersen var inne på, det med å være trygg på hvor du kan henvende deg. Det tror jeg er viktig. Om man skal ha en egen varslingsenhet eller om man skal gjøre det på en annen måte, det har heller ikke jeg og regjeringen tatt stilling til. Kanskje den beste måten kan være at man bygger opp veiledningskompetansen på dette i Arbeidstilsynet, som allerede har veilednings- og informasjonsbiten på dette området. Men så må man prøve å passe på at man ikke lager strukturer som gjør det vanskeligere å utnytte kompetansen i de andre etatene, for her trenger vi et samarbeid på tvers for å lykkes i alvorlige saker – nettopp ved at det er flere instanser som er inne. Men det er ting vi ser på, og som vi gjerne vil ha en debatt med Stortinget om videre fremover: Hva er den mest effektive måten og den beste måten å organisere det på? Jeg føler at det som har kommet frem i debatten, ikke er fastlåste posisjoner, men at vi alle sammen har et ønske om å trygge hverdagen for dem som ønsker å varsle om kritikkverdige forhold – og at det skal bli tryggere og bedre. Så har jeg også lyst til bare å understreke det som representanten Rotevatn sa. Jeg synes det har vært interessant å ha fått lov å delta i debatten. Det kunne vært enda mer interessant hvis man hadde fått en større og bredere debatt enn det som vi har fått i dag. Men jeg registrerer at vi i hvert fall har fått gode innspill fra dem som har deltatt i debatten. Så kan jeg avslutte med å si at jeg har ikke noe problem med å gratulere dem som har vunnet Fritt Ords Pris – og herved er det gjort. Jeg tror det får være det siste ordet.


I denne saken har det vært snakket mye om pigger og ikke pigger. Representanten Rigmor Kofoed-Larsen tok opp helsedelen av problemet. Nå er det slik at det er flere leger som har hevdet at bruk av piggfrie vinterdekk gir mer allergi enn vanlige piggdekk på grunn av rågummiblandingen som er i disse dekkene. Dette er vel ikke helt utredet ennå, og jeg venter spent på resultatet. Disse helseskadene må også veies opp mot andre allergiskader fra piggdekkbruk. Det er heller ikke helt klargjort at bruk av piggfrie dekk gir færre trafikkuhell enn piggdekk, særlig når føret er glatt, våt is. Man må også betale en pris for støvplager på grunn av strøsand, og man flytter egentlig problemet fra vinteren til våren når denne sanden skal sopes opp, og det vanlige veistøvet har blitt malt ned til fint støv. Det er også gjort en beregning som viser at bare oppsopingen av dette veistøvet vinterstid og i forlengelsen av sesongen på vårparten for Oslos vedkommende vil bli på over 30 mill. kr. For dem som er opptatt av miljøet, finnes det i dag miljøvennlige ovner som man kan installere i huset sitt, men der hindres man av et regelverk som gjør at det skal veldig mye til for å kunne skifte ut en dårlig ovn med en bedre. Når det gjelder Høyres forslag, støttes dette av Fremskrittspartiet, selv om ikke vi er medforslagsstillere. Men vi er opptatt av at det ikke må oppfattes dit hen at kommunene står uten mulighet til å gå imot innføring av piggdekkavgift.


Dersom man finner ut at ting ikke går som de skal, er det viktig å komme inn så tidlig som mulig og rette opp eventuelle feil.


Det er jo alltid slik at når man er inne i verneprosesser, er det viktig at alt som har interesse for saken, kommer med i vurderingene. Jeg vil kommentere akkurat det som har med Trillemarka å gjøre. En av grunnene til at vi nå jobber litt intenst der, er jo det vi har fått på bordet knyttet til Artsdatabanken. Det viser seg at det er enda flere rødlistearter som er truet i Norge, og veldig mange av dem befinner seg i Trillemarka-området. Da er det viktig å sørge for at den dokumentasjonen kommer godt fram og er tydelig med i den vurderingen vi gjør. Slik er også prosessen i de vernesaker vi holder på med. Vi jobber med innholdet for å få alle interesser med i vurderingene.


Jeg forutsetter at løfter fra Kristelig Folkeparti ikke er avhengig av nye representanter eller at noen går over til en annen komite, for da er jo ikke løfter i innstillinger så veldig verdifulle lenger. Representanten Kofoed-Larsen sa at NSB har ikke hele skylden for problemene, og så foretok hun en skylddeling mellom NSB og Jernbaneverket. Jeg merket ingen ydmykhet, ingen sjølransakelse når det gjelder det ansvaret som ligger i denne sal. Jeg var med og behandlet den forrige jernbaneplanen, og Kristelig Folkeparti står sammen med oss i å konstatere at den kjørevegen vi har, er første generasjons jernbane som med få unntak er bygd for 100-150 år siden. Kravene til trasé, hastighet, bæreevne, profil i tunneler mv. var den gangen helt andre enn i dag. Kristelig Folkeparti beskriver et jernbanesystem som er gammeldags, førstegenerasjons jernbane, og så sier de at det arbeiderpartiregjeringa ville gjøre den gangen når det gjelder investeringer i jernbanen, var for puslete. Kristelig Folkeparti sier at det må en betydelig sterkere satsing til enn det Regjeringa legger opp til. Et kraftig løft i investeringene måtte til, sa Kristelig Folkeparti i 1997. Så foreslo de 3,2 milliarder kr ekstra for fireårsperioden for å prøve å løfte jernbanen og få den modernisert. Det kom jo naturligvis ikke én krone de tre årene de satt i regjering og det fjerde året da de var budsjettpartnere. Da spør jeg: Er det ikke grunn til litt ydmykhet? Hvis man mener at det er fortidas jernbane, hva kan man kreve av operatøren når det gjelder punktlighet, når det gjelder det å kunne kutte ned reisetid osv. og gi en god service til kundene? Faktisk er det vanskelig på mange generasjoners gammelt jernbanenett å gjøre det, så jeg synes hun skal komme hit og ta en skikkelig sjølkritikk for den dårlige jobben deres regjering gjorde i fireårsperioden.


Hvileskjæret, det berømte hvileskjæret, som Regjeringen innførte for budsjettåret 2007, får nå synlige konsekvenser for universiteter og høyskoler i deres budsjetter for neste år. For å ta Universitetet i Oslo, må det altså kuttes 205 mill. kr i neste års budsjett. 205 mill. kr er mye penger, det er størrelsen på et vanlig kommunebudsjett i Norge. Disse kuttene går i høyeste grad ut over studentene bl.a. ved at kurs må slås sammen, studentene får redusert veiledning og redusert seminarundervisning, osv. Dette er stikk i strid med intensjonene i Kvalitetsreformen, der et av hovedmålene var nettopp tettere oppfølging av studentene. Fremskrittspartiets påstand er at Regjeringen er i ferd med å ødelegge Kvalitetsreformen for høyere utdanning ved å stramme til i bevilgningene. Man klarer ikke å gjennomføre en stor reform ved å bevilge mindre penger til formålet. Dette skjønner alle, bare ikke Regjeringen. Nylig kom en stortingsmelding om status for Kvalitetsreformen, og vi var jo alle spente på den. Denne kunne ikke med klarhet si om kvaliteten på høyere utdanning var endret. Men nå, når universiteter og høyskoler må gjøre store kutt i sine budsjetter for neste år, frykter vi at kvaliteten vil gå ned. En ting sier imidlertid stortingsmeldingen om Kvalitetsreformen helt klart, og det er at fagpersonalet har fått mindre tid til forskning, og det i seg selv er veldig alvorlig. Er det noe som blir et viktig konkurransefortrinn for Norge i tiden framover, er det jo nettopp at vi er kjempegode på forskning. Dette er det tverrpolitisk enighet om, siden alle står bak at vi skal nå målet om 3 pst. av BNP til forskning innen 2010. Derfor er det urovekkende at forskningsministeren nå sier at dette målet er helt urealistisk. Hva mener så statsråden hun kan gjøre for å få fart på forskningen, og når mener hun det er realistisk å nå 3 pst.-målet? Bevilgningene til forskning er på ingen måte i tråd med ambisjonene om at Norge skal være en ledende kunnskapsnasjon. Det er dessuten svært problematisk at Forskningsfondet ikke lenger brukes som en strategisk finansieringsmekanisme for norsk forskning, men at størstedelen av veksten brukes til den økte kontingenten i EUs rammeprogram for forskning. For å sitere Egil Kallerud, forsker ved NIFU STEP: «Fondet blir stadig nærmere en ordinær tilskuddspost på statsbudsjettet.» Forsknings-Norge har akutt behov for tilførsel av økte bevilgninger. Faglig stagnasjon, manglende rekruttering og gammeldags utstyr er bare noen få områder som er kommet i bakevja. For å være attraktiv for kunnskapsindustrien må vi ha fagarbeidere i verdensklasse, tilstrekkelig med høyt utdannede realister og topp moderne vitenskapelig utstyr for våre forskere. Uten en betydelig opptrapping av kunnskapsinvesteringene vil Norge komme i en situasjon der vi ikke kan tilby våre bedrifter den kompetansen de trenger i framtiden. Fremskrittspartiet mener også at økt satsing på en åpen konkurransearena innen næringsrettet forskning vil utløse ambisiøse, brukerstyrte prosjekter med stort verdiskapingspotensial, noe Norge i langt større grad enn før må ta sin del av. Instituttgjennomgangen viser at vi har vesentlig dårligere basisfinansiering enn våre europeiske konkurrenter. Det viser seg at de europeiske instituttene ligger på ca. 40 pst. i basisfinansiering, mens de norske teknisk- industrielle instituttene her hjemme ligger på kun 12 pst. i snitt. Det krever mye av de norske instituttene hvis de skal klare å hente hjem vesentlig flere EU-midler framover når rammene blir så forskjellige. Et annet viktig område vi må se på, er faktisk det hjemlige markedet hvor det offentlige i 2005 foretok innkjøp for 280 milliarder, uten at det er etablert en strategi for hvordan offentlige virksomheter kan etterspørre varer og tjenester som omfatter nyskaping, og som kan ha nytte utover den enkeltstående leveransen. Fremskrittspartiet oppfordrer derfor statsråden til å se på hvordan det kan etableres kraftfulle finansieringsmekanismer knyttet til offentlige innkjøp, hvor det da kan stilles krav til investering, forskning og utvikling ved større offentlige anskaffelser. Så må jeg få si følgende: Denne Regjeringen snakker med høy røst i den offentlige debatten om miljøproblemer, fattigdomsbekjempelse og andre globale utfordringer. Ja, men rent vann, oljesøl, nye vaksiner, biomembran, osv., osv., det er jo nettopp på disse områdene man kan løse problemene med økt fokus på forskning og utvikling. Da er det rart at vi ikke får det til. Regjeringen kan satse på dette nå, hvis de vil, men det vil de ikke.


Jeg vil først få takke for komplimenten fra Kristelig Folkepartis parlamentariske leder, for jeg tolker det som en kompliment når han sier at på disse spørsmålene om internasjonale forhold og miljø er det velkjente, faste, forutsigbare synspunkter. Overfor dem som hevder at Fremskrittspartiet vingler, er det godt å få en slik attest at vi på dette området er forutsigbare og står for det samme, og vi har ikke sett noe som i realiteten gir noe grunnlag for noen endring når det gjelder våre standpunkter internasjonalt. Vi ser det fortsatt slik at det ikke er noen vits i at Norge bidrar til store statlige gaver slik at en del i den tredje verden kan berike seg. Mugabe har vel nok penger nå etter at han har kunnet la være å satse penger på sitt eget folk og har tatt imot inntekter som han kan plassere, for han har jo sluppet å bruke penger på folket, og da har han tatt de inntektene som er, og plassert andre steder, til seg selv. Det er nok av slike eksempler – vi har sett hvordan det er blitt krig og elendighet osv. Hadde den u-hjelpspolitikken som har vært ført de siste 20-30 år, vært vellykket, hadde hjelpen jo ikke vært nødvendig lenger, og det er mange som også hevder at den har vært mer til skade enn til gagn. Miljøet er under meget, meget sterk bedring. På de aller fleste områder er miljøsituasjonen langt bedre enn den var for 20-30 år siden. Man har funnet på noen nye, teoretiske miljøproblemer, som vi har liten tro på egentlig eksisterer som annet enn begrunnelse for politikere som ønsker å øke skatter og avgifter og drive med lovregulering, som bl.a. CO2-problematikken, så der er det ikke noe nytt. Men jeg tillot meg også å si en del i mitt innlegg om hva vi vil – vi vil jo ha en helt annen landbrukspolitikk. Vi syns det bør være et formål at vi får kvalitetsvarer til norske husholdninger til en rimelig penge, istedenfor som i dag, med altfor dyre varer. Vi bør omlegge energipolitikken, skolepolitikken, samferdselspolitikken, konkurransepolitikken – politikken på en rekke områder. Vi fortsetter å glede oss over at vi – dessverre kanskje – bare har vært forut for vår tid.


Som saksordfører hadde jeg et innlegg, og så har jeg holdt kjeft. Diskusjonen har gått langt ut over det denne saken egentlig fortjener, og jeg har bare lyst til avslutningsvis å oppsummere. Det er enighet om at det skal lønne seg for kommunene å få vindkraft. Det er ikke der skoen trykker i dag. Det lønner seg for kommunene, problemet er at det ikke lønner seg for vindkraftprodusentene. Regjeringa kan knytte til seg ekspertise når den vil. Den trenger ikke, som representanten Skumsvoll antydet, noe stortingsvedtak for å få til det. Hvis dette er et bilde som endrer seg vesentlig i tiden framover, er jeg helt enig med statsråden i at skatteopplegg hører inn under Finansdepartementet og i statsbudsjettet, og da vil en helt sikkert vurdere noen endringer. Problemet er at opposisjonen har fremmet et forslag der man ikke egentlig vet sjøl hva man ønsker, og nærmest invitert til et seminar om hva som kan gjøres for å få skatt til kommunene. Tiden er rett og slett ikke inne for å ha noe seminar om dette. Nå bør det være stabile vilkår som gjør at det kan lønne seg for flest mulig å etablere vindkraft.