Ungdommen må ha troen på oss. Jeg er litt i tvil om hvordan Regjeringens politikk er egnet til at ungdommen i Møre og Romsdal skal ha troen på denne sal. Det vi diskuterer i dag, er egentlig et eventyr. Det er eventyret om hvordan Hustadmarmor eksporterer mer og mer av sine produkter, hvordan Hydro Sunndalsøra er i ferd med å bygge opp verdens mest moderne aluminiumsanlegg, og hvordan Ormen Lange også bidrar til å skape de verdiene som vi sitter i denne salen og fordeler. Ormen Lange og Langeled skal forsyne Storbritannia med 25 pst. av deres gassbehov. Gass fra Norge går ellers til gasskraftverk i Europa og blir til gasskraft, med europeiske rensekrav, som Regjeringen i Norge kaller sterkt forurensende gasskraft. Kraftsituasjonen på Nordmøre kan ikke og bør ikke ses på som en isolert situasjon på Nordmøre. Det handler om Midt-Norge, og det handler i aller høyeste grad om resten av kraftsituasjonen i landet. Vi har et kraftunderskudd i normale nedbørsår som er i ferd med å bli større og større. Dette hadde Regjeringen muligheten til å gjøre noe med ved å gi et klart signal om at det skal innføres et grønt kraftsertifikat, et teknologinøytralt skandinavisk grønt kraftsertifikatregime fra 1. januar 2007. Dette ville ha gitt et signal til de aktørene som har planer for utbygging, men som ikke har tatt sin investeringsbeslutning ennå. Representanten Sørensen viste til at markedet ikke har fungert, og at det er derfor vi har en kraftkrise. Det provoserer meg. Mange prosjekter har blitt lagt fram i dette hus, og enten har de blitt kraftig desimert, eller så har de blitt totalt avvist. Muligheter Helgeland, som ligger i nærheten av de regionene som har et kraftunderskudd, kunne med minimale miljøinngrep ha produsert 1,5 TWh ren energi. Alt dette har ført til at mange aktører har sluttet å prosjektere ny kapasitet. De er fornøyd med situasjonen slik den er i dag. Representanten Sørensen og flere med henne har vist til reduksjon av privat forbruk som et virkemiddel i denne sammenheng. Når vi vet at det totale underskuddet i Midt-Norge i 2009 vil være på 9 TWh, og at det totale private forbruket i samme region er på 3 TWh, bør man forstå at dette er symbolpolitikk og ikke realpolitikk. Konsekvensene av Regjeringens politikk er at vi fortsatt vil eksportere gass til de såkalt sterkt forurensende gasskraftverkene i Europa, mens vi i Norge vil ha et stadig økende underskudd og behov for å importere stadig mer gass og kullkraft fra Europa. Man må også bygge kraftforsyningslinjer gjennom to norske nasjonalparker, mellom Sogn og Nordmøre. Jeg fatter og begriper ikke hvordan dette kan være mer miljøvennlig enn det å sørge for at det blir bygd ett eller flere gasskraftverk i den regionen som har et problem i dag.


Jeg merket meg det sentralbanksjefen sa, og er overrasket over at vi har en sentralbanksjef som i mine ører hørtes ut som en Høyre-mann.


Det er jo bare ett år siden – knapt ett år siden – vi endret inntektssystemet for kommunene. Vi så på de ulike tilskuddene, og vi gikk gjennom dette grundig. Det er mulig at dette ikke ble rettferdig på millimeteren, og at det fortsatt er en del urettferdigheter. Vi kan sikkert finne massevis av urettferdigheter ut fra hvilket ståsted man har. Men vi hadde en grundig gjennomgang i forbindelse med årets budsjett, og det blir litt vanskelig å komme igjen nå, et halvt etterpå, og si at her har vi en urettferdighet som vi må rydde opp i nå. Det er mulig at vi skal se på det. Jeg utelukker ikke at det kan ligge noe der, men å si det nå, et halvt år etter at vi foretok den store oppryddingen, syns jeg er vanskelig. Men jeg regner med at dette er ting som vi her på Stortinget, komiteen og departementet jobber kontinuerlig med, og ser på om det finnes fortsatt urettferdigheter som det er behov for å rydde opp i. Men jeg er ganske overbevist om at det finnes mange urettferdigheter, helt avhengig av hvor man står og ser.


Det korte svaret på spørsmålet fra representanten Håbrekke er at konsekvensen av endringene i ekteskapsloven er at flere får lov til å gifte seg. Eller for å si det som en av dem som engasjerte seg på min Facebook-side i går kveld: Konsekvensen var i hvert fall at jeg ble gift. I tillegg er det en konsekvens at flere barn får lov til å vokse opp i trygge rammer og slipper å bli diskriminert, og at flere barn også får stoltere foreldre fordi de slipper å bli diskriminert. Så spør representanten Håbrekke om jeg kjenner meg igjen i beskrivelsen av at det har vært en mentalitetsendring når det gjelder syn på barn. Ja, jeg kjenner meg igjen i at det har vært en mentalitetsendring. Det har vært en sterk endring når det gjelder synet på barn. Det er rett og slett blitt større rom for forskjellighet når det gjelder barn. Derfor har jeg lyst til å starte med å si at når det gjelder felles ekteskapslov, har jeg bare gode følelser. Jeg husker det som om det var i går, da jeg satt i denne salen som stortingsrepresentant og vi vedtok felles ekteskapslov. Jeg blir rørt den dag i dag når jeg tenker på den applausen – riktignok ulovlig applaus – som kom spontant fra galleriet fra mennesker som gjennom flere tiår har opplevd hvordan det har vært å være diskriminert, hvordan det har vært å være en annenrangs og til og med «forbudt» borger. Så jeg er glad for – og stolt over – at jeg var med da vår ekteskapslovgivning endret seg som følge av vedtak i denne salen, og vi bestemte at vi ikke lenger skal gjøre forskjell på folk ut fra seksuell orientering. Endringene i ekteskapsloven i 2008 sendte et tydelig signal om at toleranse og respekt går på tvers av seksuell orientering, etnisk bakgrunn og tro. Stortinget sa ja til at alle voksne mennesker uavhengig av seksuell orientering skal ha samme mulighet til å velge å inngå ekteskap dersom det er det dette paret ønsker. Jeg er også glad for at representanten Håbrekke i sin begrunnelse for spørsmålet nå sier at saken viste bred enighet om betydningen av arbeid mot diskriminering av homofile, og om å gi mulighetene for trygge juridiske rammer også for likekjønnede par. Norge var tidlig ute med å gi trygge rammer for samlivet for likekjønnede par. Partnerskapsloven, som vi fikk i 1993, var moden for å bli skiftet ut med ekteskapsloven i 2008. Flere land har nå fått tilsvarende lovgivning som tillater homofile og lesbiske par å inngå ekteskap, og mange land vurderer å innføre slik lovgivning. Det er for øvrig interessant at enkelte av våre naboland går lenger enn vår lovgivning når det gjelder homofile og lesbiskes muligheter for kirkelige vigsler. I Norge forsetter forskjellsbehandlingen ved at Den norske kirke ikke foretar vigsel av homofile eller lesbiske par. Representanten viser til at det er uenighet om forståelsen av ekteskapet som institusjon, og representanten ber om min vurdering av ekteskapets innhold og betydning i dag. Jeg mener at likestilling, likebehandling og sjølbestemmelse når det gjelder valg av livsledsager er viktige verdier som ekteskapslovgivningen er tuftet på. En viktig begrunnelse for å inngå ekteskap kan for mange være et ønske om å gi hverandre det store løftet. Jeg har for øvrig giftet meg to ganger med samme mann – det var sterkt behov der i gården for å gifte seg. Det kan være for å feire kjærligheten, invitere venner og familie osv., eller rett og slett for å få tryggere rammer om samlivet. Men like viktig er friheten til å velge ikke å gifte seg, men likevel leve i et samliv med en man elsker. Ekteskapets historie er også en historie om individets gradvise løsrivelse fra familien, kollektivet, kirken og patriarkatet. Endringene har gått i retning av større sjølbestemmelse, bl.a. med hensyn til partnervalg og til å avslutte ekteskapet ved skilsmisse. Ekteskapet som institusjon og den historiske utviklinga ble det grundig gjort rede for i forarbeidene til endringene i 2008. Stabile samlivsforhold uavhengig av sivil status og seksuell orientering mener jeg også er av stor betydning for barns trygghet. I moderne tid er det ikke kun ekteskapet som danner rammen rundt seksualitet og vern om oppvekst for barn. Heldigvis er det sånn at vi ikke lenger ser på barn som er født utenfor ekteskapet, som uekte. De fleste barn som ble født i 2011, hadde foreldre som bodde sammen. Prinsippet om barnets beste står sentralt i all norsk lovgivning. Dette prinsippet medfører at barn må sikres juridiske foreldre – juridisk mor og så langt det er mulig også en juridisk far, eller medmor. Barneloven skiller mellom barn født i ekteskap og barn født utenfor ekteskap når det gjelder etablering av farskap, men loven likestiller barn født i ekteskap og i samboerskap når det gjelder foreldreansvaret. Barneloven understreker det offentliges ansvar for å få etablert farskap eller medmorskap der dette ikke følger av pater est-regelen eller erkjennelse. Familiemønsteret har, som kjent, endret seg svært mye de siste tiårene. Familiekonstellasjonene er mangfoldige og omfatter ofte dine, mine og våre barn. Men det viktige er jo at barna har det bra, at de er ønsket, at kvaliteten på relasjonene mellom barn og foreldre er god. Folk får barn på de underligste måter. Noen av de måtene liker vi, noen liker vi ikke, noen regulerer vi, noen regulerer vi ikke – men barna, de kommer. Barnets behov for trygge juridiske rammer og likebehandling av barn er viktig. Dette prinsippet lå også til grunn for innføring av nye bestemmelser i bl.a. barneloven som følge av homofiles rett til å inngå ekteskap og lesbiskes rett til assistert befruktning. I Stortingets vårsesjon ble foreldreskap bl.a. knyttet til surrogati debattert i Stortinget flere ganger. Jeg understreker igjen at regjeringas prinsipielle syn på likeverdig foreldreskap og pappastrategi må, som flere har vært inne på, bygge på hensynet til barnets beste. Dette må gjelde uansett om det handler om barnehagepolitikk, foreldrepenger, adopsjon eller assistert befruktning. Det er ikke riktig, som representanten kom i skade for å påstå, at statsministeren og helseministeren ikke vet hva de mener om surrogati. Denne regjeringa er imot surrogati. Grunnene til det er flere, men jeg vil nevne én av dem, som er hensynet til kvinner. Det er spesielt problematisk når man inngår surrogatiarrangementer i land hvor det er mange fattige kvinner, hvor det er risiko for menneskehandel og hvor helsevesenet også har en veldig lav standard. Det er også mange andre gode grunner til å være imot – eller kritisk – til surrogati. Men barna kommer, og barna skal vi sikre. Så viste representanten til at i løpet av den korte tida den nye ekteskapsloven har eksistert, har det blitt lansert flere nye synspunkter og forslag til lovendringer når det gjelder foreldreskap og utvidelse av tilbudet om assistert befruktning. Som kjent er bioteknologiloven under evaluering, og det er helseministeren som eventuelt vil legge fram for Stortinget forslag til endringer. Jeg skal ikke gå inn på det nå. Statistikken fra Statistisk sentralbyrå viser at antallet par som inngår ekteskap, er ganske stabilt. I alt ble det inngått litt over 23 000 ekteskap i 2011, og av disse 259 med likekjønnede par. Det er noen flere kvinnelige par enn mannlige par som inngår ekteskap, og antallet er omtrent som året før. Endringene i ekteskapsloven har altså ikke ført til en utradering eller en nedgradering av ekteskapet som institusjon, som enkelt spådde.


La meg bare slå fast at Fremskrittspartiet er imot enhver form for eiendomsskatt, det være seg til lands, til vanns eller i lufta, dersom Regjeringen skulle få slike ideer. De som vil få problemer her, er nok først og fremst de næringene innenfor oppdrettsnæringen som sliter med marginal lønnsomhet. Jeg tenker da på skjelloppdrett og ikke minst også torskeoppdrett og andre typer næringer, som vil bli rammet hardt. Jeg har lyst til å stille spørsmål om statsråden vil legge opp til at denne avgiften blir differensiert ut fra forskjellige næringer. Jeg vil også stille spørsmål om annen næringsvirksomhet til sjøs vil bli rammet av lignende avgifter, eksempelvis næringer knyttet til vindmøller, havner, kaianlegg, ferjetrafikk, cruisetrafikk, taretråling og annen fiskerivirksomhet.


Jeg tillater meg å foreslå Per Erik Monsen.


Eg må også be næringsministeren kome opp, for spørsmålet mitt går til ho. 168 millionar born står kvar dag opp for å gjere seg klare til å gå på jobben. Meir enn halvparten av borna jobbar under farlege forhold, og nobelprisvinnar Kailash Satyarthi har vore ein sentral aktivist for å få på plass ein konvensjon om forbod mot og umiddelbare tiltak for å avskaffe dei verste formene for barnearbeid, ILO-konvensjonen nr. 182. Kampen mot barnearbeid er ei av vår tids viktigaste globale utfordringar, uttala Erna Solberg då nobelprisen vart kjend. Offentleg sektor har stor marknadsmakt, ikkje minst i Noreg, og har moglegheit til å stille krav for varene ein etterspør. Helse Sør-Øst er ein offentleg instans som har gått føre og stilt krav om at grunnleggjande arbeids- og menneskerettar skal respekterast når varene dei kjøper inn, vert produserte. Det er svært viktig når vi veit at import av f.eks. kirurgiske instrument skjer frå land der risikoen for barnearbeid og uverdige arbeidsforhold er stor. Undersøkingar som er gjort av Framtiden i våre hender og Initiativ for etisk handel, viser likevel at svært få offentlege instansar stiller krav, slik som Helse Sør-Øst gjer. Det er grunnen til at SV i dag har foreslått at Stortinget skal be regjeringa om å foreslå endringar i regelverket for offentlege anskaffingar, slik at vi kan hindre at gode og seriøse leverandørar taper anbodskonkurransar fordi det offentlege ikkje etterspør at prisen dei får tilbod om, speglar lovlege og anstendige arbeidsforhold. Mitt spørsmål til næringsministeren er: Vil næringsministeren vere med på å skjerpe inn regelverket for offentlege anskaffingar, slik at brot på grunnleggjande arbeids- og menneskerettar ikkje kan nyttast som konkurransefordel for selskap som sel varer til det offentlege?


La meg først si litt om omvendt voldsalarm, som interpellanten tok opp til slutt. Vi skal følge opp det og se i hvilken grad dette blir brukt av domstolene. Så langt blir det brukt i relativt få tilfeller, og vi må evaluere dette etter en stund. Men vi må ha erfaringstall for hvordan domstolene har valgt å bruke det virkemiddelet, som kan være et veldig viktig virkemiddel, særlig i den type saker hvor det foreligger dom for vold i nære relasjoner. Jeg er også enig i at det er viktig at prioritere betyr prioritere. Om øremerking er det rette i alle sammenhenger, er jeg ikke like overbevist om, men vi må i alle fall følge opp ved at når vi sier at dette skal prioriteres i etterforskningen, så betyr det at det skal gå foran. Det står jo også i Riksadvokatens prioriteringsskriv at ved ressursmangel skal disse sakene gå foran. Det er hver eneste politimesters plikt å sørge for at det faktisk følges opp. Så har jeg lyst til å si at det skjer utrolig mye godt arbeid i politiet. Disse debattene tar jo veldig ofte utgangspunkt i de sakene hvor det har sviktet, hvor det har gått galt, men vi må ikke sitte med det inntrykket at det alltid går galt, for det gjør det ikke. Det gjøres utrolig mye godt arbeid i politiet. Politiet jobber for å implementere lærdom på en bedre måte, og poenget med de tiltakene som er gjennomført så langt, er jo å se på hva som har skjedd i disse konkrete sakene – nettopp for å lære. Så må jeg si at jeg synes dette har vært en veldig god debatt, også fordi den trekker inn et breddeperspektiv som er helt avgjørende når vi snakker om vold og seksuelle overgrep mot barn. Det er ikke bare en politisak, det er også, som mange av talerne i dag har vært inne på, et spørsmål om helsetjeneste, barnevern, sosial oppfølging og skole, og det er et spørsmål om oss som borgere og det ansvaret vi tar som borgere i et slikt perspektiv. Så er det berørt at det er stor forskjell mellom politidistriktene og også politidistriktenes mulighet og evne til å prioritere. Det er noe av svaret som skal ligge i politianalysen, som interpellanten også har vært inne på. Det er viktig å få til den kombinasjonen av det nære politiet og det spesialiserte og høykompetente etterforskningspolitiet som vi må ha for denne typen saker. Jeg er overbevist om at vi skal klare å levere på det sammen i denne sal etter at politireformen blir vedtatt. Så tror jeg vi også skal ta med oss alt det ektefølte engasjementet som innleggene på denne talerstol har vist. Det er nemlig et grunnleggende og avgjørende fundament for at vi skal kunne lykkes. Derfor vil jeg til slutt komme med – ikke en pekefinger, men noe vi skal huske på som ansvarlige politikere: Vi bør i denne typen situasjoner og denne typen saker være forsiktige med å lage et politisk spill av noe vi egentlig alle er enige om skal prioriteres. Da bør vi – posisjon og opposisjon – spille hverandre gode. Det fortjener disse barna.


Som sikkert alle har fått med seg, har Fremskrittspartiet vært svært skeptisk til å sende vernepliktige mannskaper med kort tjenestetid ned til Libanon der man kan komme opp i skarpe konflikter. Oppdraget i seg selv er greit nok. Av de drøyt 100 personene vi skal sende nedover, har en stor del kun avtjent noen måneder med verneplikt. Mitt spørsmål blir om Arbeiderpartiet føler seg bekvem med en slik situasjon, og om Arbeiderpartiet er helt sikker på at de mannskaper vi sender, er samtrente nok til å møte en eventuell væpnet konflikt. Fremskrittspartiet er skeptisk og ønsker mannskaper som minimum har avtjent vernepliktstiden.


Nei, jeg synes ikke at den voldsomme ordbruken er feil. Jeg synes vi må kunne tillate oss det når vi rokker ved noe som er utrolig grunnleggende i Norge og i resten av verden, for den saks skyld, rokker ved personvernet og retten til å ha et privatliv. Så jeg synes jammen ikke at jeg har tatt for hardt i.


Jeg skal ikke gjenta det jeg brukte mitt hovedinnlegg på å si. Det som det kunne være interessant å få høre finansministerens vurdering av, er hvorfor tingene har gått så godt som de faktisk har gjort. Hvis man skulle ta alvorlig det som skjedde her i fjor høst, skulle ikke utviklingen av norsk økonomi ha gått sånn. Busjettforlikspartiene i fjor og også Arbeiderpartiet var veldig nøye på å understreke at her måtte det dekkes inn krone for krone. Nå skjedde riktignok ikke det. Finansministeren selv bekreftet jo at bare gjennom budsjettforliket i fjor høst var det brukt 1 milliard mer enn anbefalt fra departementet, og vi ser nå at det gjennom året har vært brukt atskillig flere milliarder enn det budsjettforliket la til grunn. Og da er spørsmålet: Hvorfor har renten likevel gått ned 2 ½ prosentpoeng? Hvorfor har inflasjonen vært i sjakk i hele fjoråret? Hvorfor har arbeidsledigheten tross alt ikke økt, som vi kanskje kunne anta når man velger den typen dramatiske nedskjæringer i det offentlige forbruket? Og da må det jo finnes noen svar. Enten er teorien feil, og det tror jeg ikke egentlig – jeg tror det er en viss sammenheng her, selv om den ikke er så absolutt – eller så skyldes det andre forhold, som f.eks. råvareprisen på olje. Det er all mulig grunn til å tro at det er enkeltårsaken til at norsk økonomi tross alt vurderes som så solid som den faktisk er. Og hvis det er riktig, betyr jo det at fjorårets budsjett har gjort oss enda mer oljeavhengig enn noensinne, og det vil jo i så fall være stikk i strid med alle de signaler Finansdepartementet og Regjeringen kom med, og for øvrig ønsker, nemlig at Norge skal bli en mindre oljeavhengig nasjon, ikke en mer oljeavhengig nasjon. Eller kanskje det finnes alternative svar som finansministeren har på sitt papir? Det vil i hvert fall være interessant for Stortinget å høre hva Finansdepartementets vurdering er av dette – når alt burde ha gått til helvete, men heldigvis ikke gikk sånn.


Som flere har sagt før meg, er revidert budsjett ikke noen ny budsjettbehandling, og Fremskrittspartiet legger ikke opp til omkamp på budsjettet som ble vedtatt i desember. Jeg ser at flere andre partier legger opp til å fremme forslag som ble nedstemt i desember. Det er derfor flere av forslagene som fremmes i dag, som vi er enige i, men som vi velger å stemme imot, på bakgrunn av at dette er en revurdering av det vedtatte budsjettet. Arveavgiften er et sånt eksempel. Vi ser i dag tegn til en nedkjøling av norsk økonomi, og det er tegn til økt arbeidsledighet. Derfor gjør vi en del grep, som Solvik-Olsen har redegjort for. I revidert budsjett gjøres bl.a. enkelte forandringer når det gjelder bilavgifter. Dette er forandringer vi støtter, men det er nok et bevis på et umoderne og lite tilpasset avgiftssystem for personbiler. Det har nesten ikke vært en budsjettbehandling de senere år, hvor det ikke har vært gjort flikking på det nåværende bilavgiftsystemet. Det viser at komponentene i systemet er avleggs, og at det ikke fanger opp de tekniske forandringene som skjer. Derfor har Fremskrittspartiet fremmet et eget representantforslag som baserer seg på kun to ting, nemlig utslipp og stykkavgift. Dette systemet baserer seg på velutviklede parametere som CO2-utslipp, som er én av dagens parametere, og en lav stykkavgift. Det er et framtidsrettet avgiftssystem som ikke trenger forandringer etter hvert som det skjer modernisering av bilmotorene. En omlegging til et slikt avgiftssystem, med en lav stykkavgift og en CO2-sats, vil føre til en langt raskere utskifting av bilparken, noe som vil komme miljøet til gode, og dynamiske effekter vil føre til at inntektene til statskassen i stor grad vil opprettholdes. Jeg innledet med å si at vi ser tegn til økt arbeidsledighet. Ett av områdene hvor en ser tydelig tap av arbeidsplasser, bl.a. til Sverige, er grensehandelen. Varehandelen har over år vært økende. Nå er ikke konkurranse mellom bedrifter, verken i Norge eller mellom norske og utenlandske bedrifter, noe negativt – snarere tvert imot, men problemet oppstår når det ikke konkurreres på like vilkår. Mange bedrifter i grensenære strøk taper omsetning og arbeidsplasser på grunn av norsk politikk og norske særavgifter. Man kan dra rett over grensen og kjøpe norske kjøttvarer til en lavere pris enn i Norge, bl.a. på grunn av eksportsubsidier. Nordmenn kan reise til Sverige og kjøpe billig sjokolade og brus, billige kaker og billig sukker og «godis», som det heter på svensk. Det kan de gjøre på grunn av at det i Norge er sukkeravgift på disse produktene, og at det i Sverige ikke er det. Dette er et område hvor norske bedrifter taper i konkurransen med Sverige, ikke på grunn av at de er dårligere til å konkurrere, men fordi de pålegges sukkeravgift på sine varer. Det er med andre ord de norske rød-grønne som sørger for at de taper i konkurransen. Her er vi inne på et interessant tema: sukkeravgift, nok én av de mange forunderlige avgiftene i Norge. Men ikke nok med det, i Norge klarer de rød-grønne det kunststykke å ilegge Pepsi Max og Cola Zero, som begge er brus uten sukker, sukkeravgift. Og ikke nok med det, Dent og andre sukkerfrie pastiller er også ilagt sukkeravgift. Dette er logikk på høyt plan, og man må tydeligvis tilhøre et rød-grønt parti for å forstå det. Hele systemet er gjennomført byråkratisk og skaper store problemer for bedrifter som importerer, produserer og selger varer. Hvis man importerer en pose kjeks, og én av bitene er trukket med sjokolade, skal det betales sukkeravgift for alle kjeksene, selv om alle kjeksene har lavere sukkerinnhold enn grensen for sukkeravgift. Etter å ha studert reglene for og byråkratiet rundt sukkeravgiften tror jeg det kunne ha blitt en veldig god revy av det – dessverre er den ikke morsom for de mange som rammes av dette. Vi har ved mange anledninger tidligere debattert arveavgiften i denne salen, og jeg vil vise til at Fremskrittspartiet ved flere anledninger, sist ved behandlingen av statsbudsjettet for 2013, har foreslått den fjernet. Jeg er sikker på at det ikke er mange av dem som har arbeidet hardt for å sette av verdier til sine etterlatte, som hadde en søkkrik stat i tankene. Jeg har i hvert fall ikke staten i tankene når jeg tenker på de som skal arve meg, og jeg tror ikke at det er mange andre som har det heller. Fremskrittspartiet vil i framtiden også foreslå å fjerne denne avgiften. Norge har et utall av forskjellige avgifter på alt mellom himmel og jord. Felles for alle er at de er høye, og felles for de fleste er at de inneholder en sterk progresjon. Dessverre er det mange norske særavgifter som ikke finnes i andre land. Alle disse avgiftene er med på å sørge for at Norge ligger på topp når det gjelder kostnadsnivå. Det er med på å drive lønnskostnadene, som igjen gjør at vi stadig kommer i en vanskeligere konkurransesituasjon med utenlandske bedrifter, uansett om det gjelder grensehandel eller konkurranse med utenlandske bedrifter. En måte å redusere dette lønnspresset på, hadde vært å senke avgiftene som en del av lønnsforhandlingene. Det er det lagt fram forslag om her i salen, men dessverre kommer stortingsflertallet til å stemme det ned.


Jeg vil gjerne ta opp de forslagene som er fremmet i innstillinga.


I likhet med et stort flertall i komiteen er også Fremskrittspartiet av den oppfatning at det ikke er nødvendig og ikke hensiktsmessig å grunnlovfeste retten til bolig som en egen bestemmelse. Det er et stort flertall i komiteen som er enig i det. Jeg føler likevel behov for å knytte noen kommentarer til det, så ingen skulle falle for fristelsen til på en måte å framstille det slik at det at man går imot et slikt grunnlovsforslag, betyr at man også går imot intensjonene i forslaget, for Fremskrittspartiet støtter selvfølgelig også at alle bør ha, og skal ha, et tilfredsstillende sted å bo. Det er veldig viktig i et land som Norge, med det klimaet vi har her. Det er to grunner til at vi har kommet til at dette ikke bør grunnlovfestes. Det er først og fremst fordi Norge har innkorporert i vårt lovverk FN-konvensjoner som sikrer menneskerettigheter. Det er således grunnlovfestet i Norge at menneskerettighetene skal gjelde. Og slik vi tolker dette, ligger det i det at alle skal ha et tilfredsstillende sted å bo. Det andre som også er et veldig viktig poeng, er at man ikke skal endre Grunnloven i tide og utide. Det er det veldig mange som har vært inne på i flere av de grunnlovsforslagene som vi har hatt oppe her i dag, og jeg synes at det i særlig grad gjør seg gjeldende i denne saken. Det er slik at hvis man vil, kan man på en rekke områder innenfor politikken som utøves innenfor alle felt som man kanskje opplever som særlig viktige, fremme forslag om å ta dette inn i Grunnloven. Det er fullt mulig å fremme forslag om det, men hvis man skulle gjøre det i enhver sak, ville man til slutt komme i en situasjon hvor Grunnloven er fullstendig utvannet. På den bakgrunn vil heller ikke Fremskrittspartiet støtte dette forslaget.


Eg er sjølvsagt lei for at Arbeidarpartiet ikkje vil støtta opp om SVs forslag om Regionfelt Austlandet og problemstillinga knytt til langtidsmeldinga som kom i vår. Det er slik SV tenkjer, og sånn burde eigentleg fleirtalet i denne salen ha tenkt: Først bestemmer ein kva for eit forsvar ein skal ha, og så utviklar ein konseptet og treningsområda i forhold til det. Første spørsmålet gjeld denne EU-hæren. Det er noko spesielt med dette. Svenskane, som er medlemmer av EU, seier heilt klårt ifrå at skal dei vera med på noko sånt, skal det vera eit FN-mandat i botnen. Finnane seier at dei først og fremst vil prioritera innsats på eiga jord. EU-medlemmen Danmark vil ikkje vera med i EU-hæren, mens statsråd Godal og Jagland har det så travelt med å koma med på bileta frå EU at dei melder på 3 500 mann og mykje tungt utstyr, med svært få avgrensingar. Nå var jo òg representanten Fossli til stades då Solana, EUs utanriksminister, talte i EU, og han fekk spørsmål heilt konkret om kven som bestemmer over denne EU-hæren. Og det var ikkje tvil om det svaret, det er dei 15 EU-landa som avgjer når det gjeld EU-hæren, ikkje andre. Og då er spørsmålet: Er ein på trygg grunn i forhold til Grunnlova når Noreg pøser på så mange folk og så mykje utstyr? Det andre spørsmålet er knytt til Kystvakta. SV er altså det einaste partiet som ser det nødvendig å prioritera kystvaktfunksjonar, ikkje minst med utgangspunkt i det rovfisket som har vore, det olje- og gassarbeidet som går føre seg i nord, og «Kursk»-ulukka. Burde ikkje det òg vera eit incitament for dei andre partia? Kvifor har ikkje dette prioritet frå Arbeidarpartiet si side?


Jeg syns at helseministeren omgår hele spørsmålet, for jeg spør jo om helseministeren ønsker seg denne type fullmakt. Mener helseministeren at det vil være en fornuftig bruk av ressursene målrettet å sette inn deler av disse midlene mot norske sykehus, som sannsynligvis kan foreta behandlingen langt rimeligere enn det en kan i utlandet? Og det har altså helseministeren til nå ikke svart på, til tross for at han en rekke ganger har blitt stilt de spørsmålene.


Jeg har bare lyst til å benytte anledningen til å takke for en god debatt og nok en gang for godt samarbeid i komiteen om denne saken. Jeg har også lyst til å slutte meg til den oppsummeringen statsråden hadde på alle de enighetspunktene som går på tvers av partier og på tvers av blokker i Stortinget og i komiteen. Det er en styrke ikke bare for regjeringen og statsråden at man er så enig som man er, men også for sektoren som helhet. Det er en styrke ikke minst for dem. Så er det sånn at noen nyanser bør det og skal det være. Det synes jeg har kommet godt fram i debatten, selv om vi er enige om det meste. Nå skal jeg prøve ikke å forlenge debatten. Jeg har bare lyst til å kommentere noe, og det går særlig på dette med rekkefølge. Strukturmeldingen griper fatt i problemet med små og fragmenterte fagmiljøer, som er et strukturelt hinder for kvalitet. I institusjoner og fagmiljøer hvor dette er et problem, må det løses før andre tiltak vil ha særlig virkning. Samtidig tar man allerede nå grep som ikke behøver å avvente en melding, enten det er struktur eller kvalitet, f.eks. skjerpede krav til opptak i lærerstudiene og nasjonale deleksamener i tre profesjonsstudier. Det kan være med og bidra til å løfte kvaliteten i høyere utdanning, og man trenger ikke å vente til det kommer en melding med å gjennomføre noen tiltak i starten forut for den meldingen.


I valkampen i Rogaland var det ein veljar frå Kristeleg Folkeparti som sa at når Halvorsen og Langeland kjem i posisjon, kjem Sodoma og Gomorra til å koma raskt. No høyrer eg på denne representanten frå Kristeleg Folkeparti at ho faktisk er ganske imponert over mykje av det som denne regjeringserklæringa uttrykkjer, bl.a. i forhold til kamp mot fattigdom, i forhold til fellesskap og i forhold til reduserte forskjellar mellom folk. Det var nemleg det motsette ein hadde med Bondevik II i posisjon: forskjellane auka, fattigdomen auka – i det heile ei forverring i forhold til det som Kristeleg Folkeparti no skrøyter på seg i forhold til raud-grønt alternativ. Er det sånn å forstå at Kristeleg Folkeparti no faktisk får gjennomslag for meir av sin politikk med den raud-grøne regjeringa enn dei gjorde då dei sjølve sat i posisjon?


Jeg registrerer at Venstre – i likhet med Arbeiderpartiet, som jeg tok replikk på tidligere i dag – har et landsmøtevedtak om at man ønsker å ta imot 10 000 over to år, men at man har landet på 8 000 over tre år. Til tross for et flertall, har man altså forhandlet seg ned. Det er interessant å registrere, og her synes jeg SV har noen gode poenger, men la nå den ballen ligge. Venstre er et parti som tradisjonelt er veldig opptatt av å lytte til lokaldemokratiet. Det har jeg stor respekt for. Hvis det er slik – og man viser til den evalueringen man skal gjøre av den avtalen som Venstre har inngått – at norske kommuner, etter det som kommer av rapporter om bl.a. sviktende skatteinntekter osv., ikke kan ta imot det antallet som ligger i denne avtalen, er da Venstre villig til å gå inn for et lavere antall?


Hvis man skal ha en strategi for å skaffe seg gode lærere som går ut på at man skal konkurrere seg imellom, må man i utgangspunktet akseptere at noen skal ha dårlige lærere og dårlige skoler, og andre skal ha bra lærere og bra skoler. De som skal ha bra lærere og bra skoler, er de som har store økonomiske ressurser. Det er et utgangspunkt som SV ikke er villig til å akseptere. Den skolen som ikke er bra nok for alle elevene, er ikke bra nok for noen. Den læreren som ikke er bra nok til å undervise i en god skole, er ikke bra nok til å undervise i noen skole. For min egen del kan jeg si at jeg ikke er fri for tanken om at det kanskje kan være riktig å bedømme etter innsats, men da ønsker jeg at man må belønne etter at innsatsen er gjort, og ikke før den kommer, ikke slik at man skal lokke med høye lønninger i den tro at man får den beste arbeidskrafta. Hvis man går en del rekrutteringsprosjekter etter i sømmene for å se om det har slått til, tror jeg ikke at erfaringen har vært slik at det nødvendigvis er de som priser seg sjøl høyest på markedet, som gjør den beste jobben. Så konkurranse om lærerkreftene som virkemiddel for å få en god skole tror vi ikke er vegen å gå. Her er det snakk om å gi ressurser, slik at skolen kan bli god nok til å bedre lærerutdanningen, og gi læreren og skolen rom til å utvikle gode pedagogiske metoder over et langt bredere spekter enn det vi har i dag. Så til vegsektoren. Det er riktig at SV har vært mer restriktiv når det gjelder vegbevilgninger enn f.eks. Fremskrittspartiet. Det kan sikkert også trekkes fram enkeltprosjekter som jeg kunne si kanskje ikke var av de klokeste å gå inn for. I ettertid har det jo vist seg at mange vegprosjekter, også prosjekter som Fremskrittspartiet har gått inn for, har gått med svært store overskridelser. SV har hatt en annen profil på sin samferdselspolitikk enn Fremskrittspartiet – og jeg ber representanten Solholm merke seg at vi har gått imot store prosjekter i sentrale områder som også har spist av de økonomiske midlene.


Nei, det er det ikke. Jeg er helt enig med representanten Skei Grande i at tegnspråk er kultur. Tegnspråk handler om å bevare en kompetanse og et miljø. Men utgangspunktet i denne saken har altså ikke vært noe annet enn at vi ser at de statlige døveskolene vi har i dag, ikke langsomt, men raskt får færre elever. Derfor forvitrer disse kompetansemiljøene av den utviklingen vi ser og av de valgene foreldrene i utgangspunktet har tatt. Da må vi sørge for at vi har ett skikkelig sterkt tegnspråkmiljø i statens regi, og det er dét vi har lagt opp til skal være ved A.C. Møller i Trondheim, som har hatt et tilbud til døve fra 1825. Så må vi sørge for at de barna som har vært ved de andre statlige døveskolene, får et tilbud på kommunale døveskoler, og det har vi altså klart alle andre steder enn i Bergen. Jeg er helt sikker på at vi klarer å få det til i Bergen også.


Det er flott at en rekke skoler gjør dette av fri vilje. Vi ønsker at flest mulig skoler skal gjøre det, og helst alle sammen, og derfor har vi vært med på det forslag til vedtak som ligger her. Vi tror at en fadderordning kan være en bra oppfølging for nyutdannede, og det var jo en av de tingene jeg fokuserte på i mitt innlegg. Når det gjelder vårt syn på Høyres Dokument nr. 8-forslag om denne spesialordningen for studiefinansiering for pedagogisk tilleggsutdanning, redegjorde jeg for det i mitt hovedinnlegg, og vil vise til det. Så til Fremskrittspartiets syn på lønn. Når vi ikke er med på Høyres forslag på dette området, er det fordi vi ikke ønsker å blande sammen rollene på den måten som Høyre ønsker. Vi har en forståelse for at lønnsproblematikk er noe man må forholde seg til, og vi har selvfølgelig personlige meninger om det generelle lønnsnivået og lønnsnivået i forhold til andre yrkesgrupper, men dette er forhold som partene i arbeidslivet bør ta seg av. Det som vi ønsker å fokusere på, er reformering av lønnssystemet, som vi mener det er betimelig at Stortinget skal ha en mening om. Og vi mener også at det bør legges til rette for et lønnssystem som motiverer dyktige personer til å søke til og til å bli i læreryrket.


Når det gjelder såkalte Dokument nr. 8-forslag som oversendes direkte til behandling i denne sal, håper jeg at det i fortsettelsen ikke skal bli praksis at de på denne måten stanses i forhold til å ha en skikkelig debatt omkring viktige problemstillinger. Saken gjelder f. eks. disse ca. 20 familiene ute på Kambo. Ved å passere én gang pr. dag, uten å benytte seg av E6, men for å gjøre helt nødvendige gjøremål, vil det i nedbetalingstiden bety 130 000 kr pr. kjøretøy! Og jeg har liten tro på, etter det samferdselsministeren her uttalte, at det vil bli noen særlig større muligheter for dispensasjon. Hun uttrykte veldig klart at det skulle gis minst mulig fritak. Jeg forstår heller ikke argumentasjonen. Her dreier det seg om rundt 20 familier. Det ville jo ikke ha noen som helst betydning for betalingen og innkrevingen for E6. Det ville være en liten dråpe i havet! Men tenk hvilken goodwill og hvilken annen anseelse Stortinget ville ha fått hvis man klarte å luke bort denne utveksten! Allikevel er det ingen fra andre partier som kommer med konstruktive forslag om hvordan man skal gå videre med dette. Men det vil i hvert fall være et klart signal til det norske folk og alle som må være med og betale for landeveiens kemnerkontorer, hvilket parti som har frontet dette, og som ønsker rettferdighet!


Jordbruksoppgjøret er i havn, og vi skal endelig banke det igjennom i denne sal nå i kveld. Under årets jordbruksoppgjør brøt Norsk Bonde- og Småbrukarlag forhandlingene i tolvte time. Hovedbegrunnelsen for bruddet lå i statens tilbudsdokument, der det ble slått fast at de ulike tiltak som den forrige regjeringen gjennomførte, skal videreføres. Videre var det manglende strukturprofil på de forslag som staten kom med i sitt tilbud. Dette gjelder primært virkningen av det utvidede jordbruksfradraget, som utgjorde om lag 75 pst. av rammen i statens tilbud. Den opprinnelige rammen ble under forhandlingene økt med 270 mill. kr, til 850 mill. kr, der halvparten er redusert skatt – noe lagt i bunnen og noe på toppen. Årets avtale gav en brutto inntektsvekst pr. årsverk på ca. 14 000 kr. Etter fradrag av økte kostnader knyttet til driften, som utgjør ca. 10 000 kr pr. årsverk, blir det en netto inntektsvekst på ca. 4 000 kr pr. årsverk. Norske bønder får ikke den inntektsutviklingen som sammenlignbare grupper får, men mye mindre. Nå vil noen si at det er mange måter å regne på – og det er det også – men det er slått fast at årets oppgjør ikke var det man ropte høyest hurra for ute på bygda, verken i nord eller sør, den 17. mai. Hva vil så framtida vise? Jeg tror Regjeringens merknader legger noen klare føringer som kan være svært viktige for framtidige jordbruksoppgjør. Jeg tror regjeringspartiene vil gjøre noen viktige grep i løpet av høsten og vinteren som vil være med på å legge noen klare føringer for hvordan veien framover skal bli, slik at vi om ett år kan vedta en jordbruksavtale som vil gi ny optimisme fra landsende til landsende. Endringene håper jeg vil gå på struktur og innretning, at de vil gå på noen klare prioriteringer, ikke minst på en ny politisk retning, og at det vil si noe om hvilke økonomiske premisser som blir lagt til grunn for framtidige oppgjør. Jeg har god tro på at Regjeringen vil ta de grep som vil være nødvendige for å få ny optimisme i landbruket og på bygda. Det er nemlig tre svært viktige virkemidler for å skape optimisme, bosetting og verdiskaping på bygda. Det ene er differensiert arbeidsgiveravgift, som Regjeringen har kjempet på plass fra 1. januar 2007, og så er det jordbruksavtalen, som gir norske bønder inntektsmuligheter, og i tillegg er det å satse på å gi kommunene et skikkelig økonomisk fundament, slik at vi kan få de velferdstilbudene som folk vil ha. Vi har fått en god start. Denne regjeringen leverer de varene folk trenger. Gi oss bare litt mer tid, så skal Norge virkelig bli det positive annerledeslandet som andre vil se som det gode eksempel. Det er en vei å gå, og den skal vi gå.


Norge skal være et godt land å drive næringsvirksomhet i, står det i Soria Moria-erklæringen, og det tror jeg alle kan være enig i er godt formulert. Og hvis man kikker på tidligere regjeringserklæringer, har man omtrent de samme formuleringene. Det er altså mange gode og flotte formuleringer. Ser man i de ulike partiers program, finner man igjen akkurat det samme; mange fine, flotte formuleringer som næringslivet er glad i å lese. Det er jo også slik at dette med næringslivspolitikk vekker et engasjement, spesielt i august og noen uker i september hvert fjerde år. Da er det ikke måte på hvor mange politikere som tenner sine fakler og går i fakkeltog for å protestere mot arbeidsplasser som blir fjernet. Men dessverre skjer dette bare av og til og i forbindelse med valg. Ellers er det engasjementet fraværende. Like etter valget la Telenor ned ca. 300 arbeidsplasser. Jeg så verken Jens Stoltenberg, Kristin Halvorsen, Åslaug Haga eller Øystein Djupedal tenne sine fakler og gå i tog for disse arbeidsplassene. I Troms – for å ta et eksempel fra det fylket jeg kommer fra, som jeg også kjenner best – ble det nedlagt fire skipsverft. 200 arbeidsplasser forsvant ute i distriktet. Det betyr relativt sett mer enn de arbeidsplassene som dessverre er i ferd med å forsvinne i Skien. Jeg så ikke én politiker som gikk i fakkeltog eller engasjerte seg på det området. Det manglet kanskje noen journalister og fotografer og noen kameralamper de kunne sole seg i, og derfor manglet engasjementet. Det må jeg si er ganske trist. For det er i denne salen rammebetingelsene for næringslivet blir lagt, og jeg skal gi ett eksempel: I fjor på denne tiden behandlet vi klimakvoteloven. Et samlet næringsliv uttalte på høringen i komiteen 16. november at man måtte få konkurransedyktige rammevilkår, man måtte få de samme rammevilkårene som resten av industrien i Europa hadde. Jeg vil da sitere det vi skrev i Innst. O. nr. 33 for 2004–2005 i forbindelse med den saken: «Med dagens forslag vil for eksempel Norske Skogs bedrifter i EU være omfattet av kvotehandel, mens de fire fabrikkene i Norge ikke er det. Det er en uheldig forskjellsbehandling som disse medlemmer tar sterkt avstand fra.» Allerede da engasjerte vi oss i Union-saken for å prøve å få like gode rammevilkår for Norske Skog og Union i Norge som de har i Europa. Men da var det helt taust fra de politikerne som har marsjert i fakkeltog der nede, da var det ingen interesse for denne bedriften. Vi pleier også hvert eneste år å fremme to forslag, og det skal vi også gjøre i år. Det ene forslaget lyder som følger: «Stortinget ber Regjeringen avstå fra å innføre ensidige nasjonale miljøavgifter som kan svekke konkurranseevnen til norsk næringsliv.» Det andre forslaget er: «Stortinget ber Regjeringen avvikle ensidige nasjonale miljøavgifter som kan svekke konkurransen til norsk næringsliv.» Felles for disse to forslagene er at samtlige partier, unntatt Fremskrittspartiet, stemmer imot dem. Det er å legge forholdene til rette for norsk industri. Jeg skal ikke si at det er dobbeltmoral, for det er nesten ikke moral i det hele tatt, og da kan man vel ikke bruke ordet dobbeltmoral. La meg avslutningsvis si noen ord om fiskeripolitikken. Sist Arbeiderpartiet satt i regjering og styrte fiskeripolitikken, var det folkeopprør langs Finnmarkskysten. Det var et stort engasjement. Det kom flylaster med folk fra Finnmarkskysten som protesterte mot Regjeringens politikk. Jeg må si at jeg er veldig spent på hva slags politikk vi får nå. Skal vi få litt mer av det samme som Arbeiderpartiet har prøvd på tidligere, eller skal man lage en ny politikk? La meg illustrere med et eksempel: På 1990-tallet bygde man noe som het Svartnes-anlegget i Vardø. Man brukte over 100 mill. kr på dette anlegget, man bygde kai for over 100 mill. kr, og anlegget var i drift i tre måneder. Da hadde man bygd opp en voldsom overkapasitet som også var med på å slå beina under en del av de andre fiskeribedriftene. Det som er problemet når det gjelder norsk fiskerinæring og utfordringene der, er at det er overkapasitet både på land og på sjø. Enten må man strukturere bort den overkapasiteten, eller så må man øke ressursuttaket. Det siste vil jeg advare veldig sterkt mot, for forskere har nå sagt at det ved den siste kontrolltellingen var 700 000 tonn mindre torsk i Barentshavet enn tidligere anslått. Det er med andre ord ikke grunnlag for å øke kvoteuttaket.


Representanten Langeland er godt kjent for sin entusiasme hva angår lyntog. Personlig har jeg langt større tro på Uelands beskrivelse av lyntogsatsingen, hvor han mener at det norske folk blir ført bak lyset. Vi har sett tidligere at SV har fattet landsmøtevedtak om en jernbane fra Kirkenes til Russland, noe representanten Langeland stemte nord og ned i denne sal etter forslag fra Fremskrittspartiet. Skal vi forstå representanten slik at lyntog er flott for alle i sør, mens vi i nord ikke engang skal kunne få på plass et godstog? Eller er Finnmark og Nord-Norge for en uinteressant bortekamp å regne for representanten?


Fremskrittspartiet har lagt fram et godt forslag som vil ha mange effekter, men ikke minst vil det ha den effekten som veldig mange i denne salen her også etterspør, nemlig hvordan vi skal få bedre trafikkflyt inn og ut av våre store og mindre store byer i rushtiden, og hvordan man kan få vekk køene som gjør at det er mye forurensing, som gjør at folk taper tid, og som gjør at næringslivet står i kø, som bare mellom Oslo og Asker har en kostnad på over 1 mrd. kr i året. Da leter en stadig etter løsninger. Regjeringen er jo veldig glad hver gang den kan komme med en løsning som innebærer mer bompenger, parkeringsforbud eller parkeringsavgifter på privat eiendom. Da er det plutselig fornuftig å prøve å gjøre noe med denne problemstillingen. Men når Fremskrittspartiet og Venstre her kommer med et positivt virkemiddel som regjeringen selv har anslått vil gi formidable effekter, da er det plutselig misunnelsesverdig at noen kan få en skattelettelse – når det er med på å løse en problemstilling som alle mener bør løses. Nå er det engang slik at folk som jobber, ofte reiser til jobb en gang mellom 7 og 9 om morgenen, og de skal hjem mellom 3 og 5. Derfor er det fornuftig å se på virkemidler som går på akkurat de tidspunktene når det er rushtid, og da må det jo gå på dem som er arbeidstakere, som faktisk må reise på den tiden, ikke dem som ikke har jobb, eller som er pensjonister, som dermed har større fleksibilitet i timeplanen i sin hverdag. Regjeringen har anslått at hvis man gir skattefritak for kollektivkort som er betalt av arbeidsgiver, vil ca. 175 000 av dagens reisende benytte seg av ordningen. 175 000 av dem som i dag kjører bil, ville altså bli kollektivreisende. Det er riktig at dette betyr et skattetap for regjeringen på ca. 1,8 mrd. kr. Men på den positive siden ville det gitt en økt inntekt til kollektivselskapene på 2,1 mrd. kr. Da har en tatt med at en også gir skattelettelse til dem som allerede i dag kjører kollektivt, og som dermed ikke blir netto brukere. Man får altså en økt inntekt for kollektivselskapene som er større enn det man gir i skattelettelse. Man vrir 175 000 av dagens bilister over på kollektive transportmidler, ikke fordi man skattlegger dem gjennom økt parkeringsavgift eller økte bompenger, men fordi de selv velger det. Det er altså valgfritt om man vil benytte seg av det, og vi antar at mange vil gjøre det. Det er riktig at det sikkert vil være folk som ikke bruker det. Det kan også være enkelte steder i landet der det ikke er interessant å ha det, rett og slett fordi det ikke er noen rushtidsproblematikk der, eller at kollektivtilbudet ikke er attraktivt for den enkelte. Men det betyr ikke at dette er et dårlig forslag, for sannsynligvis vil flesteparten av brukerne av dette være i de områdene der det er en rushtidsutfordring. Dermed har man altså bidratt til en betydelig bedring av problemstillingen. Det synes jeg vi burde vurdert. Det er riktig at det ikke er sikkert at folk vil få dette den 1. januar 2013 – hvis det hadde blitt innført. Men ved neste lønnsoppgjør, der veldig mange opplever å få 10 000–15 000 kr i høyere lønn, kunne dette vært en del av pakken. Istedenfor å få 10 000 kr i kontanter, som du måtte ha skattet av på vanlig måte, hadde du fått et kollektivkort, som sannsynligvis mange steder koster 10 000 kr, eller litt mindre. Hva er fordelen for arbeidstaker ved å si ja til det? Det er at da får du samtidig 2 800 kr i skattelettelse, noe du ikke ville fått om du tok imot kontantene. Derfor er det interessant for folk. Man begynner å ty til dette med misunnelse, og at det ikke er alle som ville få dette. Det er ingenting som hindrer selv en butikkansatt i å framforhandle dette med sin arbeidsgiver. Jeg ser ingen grunn til at en arbeidsgiver skal si nei til et sånt ønske fra en ansatt, for det koster jo ikke arbeidsgiveren én krone ekstra. Dette blir et svært vikarierende argument. Jeg husker reaksjonen fra Arbeiderpartiets parlamentariske leder, Helga Pedersen, da vi diskuterte dette for første gang ute i vandrehallen i fjor høst. Da var svaret: Nei, dette var typisk skattelettelse til de rikeste. Vet dere – jeg tror ikke Trygve Hegnar hadde benyttet seg av dette tilbudet, uansett hvor mange ganger han fikk det trykt opp i ansiktet sitt. Han har altfor god bil. Han ville heller se for seg at andre benyttet seg av det. Regjeringen sier at man kan anta at de rike vil gjøre det, men dette vil være et tilbud som kommer helt vanlige folk til gode. Mange vil benytte seg av det, og det vil føre til at næringslivet vil kunne transportere sine varer mye billigere rundt fordi bilene deres slipper å stå i kø. Jeg synes det er trist når denne regjeringen automatisk tyr til en sånn motstand som de her gjør, uten å gå inn i hva dette faktisk betyr og uten å ta sine egne anslag på alvor, men bruker det jeg oppfatter som vikarierende argument. Jeg er veldig glad for at Venstre støtter forslaget. Jeg er også veldig glad for at Kristelig Folkeparti og Høyre har en del positive synspunkter på det, selv om de ikke støtter det i denne omgang. Men en ny regjering kan løse dagens trafikkutfordringer på en langt mer smidig måte enn dagens regjering gjør. Jeg tar med dette opp forslaget fra Fremskrittspartiet og Venstre.


Lat meg starta med ei vedkjenning: Dersom eg var medlem i Kristeleg Folkeparti, kunne eg ikkje ha fremma det forslaget som Kristeleg Folkeparti har fremma, fordi eg er agnostikar. Det kunne heller ikkje Akhtar Chaudhry, som er visepresident. Han kunne ikkje ha fremma forslaget dersom han var medlem av Kristeleg Folkeparti. Men no er me ikkje medlemmer av Kristeleg Folkeparti, me er medlemmer av regjeringsparti. Lat meg likevel vedkjenna at partiet mitt nok ville ha støtta Kristeleg Folkeparti sitt forslag dersom me var i opposisjon. Men Kristeleg Folkeparti veit utmerket godt at det er me ikkje. Kristeleg Folkeparti har vore i posisjon sjølv. Då må eg vedkjenna at eg trur det er ein grunn til at Kristeleg Folkeparti ikkje fremma dette forslaget då dei sat i regjering, og at det er ein grunn til at dei bygde gasskraftverket Snøkvit utan reinsing. Dei foreslo ikkje noko for Statoil og eigarane der. Så eg må vedkjenna at eg lurer på kva dette forslaget er, som også er fremma ein gong tidlegare? Har det noko med – og då tenkjer eg litt på vedkjenninga ein må gjera i samband med dei ti bod – å stela stemmer å gjera? Er det det me snakkar om? For det luktar litt av det. Så må eg seia at eg er veldig glad for Soria Moria II-erklæringa, for der står det nemleg at ein i den neste eigarskapsmeldinga skal gå igjennom denne eigarskapen og sjå på korleis selskapa kan bidra til lågare utslepp og gjere ein betre innsats for klimaet. Det står det i Soria Moria II-erklæringa. Som sagt: Eg stiller meg litt tvilande til motiva for å fremma dette forslaget når ein den siste gongen fekk det så grundig nedstemt. Så tek ein det opp igjen, sjølv om ein veit at det blir grundig nedstemt. Men for å visa til dei same ti boda reknar eg med at eg talar usant, og at Kristeleg Folkeparti ikkje gjer det. Eg meiner at me no må koma inn på eit litt meir konstruktivt spor når det gjeld Kristeleg Folkeparti, Høgre og Venstre. Eg meiner at me no skal ta Klimakur-saka saman. Eg håpar at Kristeleg Folkeparti, Venstre og Høgre, våre kameratar i klimaforliket, raskt kjem på banen med forslag – saman – som me kan jobba med og få gjennomført fort. Eg håpar at dei ikkje kjem med slike utspel som Kristeleg Folkeparti her kjem med, der ein blir ståande åleine og føremålet sannsynlegvis berre er å stela miljøstemmer. Eg er meir oppteken av at me skal få til praktisk politikk som faktisk gagnar miljøet. Det håpar eg Kristeleg Folkeparti òg er i fortsetjinga av dette, slik at me får eit godt samarbeid i klimapolitikken.


Bildet av regjeringen på Maldivene som holdt regjeringsmøte under vann, gikk nylig verden over. Det fortelles at regjeringen i Nepal vurderer å holde et regjeringsmøte på Everest Base Camp, hvor is og snø smelter. Jeg skal ikke foreslå stortingsmøte eller regjeringsmøte på Bryggen i Bergen! Men dette illustrerer hvordan klimaendringene angår regjeringer og nasjonalforsamlinger over hele kloden, og det er en utfordring for sektorer og samfunn som helhet, også i Norge. Klimaendringene er synlig over hele kloden, i nordområdene, på sydhavsøyer, langs elveløpene i Asia og i randsonene av Sahel-beltet i Afrika. De globale klimaendringene påvirker viktige samfunns- og utviklingsspørsmål som matsikkerhet, vannforsyning, tilgang til ren energi og fattigdomsbekjempelse. Flere og flere land slutter seg heldigvis til målet om å begrense oppvarmingen til maksimalt to grader i forhold til førindustrielt nivå. Dynamikken i klimaforhandlingene er også ny. Det var EU som langt på vei drog i gang den globale kampen mot klimaendringer, men de siste månedene har initiativet i stor grad gått over til asiatiske land. Kina og India har lagt fram vesentlige utslippskutt. Indonesia og Sør-Korea har gått lenger. Brasil har kommet inn på banen med betydelig innsats fra sin side. Afrika har en felles plattform for krav om støtte til klimatilpasning, og ikke minst, USA er tilbake på den multinasjonale arena. I tillegg til dette har omtrent hele kloden fått et bredt engasjement fra det sivile samfunn og fra næringslivet. Det går omtrent ikke én dag uten at jeg treffer organisasjoner, bedrifter, fagforeninger, studenter, forskere, kirkesamfunn og andre som har satt seg egne klimamål. Så vidt jeg vet, skal alle norske biskoper delta i København – for å gi en illustrasjon. Dette er folk som krever umiddelbar og rask handling. Dette engasjementet vil bli fulgt opp gjennom en bred deltakelse i København. Det er en stor norsk delegasjon, og i tillegg vil det vil være hundrevis, tusenvis av aktører fra næringslivet og det sivile samfunn der nede. Veien til København startet på Bali for to år siden. Her ble landene enige om å gjennomføre forhandlingsprosessen i to spor. På den ene siden må vi få en videreføring av Kyotoprotokollen. Norge ønsker at denne skal fortsette, ved siden av, eller helst integrert i en bredere avtale. Styrken ved Kyotoprotokollen er at den er rettslig bindende. Det har konsekvenser for land dersom de sier opp sin del av avtalen, eller ikke holder avtalen. Andre gode sider ved Kyotoprotokollen er at den inneholder kvantitative utslippstak og fleksible mekanismer. Men Kyotoprotokollen er ikke alene nok til å nå våre langsiktige mål. Derfor forhandler vi samtidig om en bredere avtale med forpliktelser om utslippsreduksjoner også for USA og for de avanserte utviklingslandene. Den mest fundamentale svakheten ved Kyotoprotokollen var at verken USA eller land som Kina og India hadde del i den. Vi må også få en avtale som svarer på utviklingslandenes enorme behov for finansiering, hjelp til tilpasning og teknologioverføring. Siden toppmøtet på Bali har det vært framgang på mange viktige områder. Det gjelder tiltak for å redusere avskoging, det gjelder tiltak for klimatilpasning, ikke minst i fattige land, det gjelder samarbeid om overføring av teknologier til utviklingsland, og det gjelder systemer for klimafinansiering. Men det er fortsatt langt igjen til enighet om de helt sentrale spørsmålene som utslippsreduksjoner for de rike industrilandene, finansiering av klimatiltak, hva slags tiltak de mest avanserte utviklingslandene skal sette i verk, og hvilken internasjonal status disse skal ha. I København er det dessverre lite sannsynlig at man vil klare å bli enig om en ratifiserbar avtale som favner alle forhandlingsspørsmålene, slik Norge har arbeidet for, arbeider for og vil fortsette å arbeide for. Til det er det for mange løse tråder i forhandlingene og for stor uenighet om formen på en avtale. Strategien for møtet i København må for det første være å «forsegle» enigheten om det vi har på bordet så langt. Dette må gjøres i form av en politisk forpliktende avtale, slik at landene ikke kan gå tilbake på det i ettertid. Det må altså ikke være en løs hensiktsmessighetserklæring fra statsledere, men en klar, forpliktende politisk avtale. For det andre må vi vedta en prosess som tar sikte på å ramme resultatet inn i en folkerettslig bindende form. Det må skje umiddelbart etter møtet i København, med det mål at det skal skje så tidlig som mulig i 2010. Norge har alltid vært en forkjemper for et sterkt, forpliktende internasjonalt miljøregelverk. En ratifiserbar internasjonal avtale kan ikke så lett gjøres om ved neste korsvei i noe land. For Norge er det noen overordnede nøkkelelementer som må være med i en ny global klimaavtale: Avtalen må for det første være basert på den til enhver tid gjeldende vitenskapelige kunnskap. På sikt må alle land og alle sektorer omfattes av en ny avtale med effektive etterlevelsesmekanismer. Videre bør avtalen inneholde et langsiktig mål om å begrense veksten i den globale gjennomsnittstemperatur til 2 oC i forhold til før-industrielt nivå. Avtalen må ha som mål vesentlige utslippsreduksjoner både for 2020, for umiddelbart å sette fart på teknologirevolusjonen som vi trenger, og for 2050, for langsiktig å løse problemet. Avtalen må også være en forpliktelse om økt og forutsigbar finansiering av utslippsreduksjoner og tilpasningstiltak i utviklingsland, og den må særlig gi assistanse til de minst utviklede og mest sårbare landene. Avtalen må inneholde et styrket globalt karbonmarked. Avtalen i København må videre inneholde enighet om en rask forhandlingsprosess for å utforme en ratifiserbar internasjonal avtale. Mandatet for denne forhandlingsprosessen må ha et klart mål og en klar tidsplan for en slik avtale. Til sist, men ikke minst: Når vi vet at møtet i København ikke fullt ut vil løse de langsiktige klimaproblemene, må det også være en klar forventning om at det i årene etter møtet i København tas tak i det vi ikke lykkes med i København. Alarmerende forskningsresultater de siste årene tyder på at klimaendringene skjer enda raskere enn det FNs klimapanel beregnet i 2007. Utviklingen i global gjennomsnittstemperatur ligger i det øvre sjikt av framskrivningene fra FNs klimapanel. Veksten i de globale utslippene av klimagasser ligger i overkant av det man har gjort beregninger for. Dersom utviklingen fortsetter på denne måten, risikerer vi en global oppvarming på mellom fire og seks grader. Klimaendringer i et slikt omfang vil ha dramatiske konsekvenser. Det britiske meteorologiske instituttet har sammen med forskningssentrene Hadley Centre og Tyndall Centre nylig beskrevet konsekvensene av en global temperaturøkning på fire grader. De sier at om lag en milliard mennesker vil få store problemer knyttet til ferskvann. Asias vannforsyning vil være spesielt utsatt. Den globale matsikkerheten vil reduseres betraktelig, og mange hundretalls millioner mennesker står i fare for å sulte. Andre steder vil vann, nedbør og ekstremvær skape problemer med flom, ødeleggende stormer og havnivåstigning. Flere lavtliggende øystater, som Maldivene, vil kunne forsvinne helt. La meg sitere Maldivenes president, som har inntatt en internasjonal frontrolle i kampen mot klimaendringene: Vi vil ikke bytte ut et paradis med en leir for klimaflyktninger. Selv om det er voksende enighet om et 2-gradersmål, er det langt fra enighet om hvordan dette målet skal omgjøres i konkrete internasjonale forpliktelser for i-land og u-land i en ny avtale. Det er tre forhold som særlig gjør det vanskelig å få på plass en ny avtale: For det første: Utslippskuttene som industrilandene har lagt på bordet for 2020, er langt fra ambisiøse nok til å nå 2-gradersmålet. For det andre: De store utviklingslandene – Kina, India, Brasil og andre – har vært avvisende til å forplikte seg internasjonalt til utslippsreduksjoner dersom de ikke finansieres av industrilandene. For det tredje: Det er ikke langt på bordet tilstrekkelige løfter om finansiering av utslippsreduserende tiltak og klimatilpasning i utviklingsland. USA har en nøkkelrolle i København. Jeg er helt overbevist om at Obama-administrasjonen vil at USA skal være med i en ny avtale. Utfordringen er å få USA til å forplikte seg internasjonalt til konkrete og ambisiøse utslippsreduksjoner, på lik linje med andre industriland. USA ønsker ikke å gjenta det som skjedde i Kyoto, hvor, som alle husker, Al Gore forpliktet USA – men det var ikke mulig å få det igjennom i Kongressen i ettertid. Denne gangen vil USA sikre seg at det er nødvendig støtte i Kongressen før de forplikter seg endelig. USA vil også kreve at land som Kina og India forplikter seg til å gjennomføre reelle utslippsreduksjoner. I København vil USA kreve at Kinas og andre store utviklingslands forpliktelser rammes inn rettslig, på samme måte som USAs forpliktelse. Det er ingen dristig spådom å si at det ikke vil være akseptabelt for land som Kina, India og Brasil. Det å finne et kompromiss mellom USAs krav om likebehandling her og Kinas, Indias, Brasils og andre lands krav om at det skal være felles, men differensierte forpliktelser, vil være selve hovedutfordringen i København. Industrilandene, med bare 18 pst. av verdens befolkning, står for nesten 40 pst. av verdens utslipp. For å nå 2-gradersmålet må industrilandene redusere sine utslipp med 25–40 pst. innen 2020, sammenlignet med 1990-nivået. I-landenes innspill om utslippsreduksjoner fram mot 2020 tar oss i beste fall halvveis til dette målet. Det skal mye til for at land tar med seg nye utslippstall til København, fordi dette krever nasjonale prosesser. Obama må forankre det i Kongressen. Kineserne har forankret sine utslippsmål i en bred prosess i sitt samfunnssystem. En indisk statsminister som går utenom sine mandater i København, vil møte kritikk på hjemmebane for å ha solgt ut sine indiske interesser. Så statslederne kommer med en betydelig grad av forpliktelser de har fått på hjemmebane, og ikke med stort handlingsrom til å gjøre helt nye ting i København. Samtidig er det uenighet i forhandlingene om framtiden til fleksible mekanismer, slik som kvotehandel og Den grønne utviklingsmekanismen. Norge mener selvfølgelig at det er helt uvedkommende for atmosfæren hvor i verden utslippsreduksjonen skjer. De enorme investeringsbehovene for å sikre en omlegging til et klimavennlig samfunn må i stor grad dekkes av privat sektor. Til dette trenger vi et velfungerende globalt karbonmarked. Norge arbeider aktivt for å beholde de markedsmekanismene vi har i dag, samtidig som vi må utvikle nye markedsmekanismer. Dette gjør at Norge og andre land kan påta seg ambisiøse tallmessige forpliktelser. Det bidrar også til viktig finansiering og forhåpentlig også teknologioverføring til utviklingsland. Samtidig må det være klart at de mest avanserte utviklingslandene også selv må gjennomføre de enkleste og billigste tiltakene, slik Kina og India, f.eks., har lovet når det gjelder energieffektivisering. Det må også være en rimelig byrdefordeling mellom industrilandene. USAs lovutkast har et utslippsmål som tilsvarer en utslippsreduksjon på om lag 3 pst. i 2020 i forhold til i 1990. Norge er og vil fortsatt være tydelige på at dette ikke er bra nok, gitt USAs evne til og ansvar for å bidra. Samtidig må vi erkjenne at USA sliter med ettervirkningene av åtte år med en administrasjon som først fornektet og så ikke ville gjøre noe med klimaendringene, og at USA har hatt en rask folkevekst i perioden som Europa, f.eks., ikke har hatt. Det mest positive i det amerikanske lovutkastet er at det legger opp til en bane som går helt til en utslippsreduksjon på 80 pst. i 2050, og med klare ambisjoner også for 2025 og 2030. Dette vil være i tråd med utslippsreduksjonene som er nødvendige for å nå et 2-gradersmål. Så de langsiktige amerikanske forpliktelsene er det mye godt å si om; de kortsiktige er ikke tilstrekkelige. Faren er selvsagt at hvis man ikke har tilstrekkelig kortsiktige forpliktelser, blir det heller ikke trykk nok på den nødvendige teknologiske omstilling. Et viktig spørsmål i forhandlingene som gjør det vanskelig, er at Russland har et stort overskudd av kvoter fra Kyotoprotokollens første forpliktelsesperiode. Det dreier seg i stor grad om industri som ble nedlagt etter Berlinmurens fall etter Sovjetunionens kollaps, og det er kvoter som de kan ønske å bruke selv, eller som de kan selge internasjonalt. Dette spørsmålet alene vil bety veldig mye for de internasjonale forpliktelsene, og vi må sikre en løsning som ikke undergraver miljøeffekten av en ny avtale. Norge har levert ambisiøse mål. Vi har levert penger til klimatiltak som redusert avskoging, klimatilpasning og kapasitetsbygging i utviklingsland over bistandsbudsjettet, vi har samordnet miljø og bistand mer enn noe annet land, og vi har utviklet et forslag for å skaffe langsiktig finansiering til klimatilpasning i utviklingsland. Gjennom overoppfyllelsen av Kyoto-avtalen bidrar Norge til finansiering av utslippsreduserende tiltak i utviklingsland. Vi har frivillig tatt på oss denne overoppfyllelsen for å bidra til tidlige utslippsreduksjoner og for at Norge kan bidra til utvikling og fattigdomsbekjempelse i de land der tiltakene blir gjennomført. Generelt vil vi i klimapolitikken vektlegge tiltak som har positiv effekt både for å motvirke klimaendringer og for å bevare naturens mangfold. 2010 er det internasjonale året for naturmangfold, og det er viktig at vi i tiden etter København-møtet smelter sammen disse to globale miljøproblemstillingene. I forhandlingene har Norge som eneste land uforbeholdent sagt at vi vil redusere utslippene med 30 pst. i 2020 sammenlignet med 1990. Vi vil også skjerpe dette målet slik at det tilsvarer kutt i utslippene på 40 pst., dersom det kan bidra til enighet om en ambisiøs klimaavtale der de store utslippslandene påtar seg konkrete forpliktelser. Som del av en global og ambisiøs avtale der også andre industriland påtar seg store forpliktelser, skal Norge ha et forpliktende mål om karbonnøytralitet innen 2030. De norske målene forutsetter bruk av fleksible mekanismer. I forbindelse med klimaforliket i Stortinget ble det enighet om at det er realistisk å ha et mål om å redusere utslippene i Norge med 15–17 mill. tonn CO2-ekvivalenter i forhold til referansebanen slik den ble presentert i nasjonalbudsjettet for 2007, når opptak i norsk skog er inkludert. For å sikre oss at vi har de rette virkemidlene, har Regjeringen satt ned gruppen Klimakur 2020, som skal vurdere hvordan vi kan nå 2020-målet om norske utslippsreduksjoner. Denne vil legge fram sin innstilling tidlig på nyåret. På basis av det vil Regjeringen presentere forslag for Stortinget om hvordan vi kan nå våre utslippsmål i 2020 på hjemmebane. En omfattende beskrivelse av nasjonal klimapolitikk er ikke tema for denne redegjørelsen. For de fattigste utviklingslandene, som små øystater eller afrikanske land, er det helt urimelig å snakke om utslippsreduksjoner, fordi de nesten ikke har utslipp. Derimot må de få støtte til en klimatilpasset utvikling for å hindre en økonomisk vekst av samme type som vi har hatt. Det er de store utviklingslandene – framfor alt Kina, men også India, Brasil, Indonesia og Sør-Afrika – som først og fremst må inngå forpliktelser om en lavutslippsutvikling. Mange av disse landene tar klimaspørsmålene svært alvorlig og arbeider nasjonalt for store utslippsreduksjoner. Kina har som mål at karbonintensiteten skal reduseres med 40–45 pst. innen 2020 sammenlignet med 2005. India har lagt fram tilsvarende planer med noe lavere tall, og i Kina skal 15 pst. av energiforsyningen komme fra kilder som ikke bruker fossile brensler. Jeg tror ikke det er noen dristig påstand at Kina kommer til å være verdensledende på mange miljøteknologier innen veldig kort tid. Men også et land som Indonesia har lagt fram meget ambisiøse klimamål, og Brasil og Sør-Korea har gjort det samme – for å nevne noen viktige nyindustrialiserte land, eller utviklingsland. Costa Rica har som mål å bli karbonnøytralt, akkurat som Norge. Norge arbeider for at tiltakene og planene i utviklingsland kan legges inn i en internasjonal avtale. Vi støtter EUs og andres forslag om at u-land skal utarbeide nasjonale lavutslippsstrategier, som så legges fram internasjonalt som grunnlag for videre oppfølging. Slike strategier vil inneholde både tiltak landene selv gjennomfører med egne ressurser og tiltak de får støtte til internasjonalt. Det er selvsagt veldig viktig at det etableres gode måle- og rapporteringssystemer for dette. Men dette er og kommer til å bli et av de vanskeligste temaene i København. Støtte fra industrilandene til teknologiutvikling er et nøkkelelement for å få i gang tiltak for utslippsreduksjoner i utviklingslandene. Jeg mener at industriland og utviklingsland har felles interesse av en styrket innsats for å få fram bedre teknologier. India har foreslått etablering av regionale klimateknologisentre, hvor i-land og u-land kan samarbeide om teknologiutvikling, hvor næringsliv og offentlig sektor møtes og hvor man har senter for den beste teknologien på gitte områder, uten at noe er bestemt, f.eks. et senter for solindustri i India, et for vindindustri i Kina og et for biomasseindustri i Brasil, for å illustrere selve tankegangen. Norge har støttet denne tilnærmingen, men det skal skaffes penger til det, og det skal gjennomføres i praksis. Jeg vil for øvrig ta initiativ til å gå gjennom norsk bistand med tanke på å gi den en mye tydeligere klimakomponent. Vi er ledende her, men vi har likevel en lang vei å gå både ved å gjøre all norsk bistand mer klimarelevant, se til at vi ikke gjør ting som er gale, og ved å gå opp grenseoppgangen med hensyn til hva som er klimabistand. Hvis vi ikke løser klimakrisen, vil den over tid forsterke verdens fattigdomsproblemer. Et eksempel på hva vi gjør, er at Regjeringen sammen med Scatec Solar og indiske partnere har startet utbygging av solkraft i indiske landsbyer. Jeg var i en indisk landsby som heter Rampura for ikke lenge siden. Man så i praksis hva dette betyr, en kjempegod utvikling. Barn kan for første gang begynne å lese lekser om kvelden etter at det har blitt mørkt. Tenk hvis våre barn ikke skulle kunne lese lekser etter klokken seks! Det betyr utrolig mye. Det gir grunnlag for småskalaindustri, men det er selvsagt også et glimrende klimatiltak. Noen klimaendringer er uunngåelige allerede. Mennesker har fra tidenes morgen alltid tilpasset seg til klimaet. Da Gud sendte den store stormen til menneskeheten, bygde Noah sin ark for å redde menneskene fra klimaendring, eller syklonen, den gangen. I Guyana går f.eks. systemene for flomvern og beskyttelse mot havet hundrevis av år tilbake. Det er ikke det at klimaendringene skaper helt nye forhold. Alt er problemer menneskeheten har stått overfor til alle tider – flommer, ekstremvær, tørkekatastrofer – klimaendringenes rolle er å være den store forsterkeren av disse problemene. Tenk på et musikkanlegg – det betyr utrolig mye, selv om man spiller den samme musikken som før, men skrur opp volumet ti ganger. Klimaendringene er en betydelig tilleggsbelastning for samfunn som allerede sliter med å dekke grunnleggende behov som matsikkerhet og tilgang på vann. Det er de fattigste over alt på kloden som rammes hardest av klimaendring. En halv meter havnivåstigning vil føre til at 20 millioner mennesker må flytte i Bangladesh. Det er de aller fattigste beboerne aller ytterst på Bengal-deltaet. Ikke uventet er behovet for klimatilpasning det viktigste temaet for de fattigste utviklingslandene i København. Vår oppgave er å støtte opp om og styrke de fattigste og mest sårbare landenes kapasitet og motstandskraft for å møte klimaendringene. Denne tilpasningen må først og fremst skje nasjonalt og lokalt. Mange utviklingsland har i århundrer hatt tradisjon og historie for å håndtere naturkatastrofer, men de må styrkes og hjelpes når utfordringene blir enda mye større. Dette koster. Nye beregninger gjort av Verdensbanken indikerer at kostnader med klimatilpasninger i utviklingsland er i størrelsesordenen 100 milliarder dollar årlig i de neste 20 årene. I København vil Norge særlig arbeide for et rammeverk som ivaretar behovene til de fattigste og mest sårbare landene. Disse landene må få stor og forutsigbar støtte til tilpasning. Dette må komme i tillegg til, ikke i stedet for, dagens bistand. Det er en stor fare for at mange land resirkulerer beløp ved å ta beløpene man allerede har gitt, flytte dem over til en annen del av bordet og love dem på nytt. Dette er uakseptabelt. Norge har vist vei ved å gi all klimabistand som tillegg til den opprinnelige bistanden. Norge er en viktig aktør i klimaforhandlingene, men dog en liten aktør. Vi er ikke Kina, vi er ikke USA. Et lite land som Norge har mest innflytelse hvis vi konsentrerer våre ressurser på områder hvor vi ut fra vår bakgrunn kan bidra spesielt. Vi har derfor lagt særlig vekt på internasjonal skipsfart, på finansiering, på tiltak for å stanse avskogingen i u-land og på bruk av karbonfangst og -lagring. Når det gjelder skipsfart, arbeider Norge for et nytt globalt klimaregime som skal omfatte utslipp fra både internasjonal skipsfart og luftfart. Internasjonal skipsfart slipper ut like mye CO2 som Tyskland, og utslippene har økt. For Norges del viser enkelte beregninger at utslippene fra norskeide båter ikke er så langt fra å være like store som alle andre norske utslipp til sammen. Utslipp fra skipsfart bør inkluderes i et nytt globalt klimaregime gjennom et vedtak i København med tilsvarende ambisjonsnivå som avtalen for øvrig. Om lag 75 pst. av verdensflåten er registrert i utviklingsland. Den videre oppfølgingen for å sikre at utslippsreduksjonene gjennomføres, bør foretas av FNs sjøfartsorganisasjon, Den internasjonale maritime organisasjon, fordi man der kan få et globalt regelverk for skip som også omfatter u-land. Dilemmaet på dette området er klimaforhandlingenes vekt på at det skal være felles, men differensierte, forpliktelser – altså at ikke alle land skal ha de samme forpliktelsene. Men det er vanskelig å tenke seg noe annet enn likebehandling av skip når det gjelder skipsfart. 75 pst. av verdensflåten er i utviklingsland. Det er umulig for Norge å tenke seg et system hvor det f.eks. er en forskjell på forpliktelsene til en norskeid båt registrert i Liberia og Panama, som er utviklingsland, og en norskeid båt registrert i Norge. Avveiningen mellom denne likebehandlingen når det gjelder slike utslipp og systemet for felles, men differensierte forpliktelser som utviklingslandene krever, kommer til å være den store utfordringen på skipsfartens område. Prinsippene bør legges i København og den praktiske iverksettelse i FNs sjøfartsorganisasjon. Når det gjelder finansiering, får vi ingen avtale i København uten at det er et system som sikrer tilstrekkelig og forutsigbar finansiell støtte til klimatiltak og tilpasning til klimaendringer i utviklingsland. Behovene kan være opp til flere hundre milliarder dollar årlig i 2020 ut fra Klimakonvensjonens analyser. EU og Det internasjonale energibyrå har anslått behovet til om lag 150–200 milliarder dollar. Dette er ikke eksakte tall, men sier noe om størrelsesordenen. For å skaffe nødvendige finansielle ressurser til veie har Norge foreslått at en andel av utslippskvotene til industriland auksjoneres internasjonalt, og at inntektene brukes til å støtte utviklingsland. Dette forslaget ivaretar prinsippet om at forurenser skal betale, det sikrer forutsigbarhet ved at det ikke må vedtas fra år til år i nasjonale budsjettprosesser. Løsningen kan kombineres med nasjonale innbetalinger til fond, som er foreslått av bl.a. Mexico. Statsministeren har vært i kontakt med Mexicos president, Calderón, for å se på mulighetene for felles initiativer på dette området. Jeg mener det er viktig at styringen av det internasjonale arbeidet med klimapolitikk blir liggende i FNs klimakonvensjon. Klimakonvensjonen bør sette standarder, utforme strategier og godkjenne mål, men Klimakonvensjonen skal ikke stå for iverksettelse av tiltak ute på bakken. Det må andre sørge for. Iverksettelsen bør gjennomføres av nasjonalstater og av de allerede eksisterende organisasjonene innenfor FN-systemet og Verdensbanken, slik at vi ikke taper masse tid på å etablere nye organisasjoner med nye byråkratier. Vi må samtidig være forsiktige med å opprette nye institusjoner. Det vil ta tid å få disse opp, og vi kan miste mye verdifull tid. Det viktige er at vi må stille svært høye krav til etterrettelighet og pålitelighet når det gjelder styringen av dem og kontroll av finansieringen, og støtte til utslippsreduksjoner bør være resultatbasert, slik vi jobber med skogsatsingen. Jeg ser også for meg at ideen om resultatbasert bistand er noe som vi bør vurdere om ikke vi kan gjennomføre på flere bistandsområder. Uansett utfall i København vil det ta tid før et nytt system for klimafinansiering er på plass. EU har derfor foreslått at i-landene bidrar med penger også fram til 2013, i størrelsesorden 5–7 milliarder euro. Jeg mener det er viktig å få en tidlig start, særlig for å støtte u-land i kapasitetsbygging for å gjennomføre klimatiltak og få i gang nødvendig planleggingsprosesser. Den norske finansieringen av skogtiltak er et viktig bidrag til en slik oppstart. Nesten en femtedel av de globale klimagassutslippene stammer fra avskoging i utviklingsland. Uten å stoppe avskogingen blir det svært vanskelig å løse klimautfordringen. Statsminister Jens Stoltenberg la fram Regjeringens klima- og skoginitiativ på Bali i desember 2007. Norge har etter det arbeidet for å legge fram et helhetlig forslag til en skogmekanisme som en del av avtalen i København. Det er grunn til å tro at skogtiltak i utviklingsland bør kunne bli en viktig del av avtalen, selv om det gjenstår arbeid med detaljer. Men med mindre alt blir avhengig av alt i København, er skog noe av det vi har kommet lengst på med tanke på å kunne få til en avtale. Sammen med en rekke andre land har vi sett på mulighetene for finansiering av skogbevaring i utviklingsland i perioden før en ny klimaavtale er fullt ut iverksatt. En internasjonal arbeidsgruppe har anslått at dersom rundt 20 milliarder euro legges på bordet over de neste fem årene, kan vi hindre utslipp av 7 milliarder tonn CO2 samlet. Det tilsvarer Kinas totale årlige utslipp. Det er den desidert største mulige utslippsreduksjonen i den nærmeste framtid. For å lykkes trengs penger, gode styringssystemer og god forvaltning. Fram til et slikt internasjonalt klimaregime er på plass, bidrar Regjeringens klima- og skogsatsing allerede til verdifulle forberedelser og læring. Brasil har med sitt Amazonas-fond utviklet et system for å finansiere prosjekter som kan bidra til å redusere avskogingen, deriblant alternative og bærekraftige leveveier. Brasils president, Lula, la nylig fram svært gledelige tall som viser en kraftig reduksjon i avskogingen i Amazonas. Norges sterke engasjement i Amazonas-fondet har bidratt til denne positive utviklingen. La meg si i klartekst at ikke noe enkelttiltak gjennomført av noen nasjon er i nærheten av å ha den klimaeffekten som Brasils reduserte avskoging. Avskogingsraten er også i år en fjerdedel av hva den var for bare sju år siden – et fantastisk resultat og enorme karbonmengder spart, i tillegg til betydningen for naturmangfoldet. Indonesia som sammen med Brasil er den største skognasjonen, har også lagt fram meget ambisiøse mål for drastiske reduksjoner i sin avskoging, men disse vil neppe kunne finne sted uten betydelig internasjonal finansiering. Et annet eksempel som også er viktig, er Guyana, et lite land som har hatt liten avskoging. Men faren er jo at hvis de land som har hatt mye avskoging, reduserer sin, kan presset bli større på dem som har hatt liten avskoging. Guyana har 75 pst. skogdekke og har hatt nær null avskoging. Jeg var i Guyana i november og skrev under på en intensjonsavtale der Norge vil støtte Guyana økonomisk hvis landet lykkes i å bevare landets store regnskogreserver. Når vi støtter Guyana, sender det et signal til utviklingslandene om at vi er villige til å betale for innsatsen hvis utviklingslandene lykkes i å begrense utslippene fra de tropiske skogene. Guyana på sin side viser at utviklingslandene er villige til å gjøre sin del. Avtalen mellom Norge og Guyana er den første helhetlige avtalen i sitt slag mellom et industriland og et utviklingsland. Vi tror at den etter hvert også kan bli modell for tilsvarende bilaterale avtaler. La meg også nevne for Stortinget at under mitt besøk i Indonesia i forrige uke startet vi en prosess med Indonesia for å se på muligheten for en bilateral avtale på dette området også mellom Norge og Indonesia. Norges hovedtema i København: Vi mener at for å redusere utslippene må vi øke andelen fornybar energi. Vi må øke satsingen på energieffektivisering, men vi må også få en bred anvendelse av karbonfangst og -lagring. Norge har arbeidet lenge for at prosjekter for karbonfangst og -lagring i utviklingsland skal kunne godkjennes under Kyotoprotokollen. Vi har også foreslått en ny mekanisme for å sette fart i lagring av CO2 der det ligger til rette for det, noe som er særlig viktig for en del store industrikilder. Nasjonalt er det bevilget betydelige midler til å utvikle denne viktige teknologien. Slik teknologiutvikling kommer også verdenssamfunnet til gode. På det nåværende stadium er det lite aktuelt for utviklingsland å ta del i teknologien for karbonfangst og -lagring når mange steder utvikler industriprosessert CO2 som kan lagres direkte, uten at den skilles ut fra de andre gassene, slik vi prøver å gjøre på Mongstad. Det er aktuelt nå. På lengre sikt er det klart at det er suksess på Mongstad med å utvikle teknologien og gjøre det til en pris som gjør den anvendbar for andre land, som er suksesskriteriet for karbonfangst og -lagring. Til slutt: I 1944 la Bretton Woods-konferansen et grunnlag for etterkrigstidens internasjonale regler, prosedyrer og institusjoner. Formålet var å styre unna økonomisk sammenbrudd av den typen som hadde skapt den store depresjonen og lagt grunnlag for annen verdenskrig. I København – 65 år senere – er ambisjonene minst like store og grunnleggende, og oppgaven er kanskje vanskeligere. Denne gangen gjelder det å bremse og styre unna farlige menneskeskapte klimaendringer som truer bosetting, matforsyning, helse og sikkerhet. I 1944 bestod toppmøtet av 44 allierte nasjoner som mente å representere «nearly all the peoples of the world». Til uken møtes over 190 land med høyst ulike forutsetninger for å enes om felles mål og en rettferdig fordeling av byrder og kostnader. Det er en avtale som vil berøre alle bransjer og økonomien i alle land, om man er risbonde i Kina eller Indonesia, om man sitter i Googles hovedkvarter i San Francisco, om man er norsk oljearbeider eller lærer – alle vil bli berørt av avtalen. Nettopp derfor er det vanskelig å nå den. Det er en avtale uten sidestykke hva angår interesse og mobilisering, både i og utenfor møterom og regjeringskontorer. Alle spørsmål vil ikke kunne løses og innfris i løpet av to uker i København, men grunnsteinen for framtidens internasjonale klimaarkitektur vil kunne trekkes opp, som Bretton Woods trakk opp retningslinjene for den internasjonale økonomiske arkitektur. Dette vil skje i påsyn av en hel verden. Vi skylder oss selv, våre barn og våre barnebarn å lykkes i København.


Problemet er bare at de som trenger det, ikke får det tilbudet når situasjonen oppstår. Jeg viste også til – for tre måneder siden – et oppslag i Verdens Gang tilsvarende det som jeg nå tar opp, nemlig at den eldremilliarden som da ble bevilget, endte opp med å gå til kjøp av datautstyr og andre ting, i stedet for til eldreomsorg. Den situasjonen hadde vi altså for 20 år siden, den situasjonen har vi fortsatt. Og det skyldes jo at vi fra Stortingets og regjeringens side nærmest later som om vi har ansvaret for eldreomsorgen, men når problemene blir synlige, da skylder vi på kommunene. Vi må bestemme oss: Skal ansvaret for eldreomsorgen ligge i kommunene, eller skal ansvaret for eldreomsorgen ligge hos storting og regjering? Det mener jeg landets eldre har krav på å få en avklaring på, for de opplever jo at denne saken står øverst på dagsordenen ved hvert eneste valg. Så er mitt spørsmål til statsministeren: Er han fornøyd med at hans egne kommunepolitikere ikke prioriterer utbygging av eldreomsorgen?


Disse debattene i Stortinget har jo fått et visst rituelt preg. De kommer en gang hvert fjerde år, og resultatet har stort sett vært det samme hver gang. SV pluss noen andre, hovedsakelig fra Arbeiderpartiet, har stemt for å endre båndene mellom stat og kirke. Denne debatten blir trolig den siste med et slikt rituelt preg. Om fire år skal Stortinget bryte de grunnlovfestede båndene mellom stat og kirke. For oss er dette også en bekreftelse på at et utrettelig arbeid nærmer seg en avslutning. Jeg skal ikke prøve å tillegge oss større ære enn det vi fortjener. Men å endre båndet mellom stat og kirke er en historisk nødvendighet, så det ville ha kommet før eller senere uansett. Vårt arbeid har forhåpentlig vært med på å framskynde prosessen. Statskirken er et ektefødt barn av enevoldstiden. Allerede rett etter reformasjonen ble det knyttet bånd mellom kirkemakt og konge-/fyrstemakt, som la grunnlaget for at det senere, under enevoldskongene, ble utviklet en teologi der Kongen fikk all makt, også i Kirken, og der Kongen var innsatt av Gud, altså opptrådte på vegne av Gud. Toregimentslæren ble utviklet for å holde folk i ro og sikre at det ikke ble stilt spørsmål ved de etablerte strukturene. Dette symbiotiske forholdet mellom kirke og konge har fortsatt helt opp til vår tid. Ikke det at kongen som person har beholdt sin makt over Kirken, men ved at de benytter alle anledninger til å framstå sammen. Det kan være alt fra kongebryllup, kronprinsbryllup eller signinger til markering av kirkehøytider. Dette er strategisk og klokt, fordi de begge representerer institusjoner som ikke er i takt med de store politiske endringene som har skjedd de siste 150 årene, med demokratiseringen av samfunnslivet. Det at statskirken og monarkiet har overlevd, tror jeg i stor grad skyldes de nære bånd som har vært mellom kirke og konge. Grunnloven førte videre ideen fra enevoldstiden, ved at man der brukte betegnelsen «forbliver». Den evangelisk-lutherske religion skulle altså fortsatt være statens offentlige religion. Utover på 1800-tallet utviklet Kirken seg i retning av å bli en embetsmannskirke. Prester og biskoper fikk styrket sin makt. Kongen overlot til presteskapet å utøve makten. Det eneste bruddet ved den tradisjonen var konventikkelplakaten, som ble opphevet i 1842. Dette skjedde under stor motstand fra embetsmannskirken. Så lenge embetsmannskirken hadde grep om utviklingen, var det i liten grad diskusjon om å skille stat og kirke. Det er vel for øvrig 127 år, tror jeg, siden Stortinget første gang fikk et forslag om å skille stat og kirke, men det fikk selvsagt liten oppslutning. Etter krigen har temaet vært oppe flere ganger - og gjennom ulike utredninger. Vi har gått fra å være et homogent samfunn til et pluralistisk. Det religiøse mangfoldet er stort. Det å knytte én religion, ett trossamfunn, til staten, slik statskirkeordningen gjør, kan derfor ikke opprettholdes. Det har et flertall etter hvert erkjent. Staten har, så langt det har vært mulig, praktisert likestilling mellom de ulike trossamfunnene. Det har vært viktig, og det har vært klokt. Tiden for å skille stat og kirke - et grunnlovsbestemt skille - er nå altså kommet. Det vil forhåpentligvis skje om fire år. Hva resultatet av dette blir, vil man først se når den nye kirkeloven skal vedtas. Men jeg tror at å knytte nye, sterke bånd mellom stat og kirke gjennom den loven som skal vedtas om fire år, vil være umulig. Av den grunn tror jeg at vi om fire år vil kunne markere et endelig skille mellom stat og kirke slik de har framstått de siste par hundre årene.


I motsetjing til Senterpartiet respekterer Framstegspartiet lokaldemokratiet. Vi ønskjer ikkje på nokon måte å rasere lokaldemokratiet. Vi ønskjer færre kommunar, men vi ønskjer ikkje tvangssamanslåing. Derimot ønskjer vi frivilligheit og å gi økonomiske verkemiddel og økonomiske incentiv for å få til frivillig samanslåing. Det gjer vi fordi vi meiner at innbyggjarane vil vere tente med større kommuneeiningar, som kan byggje opp ein større kompetanse på ulike område. Vi ønskjer å bruke gulrøter – både store og små – for å få til kommunesamanslåingar. Spørsmålet mitt til statsråden er om også ho vil vurdere å vifte med nokre gulrøter overfor kommunane – for å få til frivillige kommunesamanslåingar.


Vi får jo heldigvis anledning til å diskutere budsjettforslagene videre. Jeg vil holde fast på at det Fremskrittspartiet har foreslått, er uansvarlig og farlig for barnevernet. Når det gjelder familieråd, er jeg kjent med det som er gjort i Bergen, og jeg synes det er spennende. Jeg mener at alle tiltak som kan bidra til å forankre det vi gjør, enda bedre – hos familiene, hos ungene selv, hos foreldrene – og som kan involvere barnevernet i det som jo er vårt viktigste mål, nemlig å løse problemene tidlig og med utgangspunkt i de familiene der barna er, er bra. Derfor er erfaringene fra Bergen noe som vi skal se på, og også vurdere hvordan vi eventuelt kan følge opp.


Jeg vil nesten beklage at jeg blander meg opp i krangelen mellom de to partiene som har tatt mål av seg til å styre dette landet etter 2005. Hvis dette skal danne opptakten, ser det jo riktig så festlig ut. Men det som fikk meg til å ta ordet i denne saken, var SVs angrep på Arbeiderpartiet og den politikken Arbeiderpartiet fører når det gjelder energi. Jeg må egentlig støtte SV i denne saken. SV har vært ganske klart. SV ønsker en høyest mulig strømpris som rammer befolkningen. Det ønsker i realiteten også Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet har fremdeles ikke svart meg på spørsmålet om hva de mener når det gjelder bygging av gasskraftverk innenfor de klimakvotene som de har tatt til orde for. Arbeiderpartiet skriver jo i innstillingen, som jeg har sagt tidligere, at det er skapt en politisk usikkerhet rundt framtidige utslippskrav, krav som Arbeiderpartiet har stått i spissen for å fremme. Det er resultatet av Arbeiderpartiets politikk vi ser. Når man snakker om å bygge gasskraftverk, er det gasskraftverk med CO2-håndtering, en teknologi som i beste fall ligger langt fram i tid. CO2-håndtering er ikke CO2-håndtering, men CO2-trylling, for det er en teknologi som ikke er kommersielt lønnsom. Så her taler Arbeiderpartiet med to tunger. Det har SV fullstendig rett i. Jeg forventer at Arbeiderpartiet nok en gang prøver å klare opp i hva de mener når det gjelder bruk av gasskraftverk og produksjon av energi.


Selv om oljeprisen nå er på vei ned, er det ikke noe budsjettunderskudd vi snakker om – det regner jeg med er en forsnakkelse fra Stoltenberg. Fremdeles kommer det norske statsbudsjett til å gå med overskudd, men det er spørsmål om hvor stort det overskuddet skal være, og hvor mye penger vi skal sette av på oljefondet. Det er riktig som Stoltenberg sier, SV og Arbeiderpartiet er uenige om hvor sterk innstramming vi skal ha. Mens Arbeiderpartiet foreslår 9 milliarder kr i innstramming, foreslår SV 4,5. Det er fordi vi er bekymret for at arbeidsløsheten kommer til å øke neste år. Vi mener at innstrammingen kommer for sent og er for stor. I revidert nasjonalbudsjett derimot strammet vi faktisk inn mer enn det Regjeringen la opp til. I tillegg er vi tøffere enn Arbeiderpartiet når det gjelder å omfordele. Vi drar inn flere skattekroner enn det Arbeiderpartiet gjør, for å bruke pengene til det vi synes er viktigst. Vi synes også det er et paradoks at vi har et forsvarsbudsjett som ligger så høyt når noe av den viktigste forsvarskampen, gjelder miljøproblemene på Kola, men der driver nå forlikspartnerne og kutter. Vi må tenke annerledes når det gjelder miljøpolitikken enn det vi har gjort. Vi mener det verste som nå kan skje i norsk økonomi, er hvis vi går inn i en periode hvor renten likevel ikke går ned til tross for innstramminger, og det er, slik Stoltenberg sier, ingen eksakt vitenskap det man nå bedriver. Hvis vi nå kommer til å være i en situasjon hvor oljeprisen fortsetter å falle, og innstrammingsøvelsene fra stortingsflertallet ikke gir signaler ut i markedet som gjør at renten går ned, kan vi ha fra 20 000 til 40 000 flere arbeidsløse neste år. Det vil være personer med boliggjeld og høye renteutgifter og som veldig fort kan komme i en kjempegjeldskrise. Da er vi over i sosiale problemer av en helt annen størrelsesorden for noen enn det vi snakker om nå. Vi tror at balansepunktet ligger på et annet sted enn Arbeiderpartiet. Vi tror også at en burde satse mye mer på fellesgodene for å forsvare noe av den viktige arven fra de gamle sosialdemokrater, bl.a. enhetsskolen. Vi tror den er i fare rett og slett, og det krever en annen satsing.


Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til finansministeren: «Ifølge Bergens Tidende 28. februar har Høyre utredet spørsmålet om innføring av euro som valuta i Norge, og kommet til at det er fullt mulig å ta i bruk euro selv om vi ikke er medlemmer i EUs økonomiske og monetære union. Til avisen uttaler en av partiets stortingsrepresentanter at han «et langt stykke på vei» er enig med dem som hevder at Norge snarest bør ta i bruk euro som valuta, uavhengig av norsk EU-medlemskap. Deler statsråden dette synet?»


Samferdselsministeren tok oss med på en verbal reise langs E39. Det samme inntrykket ville vi nok kunne få en del andre steder også: at det er nye prosjekter som er ferdigstilt, og nye prosjekter i arbeid. Men hun glemte en vesentlig ting, nemlig å fortelle hvem som har finansiert dette. Hun glemmer å fortelle at i helhetsbildet er det faktisk slik at bilistene betaler store deler av regjeringens såkalte veisatsing, at bompenger under nettopp denne regjeringen er blitt en av hovedpilarene i finansiering av veiutbygging i Norge. Det er en utvikling som vi er sterkt imot, og som vi er sterkt bekymret over. Det er en stor ekstraskatt som hvert år legges på alle som bruker vei i Norge. Og bekymringen er ikke mindre når vi ser at mer av de pengene brukes til helt andre ting enn vei, som andre har vært inne på her i dag. Det er beskyldninger mot Fremskrittspartiet for at vi er uansvarlige, at vi befinner oss på en annen planet, og at vi sprenger alle rammer. Balansepunktet mellom det å være uansvarlig når det gjelder spesielt investering, og det å være ansvarlig, er i høyeste grad et politisk punkt. La meg illustrere det raskt med to ting: Det ene er sluttsalderingen, hvor det altså på seks måneder dukker opp over 40 mrd. kr mer på grunn av mer inntekt og mindre kostnad enn det regjeringen anslo for bare seks måneder siden. Det andre er kostnadsrammen for lyntogprosjektet, som ligger et sted mellom 300 mrd. kr og 500 mrd. kr. Skal det bygges innenfor en slik ramme, så dreier det seg altså om 30–50 mrd. kr mer. Jeg forventer at det vil ta inntil ti år å bygge. Så hvor man legger balansepunktet for det uansvarlige og det ansvarlige når det gjelder å investere – for det er jo i hovedsak det Fremskrittspartiet foreslår, og det er der den store satsingen i Fremskrittspartiets alternative samferdselsbudsjett er, det er på investering – se, det er i høyeste grad et politisk standpunkt og et politisk synspunkt. Vi synes det vil være uansvarlig å bruke så mye som 300–500 mrd. kr på ett stort prosjekt, i forhold til at den nasjonale transportplanen vi nå har og forholder oss til, faktisk er en venteliste for prosjekter. Det er venteliste for veiprosjekter, venteliste på jernbaneprosjekter. Vi mener at med nytt finansieringsverktøy og annet finansieringsverktøy kan vi gjennomføre den ventelisten fortere enn det regjeringen vil.


Jeg må si at jeg synes det er meget bekymringsfullt når finansministeren begrunner sitt standpunkt i denne saken med at de hadde lagt avgjørende vekt på hva aktørene selv mener. Det er klart at et samfunn ikke kan drives på den måten, og at et bank- og finansvesen ikke kan drives på den måten. Ethvert sivilisert land har, så langt jeg kjenner til, særregler og særordninger for bank- og finansvesenet, rett og slett fordi de er nøkkelinstitusjoner når det gjelder å få dette moderne samfunnet til å gå rundt. Det betyr at det har vært særregler i alle land. Alle land har særregler innenfor bank- og finansvesenet, rett og slett fordi disse institusjonene er så ekstremt betydningsfulle. Det er klart at en stor aktør som Gjensidige NOR har en separat og egen dagsorden, selvfølgelig, som alle store aktører har det. Det er helt legitimt å ha separate og egne dagsordener. Men samtidig er det slik at vi er satt til å forvalte et annet hensyn, nemlig hva det er som tjener forbrukeren, hva som tjener næringslivet, betydningen av det å ha et differensiert bankvesen i Norge, og ikke minst betydningen av det å ha nasjonalt forankrede bank- og finansinstitusjoner. Det er klart at når denne Regjeringen har som sitt hovedmål å legge avgjørende vekt på hva aktørene mener, og de bare skal strø sand på hva aktørene mener, står vi overfor en meget bekymringsfull utvikling. For det vil i neste runde bety at man ønsker å selge seg ned i DnB, og hva skjer da? Hvis man skal legge avgjørende vekt på hva DnB ønsker, så vet man jo ikke det i en gitt situasjon, men det betyr at en kanskje ikke sitter igjen overhodet med store, dominerende forretningsbanker. Og det er dette perspektivet som bekymrer meg. Jeg var bekymret under den forrige regjeringen, som overhodet ikke tok disse hensyn, og som åpnet for en storstilt privatisering av norsk bankvesen. Det førte til at alle som én av dem man solgte, har havnet i utlandet. Nå står vi overfor en ny stor strukturendring innenfor sparebankene, og hva som skjer med disse, vet vi heller ikke. Men det som i hvert fall er helt avgjørende, er følgende: Det må jo være Stortinget, særlig i de tilfeller der vi faktisk er både lovgiver og har eierskap, som må prøve å lage et bankvesen som er til gagn for det norske samfunn.