Vi skal ikke blande inn hvem som skal styre etter gitte datoer. Det får velgerne her i landet avgjøre. Det som er viktig, og som jeg bare ber statsråden om å være oppmerksom på, er å følge den modellen man til slutt velger. Grunnen til at jeg er mer bekymret over at man sprer det på flere, en gruppe, er at det i perioder kan være andre ting den samme gruppen og de samme personene også skal jobbe med, og så kommer denne biten, organdonasjon, litt på etterskudd fordi man prioriterer innenfor forskjellige sektorer. Det er derfor jeg håper man kan se på dette på nytt, og ha én spesiell person til dette. Den kanskje viktigste biten er at de donoransvarlige legene ute på sykehusene – ikke bare på universitetsklinikkene, men på alle de 25 donorsykehusene – får tid til å jobbe med dette, og får opplæring innenfor kommunikasjon. Der håper jeg statsråden gjennom sitt oppdragsdokument også kan gi klare signaler til disse sykehusene.


Det blir litt søtt å stå og høre på ministeren som står her og forteller at man legger vekt på det lokaldemokratiet og samfunnet rundt sier. Det er korrekt, det som er blitt sagt; de er blitt hørt, og alle har sagt nei, de vil det ikke, og hvis noe må vernes, så kan man verne andre områder. Men man velger her ikke å høre så mye på det. En kommune som Ballangen har stor fraflytting på grunn av at de ikke får utviklet turistnæringen og annen næring, for man verner alt sammen. Man får ikke bygd ut de lokale kraftverkene som kan gi dem skattekronene, for det har man også i verneplanen sin. Jeg ser at man ikke tar inn over seg noe av det som foregår i lokaldemokratiet. Det er jo ikke noe spesielt nytt med det partiet statsråden kommer fra. Men ser man på Europarådets charter av 15. oktober 1985 art. 4 nr. 3, sier det følgende: «Offentlig myndighetsutøvelse skal fortrinnsvis utøves av den myndighet som står den enkelte borger nærmest.» Man kan spørre seg om Norges regjering her er i strid med menneskerettighetene.


Etter flere høylytte protester og påstander og skremsler om at kravene til universell utforming av boliger ville medføre økte kostnader, bestilte den forrige regjeringen – den rød-grønne – en rapport fra SINTEF om nettopp dette. Rapporten foreligger og sier at det nettopp var skremsler. Det vil ikke bli betydelig større kostnader. Vil statsråden fortsatt sørge for at folk med nedsatt funksjonsevne har tilgang til boliger? Vi er opptatt av kravene til universell utforming.


Det var mykje godt å høyre frå Kristeleg Folkeparti her. Men eg har lyst til å stille spørsmål om vi kan risikere at norsk bilateral bistand går med til å bøte på konsekvensane av multilateral bistand, som vi i veldig høg grad faktisk er med på å betale. Vi må også ta innover oss at aldri er det så mange fine ord og så lite resultat som når vi snakkar om bistand, og vi må heile tida ha det presset på oss at vi skal bli flinkare, vi skal bli betre – ikkje minst i forhold til å halde oppe bistandsviljen, nestekjærleiken og solidariteten også i den norske befolkninga – slik at det får konsekvensar. For til sjuande og sist er det i botnen eit forhold mellom den norske befolkninga og befolkninga i andre land, som når småbonden er på besøk hos Småbrukarlaget i Noreg f.eks. Eg vil òg spørje utviklingsministeren: Kva er utfordringa i forhold til Verdsbanken internt, korleis han er oppbygd i forhold til demokrati, avstemmingsreglar, kven som sit i styra, osv., og i forhold til korleis dei jobbar ute i marka?


Fremskrittspartiet mener Innovasjon Norge spiller en viktig rolle for å utnytte potensialet i norsk innovasjonskraft. Skattepengene som overføres til Innovasjon Norge, bør derfor ha ett overordnet mål: støtte de ideene som har best forutsetning for å lykkes i et globalt marked, uavhengig av hvor disse ideene klekkes, uavhengig av hvorvidt disse ideene klekkes av en kvinne eller en mann, men isteden setter altså Innovasjon Norge en rekke begrensende kriterier for hvilke prosjekter som skal motta støtte. Det er ikke det jeg skal ta opp i mitt innlegg, men jeg har lyst til å stille næringsministeren, og for så vidt også Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, noen spørsmål. Dere er alle enige om at det er et press i norsk økonomi. Dere er alle enige om at ytterligere én krone brukt over statsbudsjettet vil føre til inflasjon, press på kronekursen og utflagging av norske arbeidsplasser. Dere er alle enige om at det er mangel på arbeidskraft. Jeg har aldri tidligere hørt at det var avhengig av hvor i landet man var, men det er jo interessant. Jeg skal ta med tilbake til finanskomiteen og finansfraksjonen at det altså ikke er mangel på arbeidskraft i deler av Norge. Det er interessant, og jeg skal se på hvordan vi legger opp vårt statsbudsjett på bakgrunn av den informasjonen som kom fra flere rød-grønne representanter her i dag. Mine spørsmål er: Hvorfor ønsker man å bruke 5 milliarder kr, eller innenfor 5 milliarder kr, på Innovasjon Norge dersom dette har alle disse negative konsekvensene, når, ifølge Innovasjon Norge, én krone brukt på Innovasjon Norge har et potensial til å ta firegangeren, slik at økt aktivitet i norsk økonomi er 20 milliarder kr på 5 milliarder kr? Hvordan henger det sammen med at en ikke kan bruke én krone på å bygge infrastruktur, som er vårt ansvar, når man kan bruke 5 milliarder kr på ting som i utgangspunktet ikke er vårt ansvar? Det vil jeg gjerne ha et svar på. Man trenger flere arbeidsplasser i distriktene. Med andre ord: Det er altså ledige hender i distriktene. Det er mangel på arbeidskraft i de sentrale strøk, det er blitt sagt i dag, og da er Regjeringens medisin: Det er helt galt å flytte de ledige hendene fra der de finnes - det ble sagt i dag av saksordfører Ryan at det er ledige hender i distriktene - til sentrale strøk hvor det er mangel på arbeidskraft. Det man gjør, er at man øker landbrukssubsidiene, man har spesielle kriterier når det gjelder dem som bor i distriktene, slik at de har bedre tilgang til midler fra Innovasjon Norge. Er det en fremtidsrettet visjon for Norge når det gjelder næringsliv og hvordan det skal se ut i dette landet 10-20-30-40-50 år frem i tiden? Skal disse subsidiene bare økes og økes, og hvor går egentlig grensen for hvor mye subsidier man vil gi til distriktene, for fremdeles flykter folk fra distriktene til byene? Hvorfor øker man da ikke andelen til distriktene slik at folk blir værende der, hvis de tror det er den rette medisinen for at folk fortsatt skal bo i distriktene? Fremskrittspartiet har ingen tro på den medisinen, uansett hvor mye man bruker av den.


I juni i år vedtok flertallet på Stortinget en meget stor omkalfatring av spesielt utdannet personale ansatt ved kompetansesentrene over hele landet med begrunnelse i at tilbudet skulle være nærmere brukerne – en utmerket idé, men ikke helt etter Fremskrittspartiets smak. Denne omleggingen ville måtte bety endrede arbeidsforhold og endret bosetting for ganske mange familier rundt omkring i landet. Det er utopi å tro at overføring av 300 stillinger vil foregå uten flytting for manges vedkommende. Nå hører vi fra talerstolen at representanten Tingelstad er bekymret for spisskompetansen ved talesenteret i Søndre Land, og det er hun nok med rette. Men merknaden om samlokalisering vil antakeligvis bevare så mye kompetanse som mulig på Bredtvet. Mener Tingelstad det er større grunn til bekymring for den spisskompetanse man besitter i Søndre Land, enn den spisskompetansen man besitter hvor som helst ellers i landet hvor det er slike sentre? Og mener representanten Tingelstad at de som virkelig har behov for denne kompetansen, mennesker med til dels meget store handikap, kan få dette i den kommunale PP-tjenesten?


Det jobber vi for. Det Regjeringen har gjort, er at den har løftet de veiledende sosialhjelpssatsene. De tre partiene har også tatt initiativ overfor sine lokalpartier, slik at det skal følges opp i kommunestyrene. I tillegg har vi bedret kommuneøkonomien på en slik måte at det skal være mulig. Det er riktig at det i SVs program står at vi ønsker statlige normer. Det mener jeg, men i Regjeringen er vi enige om Soria Moria-erklæringen, og der står det økte sosialhjelpssatser. Det har vi tatt et viktig steg på nå, og det må jeg si jeg er veldig stolt over at vi har fått til.


Jeg skal ta opp tråden fra en tidligere replikk, fra representanten Dåvøy til undertegnede, om SIRUS-rapporten, om rus og om forebygging av vold, bl.a. Jeg minner representanten Dåvøy om at Oslo kommune kan innføre de foreslåtte tiltakene i SIRUS-rapporten i morgen om de ønsker det. Kristelig Folkeparti er med i byrådet i Oslo kommune, så jeg vil gjerne ha en kommentar til akkurat den problemstillingen med hensyn til de signalene som kommer fra Høyre og Fremskrittspartiet om ruspolitikken og stengetider. Jeg vil spørre representanten Dåvøy om hvordan hun ser for seg at Kristelig Folkeparti skal få gjennomslag for sin politikk i et bredt borgerlig samarbeid med Høyre og Fremskrittspartiet.


Det er fordi vi i et stramt budsjett har prioritert, som jeg var inne på i mitt innlegg, ungdomsskolen – få til en mer praktisk og relevant ungdomsskole – og gjennomføringen i videregående opplæring. Jeg deler representanten Hanekamhaugs understreking av at å være i form og å spise sunt bedrer konsentrasjonen. Vi har innført to timer fysisk aktivitet for 5.–7. trinn – det fungerer bra – og vi har frukt og grønt i ungdomsskolen. Det er situasjonen nå, og så får vi se hva vi har penger til neste år. For øvrig – hvis presidenten tillater – må jeg si at det rareste jeg har sett i en stortingsinnstilling på veldig lenge, er Kristelig Folkepartis forslag når det gjelder frukt og grønt. De innfører et slags teoretisk frukt og grønt – de tar bort frukt og grønt og mener at elevene skal opplyses om hvor sunt det er, i stedet for å smake, og dermed bli sunnere på sikt, antakelig. La meg si det slik; min innfallsvinkel til dette er: La oss gjøre det praktisk, konkret og relevant, (presidenten klubber) slik at elevene får gode vaner senere.


Fremskrittspartiet ønsker full utbygging av E6 og E18 til firefelts motorvei. La det være klart. Men veiutbyggingen skal skje uten bompengefinansiering, og vi har et konkret forslag i innstillingen om dette. Det politiske flertallet aksepterer bruk av bompenger som delfinansiering av utbygging av E6 og E18 gjennom Østfold. En vanlig begrunnelse er at man ser dette som eneste mulighet for å løfte veiprosjekter frem i utbyggingskøen. Hvorfor er det blitt slik? Er det fordi de politiske partier som sier de kan akseptere bompenger gjennom mange år, har gitt sin støtte til infrastrukturprosjekter i distriktene med svært lav lønnsomhet? Fremskrittspartiet har vært imot en slik prioritering fordi det har medført at det blir for lite statlige midler til svært lønnsomme og riktige veiinvesteringer, bl.a. i det sentrale østlandsområdet. La meg ta et eksempel, nemlig utbyggingen av fastlandsforbindelsen til Magerøya i Finnmark, det såkalte Fatima-prosjektet som er verdens lengste undersjøiske veitunnel. I 1993 prioriterte stortingsflertallet å gå inn for dette prosjektet, som har en sluttregning på vel 1 milliard 1999-kroner, for at 3 500 innbyggere og noen få bedrifter skulle få fastlandsforbindelse. Dette utgjør en enorm kostnad på hele 300 000 kr pr. innbygger. Mange turister har heller ikke ønsket denne fastlandsforbindelsen fordi de heller ville hatt naturopplevelsen og reise med båt. Går vi til avstemningsprotokollen i Stortinget, ser vi at Fremskrittspartiet var det eneste parti som samlet gikk imot bevilgningene. I tillegg brøt Høyres Kjellaug Nakkim ut av egen gruppe og stemte imot denne etter vår oppfatning svært ufornuftige bruken av skattemidler. Hva med Østfold fylkes øvrige stortingsrepresentanter, fra Arbeiderpartiet – f.eks. Signe Øye – og Kristelig Folkeparti, som stemte for dette svært ulønnsomme prosjekt i distriktene? Jo, de vil kompensere for utskeielsene i distriktene ved å legge betydelige byrder på Østfold-bilistenes skuldre. Når det blir en vanlig eller akseptert måte å føre samferdselspolitikk på, blir resultatet på sikt negativt som en helhet, og det er den situasjonen flertallet, bl.a. fra Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti, nå har ført Østfold opp i. Østfold har anslagsvis 6 pst. av landets biler og betaler 6 pst. av landets bilavgifter, men har sett over tid vært det fylket som, sammen med Vestfold, har fått minst tilbakeført til veibygging og vedlikehold av det som er betalt inn. Så det jeg konstaterer, er at det politiske flertall, inkludert Høyre, har gjort knefall for mektige distriktsinteresser fremfor å støtte opp om fornuftige og lønnsomme veiinvesteringer i eget fylke. Sunn fornuft har måttet vike for særinteresser og distriktspolitikk. Representanter for dette politiske flertall er de samme representanter som roper på bompengefinansiering i Østfold. Det er det som er sannheten. Lederen i samferdselskomiteen, Oddvard Nilsen, gav en stikkpille nettopp til Fremskrittspartiet. Men det er jo vi som har troverdighet! Vi sa nei til Fatima-prosjektet til over 1 milliard kr. Høyre sa ja. Vi mener at E6, som den mest trafikkerte samferdselsåre gjennom Østfold, er et nasjonalt ansvar, så jeg konstaterer en gang til: Fremskrittspartiet har troverdighet. For Fremskrittspartiet er en slik prioritering som nå gjøres, en utpining av bilfolket i Østfold som er helt uakseptabel og som må bekjempes med alle tilgjengelige demokratiske midler. Hvis dette ikke gjøres, kan det samme politiske flertall fortsette å opptre som julenisse når det gjelder distriktene, for deretter å øke belastningen som legges på Østfold-borgernes skuldre i form av bompengeinvesteringer når nye infrastrukturprosjekter skal finansieres i østlandsområdet i framtida. Det er delte meninger om politikeres dyktighet og handlekraft i Norge, men på ett område viser de en utrolig oppfinnsomhet og fantasi, og det er når det gjelder å finne opp nye skatter og avgifter eller øke dem vi allerede har. Vårt poeng er at landets bileiere betaler langt mer for å eie og kjøre bil i form av bensinavgifter, importavgift, årsavgift, dieselavgift, bompenger, omregistreringsavgift og moms på bilavgiftene enn det som bilistene får tilbake i form av veibygging og vedlikehold. Det kan best betegnes som landeveisrøveri når staten på denne måten melker bilistene som kan betale flere ganger for den samme veistrekning. Vi risikerer at oppfinnsomme politikere vil utvikle dette landeveisrøveriet videre, og avgiftene kan totalt sett bli så høye at det tas strupetak på hele biltrafikken.


Jeg synes statsrådens angrep på Kristelig Folkeparti i sitt innlegg blir litt ufint, fordi det Kristelig Folkeparti har gjort, er jo bare å se en mulighet, for regjeringskollegiet til statsråden har i medier og i valgkampen gitt uttrykk for at de ville ha støttet et slikt forslag hvis det hadde blitt framlagt. Men jeg oppfatter at SVs landsmøte ble til et religiøst møte der en sier sitt, men før daggry selger sin sjel for 30 sølvpenger og benekter sin tro – så det var et problem for SV. Det som vil være en utfordring for statsråden, det får heller være. Hva slags syn har statsråden på oljesand i det framtidige energibildet? Hvis oljesand faktisk får en betydelig etterspørsel, så har Statoil gjort en fornuftig investering, men hvis en tror at dette ikke er noe det vil bli noe særlig lønnsomhet i og heller ingen markedsandel, så ville det bety det motsatte. Det handler mer om det overordnede energisynet. Jeg skulle gjerne ha hørt statsrådens syn på nettopp det.


Det blir noen snedige replikker i ny og ne når man ikke har sett helheten i et budsjettopplegg. Dette er en av dem. Fremskrittspartiet har bl.a. tatt til orde for at vi skal ha likebehandling av Akademi for scenekunst i Østfold, så det bildet representanten ønsker å tegne, er nok ikke helt korrekt. Det som er et bedre spørsmål etter min oppfatning, er: Hvorfor ønsket Regjeringen opprinnelig å legge ned den eneste nautikkutdannelsen vi har i Norge, som også er ved samme universitet, i Tromsø? Nå snudde riktignok komiteen i siste liten, men forslaget fra Regjeringen var altså at den skulle legges ned. Et spørsmål som jeg synes er betydelig mer betimelig, er hvorfor man skal legge ned den type fagutdannelse som er utrolig viktig for næringsutviklingen, ikke hvorvidt man skal ha en kunsthøyskole og en kunstlinje i Nord-Norge.


Først vil eg takke for utgreiinga. Innleiingsvis vil eg slå fast at Framstegspartiet er einig med både finansministeren og kommunal- og regionalministeren i at differensiert arbeidsgivaravgift slik ho var før 2004, både var ei treffsikker og ubyråkratisk ordning, som det var brei politisk einigheit om. No gjekk dei raud-grøne partia veldig hardt ut i valkampen og lovde langt på veg å gjeninnføre den differensierte arbeidsgivaravgifta både geografisk og i forhold til satsstrukturen, slik den var før 2004. Det er openbert at dette som det er blitt gjort greie for i dag, er eit steg i rett retning, men det er langt frå det sjumilssteget som regjeringspartia lovde i valkampen. Ein lovde då at dette skulle bli gjeninnført 100 pst., medan vi no får opplyst at det er 90 pst. oppfyllingsgrad i forhold til 2003. Det er også ei rekkje andre problemstillingar som ligg inne i den ordninga som no blir gjeninnført, og som er problematiske, bl.a. at Tromsø og Bodø, som vi er blitt informerte om, vil få ei arbeidsgivaravgift på 7,9 pst., medan området omkring desse byane vil ha 5,1 pst. Det er også sjølvsagt inne her at ein oppfyllingsgrad på berre 90 pst. inneber at det også er fleire område som tidlegare hadde lågare arbeidsgivaravgift, som ikkje får den same avgifta som tidlegare. Så vidt eg forstår, er det også næringar som blir unnatekne. Korleis verknadene av desse svakheitene vil bli, vil sjølvsagt vise seg på litt lengre sikt, og det er vanskeleg å dra nokon konsekvensvurderingar frå talarstolen no. Det er elles veldig interessant å konstatere at regjeringspartia no har innsett at betre rammevilkår og lågare skattar og avgifter er eit godt verkemiddel for å sikre sysselsetjing og verdiskaping i distrikta. Det er sjølvsagt Framstegspartiet einig i. Vi meiner også at det resonnementet og den argumentasjonen også gjeld for resten av landet. Lågare skattar og avgifter og betre rammevilkår vil sikre betre verdiskaping, og det vil også tryggje arbeidsplassane. Når det gjeld kostnadene ved denne omlegginga, er det ikkje sagt så veldig mykje om det. Det blir framstilt her som om nokon kjem vesentleg betre ut, og at ingen kjem dårlegare ut. Kommunal- og regionalministeren prøvde å antyde at dette skulle gjerast innanfor ei provenynøytral ramme. No er det vel heldigvis slik at dei fleste i denne salen – kanskje ikkje alle, men dei fleste – forstår at dersom nokon skal komme betre ut, og ingen skal komme dårlegare ut, må dette nødvendigvis koste pengar. Kven som skal finansiere dette, har vi ikkje fått noko svar på. Eg har tidlegare stilt spørsmål til finansministeren om kven som skal finansiere dei forskjellige tiltaka. Det eg har fått til svar, er at det er det dei rike som skal finansiere. Slik er det vel i dette tilfellet også. Antakeleg er det ikkje dei rike som bur i distrikta, men andre rike. Eg veit ikkje korleis ein har tenkt å leggje opp dette, men dersom nokon skal komme betre ut og ingen dårlegare, må dette på ein eller annan måte finansierast, iallfall dersom ein skal tilbake til skattenivået frå 2004. Framstegspartiet er ikkje redd for desse kostnadene. Vi meiner at skatte- og avgiftslette er ei god investering, eit godt verkemiddel for å sikre verdiskaping. Derfor burde dette vere unødvendig å dekkje inn frå andre område. Til slutt vil eg berre summere opp og seie at dette er eit steg i rett retning. Det er ikkje langt nok, iallfall ikkje så langt som regjeringspartia lovde i valkampen. Det har også ein del svakheiter og konsekvensar som openbert er problematiske, og etter kvart vil det bli avdekt kor problematiske dei er.


Jeg har besøkt den russiske dumaen flere ganger og min karakteristikk er følgende: Det er en rekke slitne, perspektivløse gamle menn som først og fremst tenker med bitterhet på fortiden, og har, så vidt jeg kan forstå, ingen perspektiver, de vender tilbake til kommunismen, til sjåvinismen. Og det er selvfølgelig veldig vanskelig å samarbeide med en regjering som har en slik lammende forsamling i ryggen. Vel, Russland er kommet inn i Europarådet, Russland samarbeider med NATO, Russland deltar nå også med en av sine trette, gamle parlamentarikere i Vestunionen på møtene der. Ja, hva skal man egentlig si? Man kan jo selvfølgelig slenge til dem noen penger av og til og komme med oppmuntrende bemerkninger. – Dette var kanskje ingen diplomatisk måte å uttrykke seg på, men det avspeiler vel egentlig realitetene. Det er ikke så mye vi kan gjøre for å røre ved denne kolossen. Vi sitter her i denne salen og vet minimalt, og det er også tydelig at russerne vet lite om sitt eget land for tiden, så her tror jeg vi skal være veldig beskjedne, og så får vi snakke sammen når vi finner en anledning.


Jeg er fornøyd med at vi i forbindelse med statsbudsjettet for 2007 har kommet i gang med en omlegging av bilavgiftene i mer miljøvennlig retning. Vi foreslår altså et system som premierer biler med lavt CO2-utslipp. Det er et viktig signal til både forbrukere og produsenter. I det nye systemet vil engangsavgiften beregnes på bakgrunn av kjøretøyets vekt, effekt og utslipp av CO2. Dersom det ikke finnes opplysninger om utslipp av CO2, brukes isteden bilens slagvolum. Opplysningene om vekt, effekt og CO2-utslipp vil hentes fra motorvognregisteret. Motorvognregisteret baserer seg igjen på data fra typegodkjenning. Verken motorvognregisteret eller typegodkjenningen inneholder pr. i dag opplysninger om hvilke biler som kan bruke bioetanol. Det er heller ikke satt faste kriterier for hvilke kjøretøy som skal anses som bioetanolbiler. Alle bensindrevne kjøretøy vil i utgangspunktet kunne kjøres på drivstoff innblandet en større eller mindre grad av etanol. Andelen vil kunne økes, alt etter hvilke modifikasjoner som gjøres med bilene. Som påpekt i budsjettforslaget, er det derfor ikke nå mulig å innpasse en særlig avgiftsmessig behandling av slike kjøretøy i den ordinære avgiftsfastsettelsen. Dette gjelder i utgangspunktet uansett hvordan en lettelse i engangsavgiften skal gjennomføres. Jeg har imidlertid allerede gitt Toll- og avgiftsdirektoratet i oppdrag å se nærmere på disse problemstillingene. Det er selvfølgelig på bakgrunn av den problemstillingen som representanten tar opp i sitt spørsmål. På bakgrunn av de tilbakemeldingene jeg får fra direktoratet, vil jeg vurdere hvordan avgiftshåndteringen av bioetanolbiler best kan tilpasses engangsavgiftssystemet.


Jeg ble ikke helt klok på det svaret jeg fikk fra statsråden i stad. Det svaret vi fikk fra departementet i forbindelse med arbeidet med budsjettinnstillingen, var at det skulle foretas en ny full gjennomgang i 2005 av situasjonen for alle vrak. For meg ser det ut som om det er omtrent det samme som man gjorde i 1997. I 1997 konkluderte man med at det var en rekke vrak hvor man trengte å iverksette tiltak. Jeg er litt redd for at det som er i ferd med å skje her, er at vi har flyttet en enhet fra ett departement og over i et annet departement, at man ikke tar med seg de faglige vurderingene, og at man gjør alt på nytt. Resultatet av det er at nødvendige tiltak blir utsatt. Det foregår overvåkning av seks vrak. Fra det vraket som ligger ved utløpet av Namsen, har man observert at det pipler olje. Da burde vel tiden være kommet til å trekke den konklusjonen som man allerede trakk i 1997, at man bør sette i verk tiltak.


Da Stortinget bad om en stortingsmelding om fengselsopplæringen, bad man også om en finansieringsplan. Denne finansieringsplanen foreligger ikke. Vi er nødt til å forholde oss til virkeligheten. Det som har skjedd i løpet av denne statsrådens periode, er at 320 nye soningsplasser er opprettet uten at én krone er kommet til fengselsopplæring. Dette er situasjonen vi står i. For at meldingen ikke bare skal bli gode ord, er man nødt til å ha finansiering med. Derfor fremmer vi i dag forslag om at man i budsjettet for 2006 skal komme med en finansieringsplan. Lederen av FOKO, Forum for opplæring innenfor kriminalomsorgen, uttalte i siste nummer av FOKO-nytt at det er lettere å gå på vannet enn å gjennomføre de vedtakene som ligger i stortingsmeldingen, uten penger. Det er sant, det koster å gjennomføre dette. Derfor har SV foreslått tidligere, og vi foreslår også i dag, at man skal utarbeide en finansieringsplan. Jeg er også opptatt av å løfte fram de samfunnsøkonomiske perspektivene ved rehabiliteringen og opplæringen. Stortinget peker i den innstillingen som vi behandler i dag, på KrAmi-prosjektet fra Sverige. Her har svensk kriminalomsorg gått nye veier i oppfølgingsarbeidet og i det tverrfaglige samarbeidet. Svensk kriminalomsorg, sosialetaten og arbeidsformidlingen har gått sammen om prosjekt etter avsluttet soning som skaffer deltakerne fast jobb, som er et av de kriteriene man har. Dette gir gode resultater. I Sverige er resultatet at for hver krone man legger inn i dette prosjektet, får samfunnet tilbake mellom 13 og 18 kr. Flertallet peker på at dette er et riktig og viktig prosjekt. Vi peker også på at hvis man i tillegg tar med utdanningssektoren, vil man kunne få enda større og bedre konsekvenser ut av dette prosjektet. Flertallet ønsker da et større prosjekt, i likhet med KrAmi-prosjektet i Sverige. Jeg ser fram til at statsråden vil iverksette dette prosjektet så fort som mulig. Det er viktig å se på de samfunnsøkonomiske konsekvensene av å styrke utdanningen og rehabiliteringen, som sagt. En investering i fengselsopplæringen er en sikker investering, det gir sikker avkastning. Det gir bedre utsikter til et godt liv for den enkelte, og det gir et bedre og tryggere samfunn for alle. Derfor er det viktig å satse på fengselsopplæringen. Jeg er glad for meldingen, men jeg er skuffet over at stortingsflertallet ikke vil garantere for en mer langsiktig og varig finansiering av fengselsopplæringen. Spredte forsøk og gode mål holder ikke i lengden. Skal de innsatte kunne regne med et skikkelig opplæringstilbud i framtiden, er det nødt til å følge med midler. Med de vedtakene som vi fatter i dag, og med de intensjonene som er i stortingsmeldingen, ser jeg fram til at Regjeringen i statsbudsjettet for 2006 vil legge fram en kraftig økning. Jeg vil med dette ta opp SVs forslag. Jeg vil også signalisere at vi vil stemme subsidiært for Fremskrittspartiets forslag, forslag nr. 3.


Lat meg starta med ein kommentar til noko statsråden sa for ei lita stund sia, at ein del av dei forslaga som me behandlar her i dag, ikkje nødvendigvis var godt nok gjennomarbeidde. Det er eg for så vidt einig i når det gjeld nokre. Men andre forslag viser seg jo å vera så gode at Regjeringa kjem med dei som eigne forslag, så her må ein skilja mellom dei gode forslaga og dei dårlege. Eg tenkjer då spesielt på investeringsstøtta – som me kjem tilbake til – for å gjera folk mindre straumavhengige. Der har dei jo fått ein god idé frå forslagsstillarane i Stortinget. Så til problemstillingar knytte til stortingsmelding/revidert budsjett. Slik eg tolkar statsråden, skal dette altså gå på nettoverføring som stortingsfleirtalet har forlangt skal koma i revidert budsjett. Det kjem i revidert budsjett, mens ein del andre problemstillingar som går på styring av marknaden og på revisjon av energilova – eventuelt om ein må gjera noko med målsetjinga for ho – skal ein koma tilbake til i ei eiga stortingsmelding, og det vil først skje på haustparten. Eg vil gjerne ha stadfesta min analyse av det som statsråden sa.


Jeg synes at dette er en interessant og viktig interpellasjon, og det er en bred interpellasjon. Det er bra. Og akkurat som i f.eks. frafallsproblematikken er det en helhet som må forstås og reflekteres over, og som i neste omgang må forbedres, for å minske mobbingen. Slik sett gir også kunnskapsministeren et godt svar, nettopp på grunn av at også ministeren angriper dette på den samme, brede måten. Selv vil jeg derimot ta opp en delproblemstilling som interpellanten, Trine Skei Grande, presenterte og funderte litt over. Det gjelder dette med at skolesjefen er i ferd med å bli historie rundt omkring i Kommune-Norge og Fylkeskommune-Norge. I og for seg har en vel fått som en har bedt om, da en rundt omkring i Kommune-Norge innførte tonivåmodellen for noen år siden. En ville jo nettopp ta vekk disse fagsjefene – i og for seg også disse fagkomiteene – som teknisk sjef, omsorgssjef, skolesjef osv., for det ble for mye fag, det ble for mye sektor, det ble for mye «delhet». Svaret skulle være at vi skulle få kommunalsjef, gjerne med nummer på – kommunalsjef 1, 2 og 3. Så skulle vi ta skolene og spre dem utover på disse kommunalsjefene, og så skulle vi virkelig få den helhetlige tilnærmingen. Og ja, jeg tilhører også dem som priser helhet, drømmer om helhet og mener at vi har for lite helhet, men samtidig har jeg alltid vært skeptisk til dette med at en skal vise mistillit til fag og faglighet, den samme skepsis som jeg hørte at interpellanten også hadde. La meg dvele litt nettopp ved dette med helhet. Da Lillehammer i sin tid, mot tre stemmer, innførte tonivåmodellen – innlandet ville jo heller ikke være motesinke – gjorde Lillehammer kommunestyre et interessant unntak nettopp når det gjaldt skole. Flertallet sa at på skole er det kanskje fortsatt behov for noe helhetlig, og de definerte noe som heter Lillehammer-skolen som et unntak fra tonivåmodellen, der en spredde barnehagene utover på kommunalsjefer, og så beholdt en tross alt en viss faglig helhet når det gjaldt skole. Når nå kunnskapsminister, regjering, storting, alle, fokuserer på ledelse, ikke minst knyttet til rektor og rektorskole – dette er jo så bra – blir det kanskje enda viktigere å fundere litt på om ikke nettopp disse lederne som vi nå sender på kurs, på opplæring, noe som er bra, fortsatt skal få lov til å fungere når de etter at de har vært på skolebenken, kommer tilbake til kommunen sin og inngå i nettopp en slik faglig enhet, eller helhet, gjerne med en opplæringssjef eller en skolesjef på topp. For det å være rektor er jo ofte, som jeg tror alle skjønner, et ensomt liv, nærmest en ensom kamp mot mange ulike grupperinger – det er veldig mye mellom barken og veden. Nettopp da, skal en klare å fungere alene, fungere på en god måte som leder, er en avhengig av kanskje samtidig å inngå i en slik fagenhet, som vi i stor grad hadde tidligere. Så kanskje vi oppi denne nye fokuseringen på ledelse, deriblant på rektor, nettopp burde ta en ny refleksjon omkring dette at det burde være en fagetat og en skolesjef, som selvsagt ikke skal lukke seg inne og bli seg selv nok, men som skal samhandle med det samfunnet og den kommuneorganisasjonen som skolen er en del av.


Dette har vore haustens slager mellom representanten Sørfonn og meg. Eg må berre gjenta det eg har sagt før, og det er at det vert aldri stilt krav om anbodskonkurranse når vi kjøper helse- og sosialtenester. Vi har det same unntaket som regjeringa Bondevik innførte. Det gjeld òg for barnevernsinstitusjonane. Dei skal kunne gjere innkjøp gjennom såkalla forhandlingar, og ikkje gjennom eit ope anbod. Det betyr at vi prioriterer nettopp dei ideelle ikkje-kommersielle organisasjonane, som både representanten Sørfonn og eg er veldig opptekne av skal ha gode rammevilkår. Vi har – som eg òg tidlegare har gjort greie for – gått lenger enn regjeringa Bondevik på dette området, fordi vi har teke unna opptrenings- og rehabiliteringstenestene for anbodsprosedyre. Vi har faktisk gjort det som representanten Sørfonn oppfordra oss til å gjere.


Vekterbransjen er som kjent en bransje i sterk vekst. Vekterne er veldig synlige i gatebildet og i forskjellige butikksentra. Nå vil statsråden ha en gjennomgang av og en sterkere kontroll med bransjen. Han påpekte en hel rekke ting som nå skal gjøres fra departementets side. Han sa også at det skal være et gebyr som disse selskapene skal betale. Likevel vil dette koste penger. Det vil koste ressurser, og det vil koste mannskap. I hvilken utstrekning vil statsråden sørge for at dette blir fulgt opp?


Lat meg først koma med ei vedgåing. SV samarbeider sjølvsagt med Bellona og andre i miljørørsla. Det har me alltid gjort, og det kjem me til å halda fram med. Før i tida hadde me av og til med oss Venstre, Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti i den kampen, men nå har dei ramla av lasset, for nå er dei komne i posisjon. Sponheim sa ved tiltredinga at dette var den første miljøregjeringa. Dette håpte me ein skulle følgja opp, m.a. i denne saka. Det skjer altså ikkje, og det skal bli spennande å høyra kommentarar til brevet frå Sponheim i 1993 – der han seier veldig klart at Halden-reaktoren skal leggast ned. Kva er det som nå gjer at han har endra standpunkt? Det er like farleg som før, Sponheim. Dette må du klara opp i. SV går inn for å legga ned Halden-reaktoren. Dette er ikkje noko nytt, det er eit standpunkt me har hatt i mange år. Me har lenge meint at det er heilt uakseptabelt at Noreg, som ikkje vil ha kjernekraft, driv ein atomreaktor som produserer svært mange kilo radioaktivt avfall kvart år. Dette er avfall som me ikkje har noka god løysing på korleis me skal lagra på lang sikt. Det berre hopar seg opp og er nå nesten 10 tonn. Lat meg peika på to konkrete sider som eg meiner har mykje å seia. Det eine dreier seg om tiltru og det andre om openheit. Atomkraftverk eldest til liks med andre industrielle anlegg. Men på grunn av strålinga reaktorkjernen er utsett for, eldest atomreaktorar raskare enn «ikkje-atom»-anlegg. Det er altså årsaka til at reaktoren i Halden er eldre enn den fysiske alderen skulle tilseia. Og denne eldinga, som kort sagt vil seia at metallet blir sprøtt, inneber at eit atomkraftverks alder heng nøye saman med tryggleiken. Gamle anlegg kan altså vurderast som eit tryggleiksproblem. Difor er det heilt uakseptabelt at Noreg, som eit land som har bestemt seg for ikkje å ha atomkraftverk, likevel har ein av verdas eldste atomreaktorar. Faktum er at det underminerer den tiltrua me treng, når me peikar på behovet for å stenga gamle atomkraftverk i andre land, men samtidig driv på med denne reaktoren. Så til spørsmålet om openheit. SV har pressa hardt på for å få større openheit omkring drifta ved Halden-reaktoren. Og her skal me gje Regjeringa honnør. Det er ikkje tvil om at helseministeren, riktignok etter press, har gjort veldig mykje for å auka openheita omkring denne drifta. Det er SV svært glad for. Men me trur det er galt av fleirtalet i stortingssalen å ta bølgja for denne openheita, for allereie sist onsdag viste Aftenposten at det er fleire skjelett i dette skapet. Då dukka det opp noko som fleirtalet her ikkje visste om. Men ein seier seg likevel nøgd med dette, og seier at Bellona sine påstandar er slått tilbake, osv. Det vil koma fleire ting, tydelegvis. Faktum er nok at den tryggleiken internasjonale avtalar krev ved reaktordrift, strid mot den openheita me er vane med, og det me ønskjer i Noreg. Ikkje minst har Venstre påstått å vera eit føregangsparti her. Difor er det viktig for meg at Sponheim i dag presiserer kva haldning Regjeringa vil ha til dette vidare framover. SV sluttar seg til det Venstre, Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti har meint før, og tek opp forslaget om å stenga Halden-reaktoren. Med dette tek eg opp SV sitt forslag.


Jeg tillater meg å stille statsråden følgende spørsmål: «Det er store protester lokalt når det gjelder deponering av store mengder forurenset masse i Dramstadbukta, Drammensfjorden. Fremskrittspartiet har tatt til orde for en alternativ deponering. Hvilket initiativ har statsråden tenkt å ta i denne forbindelse?»


Jeg vil først få lov til å meddele at Fremskrittspartiet vil omgjøre forslagene nr. 2 og 3 til oversendelsesforslag – så er det gjort. Jeg har to spørsmål til utenriksministeren. Utenriksministeren sier at spørsmålet om humanitær bistand til Israel ikke har kommet opp fordi Israel ikke har anmodet om slik bistand. Såfremt Israel anmoder om slik bistand, vil den norske regjering vurdere en slik anmodning positivt? Utenriksministeren kommenterte ikke den langtrekking som har vært med hensyn til å få den formelle invitasjonen fra den libanesiske regjering, noe som bl.a. har medført at Tyskland har utsatt sin beslutning. Ser utenriksministeren på dette som å være bare formelle ting, eller er det et reelt politisk problem innad i den libanesiske regjering knyttet til dette?


Jeg synes debatten så langt har vært klargjørende, og jeg har den tillit til helseministeren at de to forhold jeg har påpekt, blir det ryddet opp i. Det gjelder både legevakttjeneste/akutthjelp og henvisningspraksisen. Når representanten Asmund Kristoffersen viste til at ordningen i Danmark har vart over mange år og er veldig vellykket, kan jo jeg vise til Sverige, som hadde ordningen på skinnene i to år og gikk bort fra den fordi den var for problematisk og svarte ikke til forventningene. Så her har vi begge deler å bygge på. Så sier Kristoffersen videre at akutthjelp på dagtid ikke har noe med fastlegeordningen å gjøre. Jo, den har virkelig det! Og det var jo her vi skulle prøve å gjøre situasjonen bedre for pasientene ved at fastlegene skulle pålegges dette ansvaret og ta vare på sine pasienter på dagtid. Det fungerer altså ikke overhodet! Dermed må man gjøre noe med dette, og der er jeg helt enig med representanten Olav Gunnar Ballo; jeg tror ikke vi kan løse akutthjelp på dagtid ved å bruke fastlegen og tillegge fastlegen dette ansvaret. Jeg tror rett og slett ikke det lar seg gjennomføre i praksis slik som tilstrømmingen av pasienter er på legenes kontorer hver eneste dag. Derimot er jeg helt uenig med representanten Olav Gunnar Ballo når han prøver å innbille oss at tilgangen på allmennleger har økt så betydelig på grunn av fastlegeordningen. Ja, takk for det, når man kan beregne seg en inntekt på over 800 000 kr før man i det hele tatt har sett en pasient! Dette har med markedet å gjøre, det har med penger å gjøre, når tilgangen på allmennleger har blitt så bra som den har blitt – selv om den ikke er god nok. I tillegg til det har departementet ført en meget restriktiv linje når det gjelder å godkjenne nyopprettede stillinger ved sykehusene våre, slik at sykehusene på samme tid har fått en manko på spesialister. Så til representanten Åse Gunhild Woie Duesund: Nei, det er ikke bare noe Oslo-fenomen dette, verken når det gjelder akutthjelp eller henvisningsproblematikk. Dette gjelder hele landet, og jeg vil tro at også representanten Woie Duesund har fått lignende henvendelser som jeg har fått, fra hele landet. Vi må få en ordning der pasientene ikke skal være nødt til å bruke timer på å sitte i telefonen med den ene instansen etter den andre og til slutt ikke få hjelp og kanskje sågar også miste livet under denne trafikken!


Regjeringens totale mangel på satsing på såkalt tertiærutdanning er direkte skremmende hvis vi ser det i lys av behovet nasjonen Norge vil ha for kunnskap i årene framover. Universiteter og høyskoler har blitt stemoderlig behandlet. Først ble de påført et hvileskjær, som nå nesten etterfølges av to nye hvileskjær. På toppen av det står nå også fagskolene overfor å bli påført et direkte feilskjær. Som saksordfører for fagskoleutdanning har jeg et sterkt behov for å kommentere dette. Berg-utvalget skisserte i 2000 problemene for de yrkesrettede utdanningene, som da falt mellom to stoler. Fagskoleloven ble en realitet. Et enstemmig storting gikk etter hvert inn for en statlig finansiering av de tekniske og maritime fagskolene, mens driftsansvaret fortsatt lå hos fylkeskommunene. På den måten ble fagskolene behandlet mer likeverdig med høyskoler og universiteter, som også bygger på videregående utdanning. Siden 2004 har så et enstemmig storting bedt om å få på plass en finansiering av de øvrige godkjente fagskoletilbudene, men Regjeringen har ikke levert. Som en følge av Regjeringens angrep på friskolene, valgte noen 6A-skoler å bli godkjent som fagskoler. Det er i dag over 1 100 godkjente fagskoleutdanninger, flesteparten er drevet av private. Fagskolene gir et tilbud om utdanninger som fører til en kompetanse som er viktig for samfunnet, og som etterspørres av arbeidslivet. Det gjelder f.eks. fagskoleutdanning innenfor helse- og sosialfag, mesterutdanning og IKT. Ut fra en likhets- og rettferdighetstanke er det ikke noen saklig begrunnelse for at disse fagskoletilbudene ikke skal ha samme offentlige finansiering som de tekniske og maritime fagskolene. Dette understrekes også av Karlsen-utvalget, som nylig la fram en utredning, Fagopplæring for framtida. Riktignok har Regjeringen lagt opp til en ad hocløsning i helse- og sosialfag, som gjør at kommunene kan kjøpe fagskoleutdanning, noe som i beste fall kun dekker 25 pst. av behovet. Karlsen-utvalgets utredning er nå på høring, og jeg finner det oppsiktsvekkende at regjeringspartiene, med Kristelig Folkeparti og Venstre på slep, så fundamentalt endrer fagskolenes forutsetninger mens denne saken er på høring. Både de privat drevne og de fylkeskommunalt drevne fagskolene er mot at finansieringsansvaret skal føres tilbake til fylkeskommunen. Det er kun disse politiske partiene som synes at dette er et fornuftig grep. Bakgrunnen er selvsagt at de ønsker å opprettholde tre forvaltningsnivåer i Norge. Jeg har mistanke om at det viktigste er å sikre taburetten til alle fylkespolitikerne fra disse partiene. Mange er frikjøpt i fulle stillinger, og derfor må jo noen skaffe dem litt å sysle med. Det kan jo også være hjelp til selvhjelp for en del stortingspolitikere, for da blir det mindre kamp om plassene til Stortinget. Det er i hvert fall ikke utdanningspolitikk og likeverdig behandling av tærtierutdanningene som står i fokus. Viktigheten av regionalutvikling brukes som et argument for overføringen av ansvaret. Det er regionens behov for kompetanse som skal styre utviklingen av fagskolene, heter det. Med respekt å melde, dette blir for snevert. Vi har et nasjonalt og et internasjonalt arbeidsmarked. Er det den enkelte fylkeskommune som skal vurdere kompetansebehovet i arbeidslivet? Er det virkelig noen som tror at vi med 19 fylkeskommuner som selvstendige forvaltningsnivå vil få opprettet fagskoletilbud med faglig spesialisering i de fag som ikke kan finne sin plass innenfor videregående opplæring? Er det noen som tror at den enkelte fylkeskommune ser seg økonomisk i stand til å opprette eller finansiere et tilbud om spesialisering til alle som har avlagt fag- eller svennebrev? Jeg kjenner til hvordan politikere i fylkeskommunene så på fagskolen før staten tok over finansieringen. Fagskole er ikke rettighetsbasert eller obligatorisk utdanning. Det er ikke lovpålagt oppgave å drive fagskole, så fagskolene blir en salderingspost. Kutt og nedleggelse av fagskoletilbud var resultatet. Det flertallet nå går inn for, er å føre oss tilbake til den situasjonen igjen. Samtidig ser vi at ingeniørutdanningen dokumenterer en gjennomføringsprosent på 44 pst. Mange av dem som faller fra, vil kunne være aktuelle for fagskolen. Er det noen som tror at fylkeskommunen kan se det samfunnsøkonomiske aspektet her? Er det virkelig noen som tror at fylkeskommunen kan sikre fagarbeidere smidige overganger til høyere utdanning uten at de skal måtte gå unødvendige omveier eller havne i blindveier? Hva med betydningen av internasjonaliseringsarbeidet i fagopplæring og fagskoler? Vi venter på en internasjonaliseringsmelding om høyere utdanning, men hva med det aspektet i forhold til fagopplæring? Er det noen som tror at de 19 fylkeskommunene skal drive med internasjonalisering hver for seg? Dette er en sorgens dag for fagskolene, og redningen får være at Fremskrittspartiet og Høyre må få flertall i 2009, slik at vi kan få reversert hele forslaget.


Representanten Svein Harberg viser til resultatene fra årets nasjonale prøver og spør hvilke initiativ jeg vil ta for å snu den negative utviklingen når det gjelder elevenes leseferdigheter. Representanten er særlig opptatt av tidlig innsats. Jeg skal komme tilbake til at premissene for dette spørsmålet er helt feil. Formålet med de nasjonale prøvene er å vurdere i hvilken grad skolen lykkes med å utvikle elevenes ferdigheter i lesing, regning og engelsk. Nasjonale prøver skal primært gi styringsinformasjon til skolene, til kommunene og til nasjonale myndigheter. Det er også forutsatt at prøvene skal komme til nytte for den enkelte elevs pedagogiske utvikling i samarbeid mellom lærer, elev og foresatte. Nasjonale prøver er ikke prøver i fag, men i grunnleggende ferdigheter i alle fag. Prøvene i lesing og regning tar derfor ikke bare utgangspunkt i kompetansemålene i norsk og matematikk, men også i andre fag der mål for lesing og regning er integrert. Prøvene i engelsk skiller seg fra de to andre prøvene ved at de tar utgangspunkt i kompetansemål i ett fag. Det er viktig å være oppmerksom på at de nasjonale prøvene er ulike fra år til år og derfor ikke gir informasjon om utvikling i elevenes resultater over tid. Vi er opptatt av at lærere og elever skal kunne bruke oppgavene i opplæringen og vurderingsarbeidet etter at prøvene er avholdt. Det er derfor valgt å legge ut alle oppgavene som brukes. Dette gjør det foreløpig umulig å sammenligne prøver for å beregne endringer fra et år til et annet. Det er altså ikke slik at man kan si at årets nasjonale prøver er noe bevis for en negativ utvikling eller at vi ikke lykkes med tidlig innsats. Kommuner og skoler bør likevel bruke prøvene til å se om de har forbedret seg eller ikke i forhold til andre – kommuner de sammenligner seg med, fylket eller landet. Informasjon om norske elevers utvikling over tid og på nivå får vi fra de internasjonale undersøkelsene som PISA, TIMSS og PIRLS. PISA lesing viste i 2010 en positiv utvikling i norske ungdomsskolelevers leseferdigheter. PIRLS-resultatene, som offentliggjøres i desember, vil vise hvilken utvikling norske elevers leseferdigheter på 4. og 5. trinn har hatt. Vi har holdt et kontinuerlig trykk på lesing i grunnopplæringen fra strategien Gi rom for lesing! 2003–2007, innføring av lesing som en av de grunnleggende ferdighetene i Kunnskapsløftet i 2006. Timetallet i norsk ble utvidet fra 2008, og samtidig ble læreplanen justert for å styrke leseferdigheten, særlig på de tidligste årstrinnene. Lesesatsingen for 2011–2014 omfatter en rekke tiltak, både kompetansehevingstiltak og lesestimuleringstiltak. I 2013 fastsetter jeg ny læreplan i norsk, sammen med reviderte læreplaner for engelsk, matematikk, samfunnsfag og naturfag. Til grunn for dette arbeidet ligger et rammeverk for grunnleggende ferdigheter.


Den rød-grønne perioden på Stortinget startet med at enkelte partier i konstellasjonen sto ute på plenen og protesterte mot sin egen regjering. Jeg har registrert at det har skjedd også i dag. Det er en fin måte å markere slutten på en rød-grønn periode på. Jeg venter fortsatt på at finansministeren skal engasjere seg i denne debatten. Det er et paradoks at regjeringen på den ene siden har innført et oljeskatteregime som stimulerer til økt letevirksomhet – ved at en faktisk får kontant betaling når en gjennomfører det, som et forskudd på skatt – men på den andre siden skal ha en politikk som reduserer antall prosjekter som blir realisert, som følge av denne letevirksomheten. Det virker litt selvmotsigende. Finansministeren har altså ikke villet delta i denne debatten. Hadde en vært fra et av de andre partiene, hadde en gjerne sagt det var feigt. Slike ord bruker vi ikke i Fremskrittspartiet. Jeg er veldig glad for at i hvert fall SV har avklart hva som er regjeringens politikk, nemlig at prosjektene skal utsettes og skal avlyses. Det fikk vi bekreftet av forrige taler. Jeg håper at også Arbeiderpartiet er mann nok til å vedkjenne seg – når de er ute i debatter – hva som er konsekvensene av deres politikk.


Nå er det slik at regjeringen har sittet noen få uker, og vi er ikke ferdige med å konkludere i hvordan vi skal jobbe videre på alle områder. Så er det slik at det er satt ned et utvalg som skal utrede et helhetlig system for håndteringen av akutte sykdommer og skader. Vi legger også inn 50 mill. kr til styrking av legevakten, og i akuttmedisinforskriften foregår det nå en revidering, slik at samlet sett er dette arbeidet godt påbegynt. Når dette er på plass og vi har alle fakta på bordet, kan det godt tenkes at vi trenger å fremme den etterlyste planen.


Jan Tore Sanner kan åpenbart ikke skjønne konsekvensene av det innlegget han nettopp holdt. Før valget lovet Jan Tore Sanner og Høyre at man skulle ha 16 milliarder kr i skattelette. Da sa vi: 16 milliarder kr i skattelette? Dette er penger vi i stedet vil bruke på velferd. Vi vil heller ha velferd enn skattelette. Etter valget har Jan Tore Sanner gått rundt og sagt: Det var faktisk ikke slik at det var velferd eller skattelette, for vår dynamiske, voodooøkonomiske skattepolitikk hadde ført til at alle disse pengene hadde kommet inn igjen. Nå sier han at nei, ikke alle disse pengene vil komme inn igjen. Når man skal sammenlikne de positive effektene av skattelette for dem med lavere inntekter, må man jo sammenlikne med hvordan det hadde vært hvis man hadde brukt dem på velferd i stedet. Da sier Statistisk sentralbyrå: Ok, det hadde kanskje ført til at 20-25 pst. av skattelettekuttet hadde kommet inn igjen. Med vårt opplegg bruker vi 12-13 milliarder kr mer på velferd. Det er velferd i stedet for skattelette, det.


Carl I. Hagen har gitt uttrykk for hva flertallet, bestående av ham selv og Inge Lønning, mener i Presidentskapet – avgjort med Carl I. Hagens dobbeltstemme. Jeg vil bare tydeliggjøre hva mindretallet, som består av undertegnede og Ola T. Lånke, har gitt uttrykk for. Den ordinære måten man behandler representantforslag på, og som er den absolutte hovedregel – det er veldig få unntak – er at det sendes til den aktuelle fagkomité og behandles der. Den aktuelle fagkomité i dette tilfellet er justiskomiteen. Hvis man skulle brukt Carl I. Hagens resonnement, at man skal fatte et vedtak direkte i salen fordi det er en offentlig debatt omkring et spørsmål, vil jo det være helt lammende for den offentlige debatten. Jeg kan ikke skjønne logikken i det i det hele tatt. I tillegg er det slik at Politiets Fellesforbund, som er imot dette forbudet – helt uavhengig av hva man måtte mene om det – har bedt om at det blir en høring. Konsekvensen av det Carl I. Hagen her foreslår, er at man fratar organisasjonene muligheten til å komme med innspill i forbindelse med høring. Man bryter altså inn i forhold til det de som selv har uttrykt skepsis, har sagt at de ønsker. Derfor er det for mindretallet helt logisk at man følger helt ordinær prosedyre her. Dette går til justiskomiteen til behandling, man får opp den debatten som Carl I. Hagen etterlyser, på helt ordinært vis, og man får også Regjeringens syn i behandlingen i komiteen. Det er ingen grunn til at det skal gjøres annerledes her.


Når Sosialistisk Venstreparti og Venstre foreslår et lobbyregister, eller nærmere presisert, legger fram forslag om at det skal utarbeides forslag til en registreringsording for dem som oppsøker Stortinget på vegne av seg sjøl eller andre for å påvirke Stortinget i saker som er til behandling, er det ut fra en genuin interesse for maksimal åpenhet rundt beslutningsprosessene. Det er viktig å vite hvem som påvirker og gir premisser for beslutningene som Stortinget tar. Saker har ofte flere sider, og det er flere forskjellige som har interesser av dem. Da er det viktig å vite, ut fra de synene som kommer fram, om det er Jørgen hattemaker eller kong Salomo som har påvirket. La det være sagt med en gang: Lobbyisme i seg sjøl er ikke noe suspekt. Lobbyisme kan være en verdifull del av demokratiet, men en lobbyist har i oppgave å påvirke politikerne til å vedta regler som gagner de interessene lobbyistene representerer. Dermed har lobbyisten makt til å sette dagsorden og legge premissene for ulike handlingsalternativ, og det skjer skjermet mot innsyn og kritisk debatt. Manglende åpenhet rundt dette kan da svekke demokratiet og muligheten til å korrigere rundt åpenbare, sterke interesser, enten det er i næringslivet eller sterke profesjonsinteresser som kan betale for dyktige lobbyister. La meg ta noen eksempler. En mektig legemiddelindustri vil ha interesse av å få sine preparater inn under blåreseptordningen. Flere ganger har vi opplevd at enten sosialkomiteen eller representanter for sosialkomiteen har foreslått at navngitte preparater kommer inn under den ordningen. Det kan godt være at det er veldig godt begrunnet og med rette, men det hadde vært av interesse å vite om det har vært spesielle legemiddelfirmaer på banen, og det hadde vært av interesse å vite hvem som hadde uformelle møter med hvem under prosessen rundt IT Fornebu. Dessuten, Regjeringas forslag fremmes vanligvis etter åpne, brede høringsprosesser. Vi vet altså hvem det er som har vært inne og gitt sine syn til kjenne, mens den samme åpenheten ikke er der rundt Stortingets arbeid fram til vedtak. Likevel, som stortingspresident Jørgen Kosmo sa, det er blitt mer åpenhet rundt Stortingets arbeid – det er det ikke tvil om. Vi har fått åpne høringer, men det er etter vår mening nødvendig å skille mellom de formelle påvirkningsformene i beslutningsprosesser, som åpne høringer, og de mer uformelle. Det er her forslaget om åpenhet rundt hvem som oppsøker stortingsrepresentanter for å påvirke, hvem de representerer, hvem de treffer, og hva saken dreier seg om, kommer inn. Et register skal fange opp direkte kontakt. Det vil ikke føre til mye ekstraarbeid, og fra før vet vi at alle som besøker Stortinget, registreres med eget navn og med navn på den de besøker. Et register kan ikke fange opp alle former for kontakt, og det er heller ikke det vi foreslår. Det er altså ikke noe argument mot åpenhet. Så hører vi at registrering av dem som besøker Stortinget i den hensikt å påvirke offentlige beslutninger, kan føre til mer fordekte møter utenom Stortinget. Det var jo også det representanten Kosmo sa. Ja, jeg skal se den stortingsrepresentanten som har tid til å møte utallige folk utenfor Stortinget. Slike argumenter har alltid kommet på banen når det har vært fremmet forslag om mer åpenhet. Det var også det vi hørte da vi skulle åpne fylkesutvalgsmøtene i Hordaland. Disse argumentene har altså ikke slått til. Mer åpenhet på noen områder framtvinger mer åpenhet på andre områder. Det er et viktig argument. Maktutredningen viser at norske stortingsrepresentanter oppfatter profesjonelle lobbyisters innflytelse som relativt stor i de sakene hvor profesjonelle lobbyister har vært engasjert. Den samme undersøkelsen viser at fire av fem stortingsrepresentanter mener at profesjonell lobbyisme bør synliggjøres. Med andre ord, det er altså ikke samsvar mellom dette og flertallsforslaget fra presidentskapet. Igjen – jeg må presisere – det at lobbyister gir premisser for beslutninger eller påvirker på en eller annen måte, er i seg sjøl ikke noen fare for demokratiet. Det kan til og med være bra for demokratiet, for lobbyister kan være en viktig demokratisk kilde til supplerende og utfyllende informasjon. Sjøl har jeg fått masse bra tilleggsinformasjon når jeg har snakket med folk fra f.eks. kulturlivet. Mange av dem gjør det av idealistiske grunner og ubetalt. Jeg er ganske sikker på at vi alle er blitt klokere av de forskjellige kontaktene vi har hatt. Men lobbyisme utfordrer likhetsprinsippet og offentlighetsprinsippet. Omsetningen av profesjonelle lobbytjenester økte gjennom hele 1990-tallet. Det er heller ikke noe galt i det, men det er et faktum at det er ulike muligheter til å kjøpe seg lobbytjenester, og dermed kan noen påvirke på bekostning av andres interesser. Slik skapes mistillit til det politiske systemet. Derfor er det viktig å få fram åpenhet rundt påvirkning. Jeg er ganske overbevist om at de som har helt rent mel i posen, ikke vil ha noe imot en slik registreringsordning. Jeg tar opp forslaget mitt, som er inntatt i innstillingen.


Vi kunne lese i Nationen i uken som var, at dere lovte bot og bedring i neste års landbruksbudsjett, der alt skulle bli så mye bedre. Dere har med andre ord innrømmet at dere har gjort en veldig dårlig jobb i år – som jeg for så vidt støtter dere i, dere har gjort en dårlig jobb. Mitt spørsmål til representanten blir: Kan du nevne tre ting som du skal ha i verktøykassen din og gi til bøndene neste år, for å unngå at bøndene må flytte fra det de har, og til byen – for eventuelt å prøve å få en mulighet til å overleve?


Jeg vil takke for spørsmålet. Rovvilt er en viktig og verdifull del av det norske naturmangfoldet, og rovviltforvaltningen er som kjent grundig behandlet i Stortinget. Gjennom rovviltforliket er det klargjort at vi i Norge årlig skal ha 39 ynglinger av jerv, 65 ynglinger av gaupe, 15 ynglinger av bjørn og tre ynglinger av ulv innenfor forvaltningsområdet for ulv. Et av hovedprinsippene for rovviltforvaltningen er at rovvilt og utmarksbasert beitenæring skal være arealdifferensiert, noe som innebærer at beitebruk og rovvilt gis ulik prioritet i forskjellige deler av landet. For jerv er det bl.a. for rovviltregion 1 ikke fastsatt mål om yngling. Regionen omfatter Sogn og Fjordane, Hordaland, Rogaland og Vest-Agder. Jeg vil understreke at prinsippet om arealdifferensiering ikke er ensbetydende med at områder som er prioritert til beitebruk, til enhver tid skal være frie for rovvilt, eller at beitedyr skal utelukkes i områder hvor rovvilt gis prioritet. Jerv og annet rovvilt har stor vandringskapasitet, noe som tilsier at de til tider også vil oppholde seg i prioriterte beiteområder. Den geografiske beliggenheten til Luster medfører at det fra tid til annen vil vandre inn jerv fra nærliggende områder, uavhengig av hvilke administrative grenser vi tegner på kartet. Slik sett må det derfor også i framtiden påregnes at det vil være jerv i området. Samtidig vil jeg presisere at terskelen for felling av rovvilt er lav i områder hvor beitebruk har forrang foran rovvilt, slik som i Luster kommune. I Luster er det siden 2005 registrert tre ynglinger av jerv. I samtlige hi er mordyr og unger tatt ut og avlivet av Statens naturoppsyn. I tillegg er en rekke enkeltdyr felt med bruk av helikopter. I 2009 er det i Luster tatt ut elleve dyr fordelt på to hiuttak og fem enkeltdyr etter vedtak fra Direktoratet for naturforvaltning. Dette viser at miljøforvaltningen allerede iverksetter nødvendige tiltak i tråd med forvaltningsmålene for region 1. På landsbasis har hiuttak og ekstraordinære fellinger de siste årene medført at det reelle antallet ynglinger før beiteslipp har ligget svært nær bestandsmålet. I 2007 var det etter ekstraordinære uttak 40 ynglinger, mens det i 2008 var 41 ynglinger. Dette er ensbetydende med et høyt presisjonsnivå i forvaltningen, og det er derfor ikke relevant å snakke om noen overoppfylling av det nasjonale bestandsmålet for jerv.


Saken ble behørig og grundig debattert i Stortinget den 4. april. Det gjelder selvfølgelig implementering av DLD – datalagringsdirektivet. På vegne av partiene Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti. Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre vil jeg fremme følgende forslag: «Lovvedtaket bifalles ikke.» Anmerkning: «Lovforslaget bør henlegges.»


Som representanten Gundersen vet, er dette en stortingsmelding. En melding er ikke en proposisjon. Her anviser man tiltak som man vil komme tilbake til i den konkrete oppfølging. I så måte er denne meldingen i form og innhold akkurat som andre stortingsmeldinger av denne karakter. Vi vet godt hva dette vil koste. Hva én time ekstra i skolen koster, vet vi godt. Det har også komiteen spurt om og fått svar på. Dette er noe vi vil komme tilbake til. Vi vet også roughly hvor mange nye lærerårsverk dette vil medføre. Det kan være 3 000–4 000, litt avhengig av hvordan man løser en del av utfordringene i skolen. Det er klart at en utvidelse av timetallet koster penger, men vi mener at dette er helt avgjørende for å oppnå bedre resultat for barna våre. Det er derfor en utvidelse av timetallet også har et innhold, nemlig matematikk, engelsk, norsk, som er basisfagene i skolen, fysisk aktivitet, som er helt avgjørende for at barna skal få balanse i dette, samt frukt og grønt og leksehjelp. Totalt sett vil dette være et knippe av tiltak som vil gjøre at barna våre lykkes bedre. Denne meldingen viser veldig entydig sammenhengen mellom barns utvikling de første årene i skolen, også før de begynner på skolen, og det at svært mange dessverre ramler fra når de kommer til videregående skole, fordi de ikke har tilegnet seg grunnleggende ferdigheter. Vår invitasjon til samarbeid, også med Høyre, om disse viktige tiltak er reell.


På vegne av representantene Siri Hall Arnøy, Heikki Holmås, Ågot Valle og meg selv vil jeg sette fram forslag om endring av § 50 i Grunnloven. Forslaget dreier seg om å endre stemmerettsalderen fra 18 år til 16 år ved stortingsvalg.


La meg bare gjenta det aller viktigste nå ved slutten av debatten, nemlig at Stortinget i denne saken har funnet fram til et nasjonalt kompromiss – et kompromiss hvor ulike næringer på en balansert måte kan føres framover. Ja, olje- og gassnæringen, og ja, Ketil Solvik-Olsen: Jeg deltar gjerne på oljemesse i Stavanger. Jeg har deltatt på slike messer. Jeg var sågar nettopp og åpnet en slik messe i Ghana, nettopp for å kunne legge til rette for en olje- og gassnæring som driver på en miljømessig forsvarlig måte. Men den behøver ikke å bore absolutt alle steder. Og dersom det er ett område langs kysten som det må være mulig å la være å åpne, så er dét det mest sårbare området sett fra et miljøståsted, nemlig Lofoten og Vesterålen. Men vi har også en olje- og gassnæring, og ja, reiseliv – jeg forundrer meg over at Høyre snakker ned reiselivets betydning i stedet for å se hvor viktig reiselivet er – og ja, en fiskerinæring, som er den viktigste kulturbæreren langs kysten, men alt dette innenfor en miljømessig forsvarlig ramme. Men det som likevel gjenstår som det store paradokset i debatten, som det må være lov å påpeke – jeg skjønner at Høyre og Fremskrittspartiet blir sure for det – er at Høyre og Fremskrittspartiet i replikker til SV har brukt denne debatten til å hamre på at SV har overkjørt Arbeiderpartiet når vi har kommet fram til et nasjonalt kompromiss, og i replikker til Arbeiderpartiet sier at Arbeiderpartiet har blitt overkjørt av SV og Senterpartiet når vi har kommet fram til et nasjonalt kompromiss. Og så sies det fra Solvik-Olsens side at hvis man ønsker rask igangsetting av olje- og gassvirksomhet etter valget i 2013, må man stemme på Høyre og Fremskrittspartiet. Da må jo det bety ett av to: Enten betyr det at Høyre og Fremskrittspartiet ikke har tenkt å invitere Kristelig Folkeparti og Venstre inn i en regjering, eller det betyr at Fremskrittspartiet og Høyre ikke har tenkt å ta hensyn til oppfatningen til Kristelig Folkeparti og Venstre. Nå har taler etter taler fra Kristelig Folkeparti i denne saken sagt at de er 99 pst. enige med regjeringen. De er enige med regjeringen i at vi trenger et nasjonalt kompromiss. De er enige med regjeringen i at vi ikke skal åpne for olje- og gassvirksomhet i Lofoten og Vesterålen. Hører ikke Høyre og Fremskrittspartiet hva de sier? Vil de ikke høre hva Kristelig Folkeparti og Venstre sier? Eller har de bare tenkt glatt å overkjøre Kristelig Folkeparti og Venstre i en slik regjeringsdannelse? Dette må det være lov å påpeke, og vi må kunne få et svar. Er svaret at man har tenkt å gå i regjering uten Kristelig Folkeparti og Venstre, eller er svaret at man har tenkt å overkjøre Kristelig Folkeparti og Venstre eller ikke høre på hva de sier og ikke regne dem som selvstendige partier med en egen oppfatning?


Det vi får gjere her i dag gjennom dette vedtaket som kjem til å bli gjort, er at vi får følgt opp den gjevargleda som det norske folket har vist gjennom innsamlingsaksjonar osv. Eg seier meg og heilt samd i det saksordføraren sa. Men eg vil ta opp litt dette med at det ikkje var sett noka øvre grense på 1 milliard. Frå partia sitt møte med Regjeringa blei det sagt at dersom det var behov for det, kunne det vere moglegheit for ytterlegare auke. Det som har vore aktuelt i denne samanhengen, er sjølvsagt ein førespurnad frå WHO om vaksineprogram og eit konkret prosjekt med støtte på 140 mill. kr til området. Eg vil gjerne be statsråden kommentere akkurat det. Det er ingen tvil om at det ikkje bør vere noka øvre grense i ein slik tragedie som dette. Vaksine vil sjølvsagt vere ein god del av det langsiktige arbeidet. No viser vi at vi er oppe og går med nødhjelp og overgangsbistand, men også det langsiktige må inn. Det gjeld ikkje minst dette med gjeldslette og alt det som skjer på denne fronten. Noreg må også på best mogleg måte prøve å følgje opp forslaga til Englands finansminister. Vi veit at t.d. Indonesia bruker mange, mange pengar på å betale gjeld - utan at det har vore oppe til nokon gjeldskontroll, er det ingen tvil om at delar av den gamle Suhartos gjeld er diktatorgjeld som millionar av menneske i Indonesia lir under kvar dag. Då må det vere moglegheiter for å få til eit engasjement. Då må det også vere moglegheiter for at Indonesia skal sleppe å betale meir på gjelda enn dei bruker på enkle ting som husbygging og skolegang. Det håper eg at vi kan få nokre kommentarar om frå statsråden. SV sluttar elles fullstendig opp om det som ligg føre her.


Jeg mener at vi la godt til rette for en variert bruksstruktur også i fjor. Det ble gjort noen endringer. Jeg mener at totalen var veldig god. Det som er viktig for denne regjeringen, er å legge til rette også for heltidsbønder, at flere skal kunne leve av gårdens ressurser. På mine mange reiser i Norge har jeg sett med egne øyne at det ikke har så mye med størrelsen å gjøre, men med hva man gjør ut av gårdsbruket. Jeg har besøkt små geitebruk der en har ansatt fem personer fordi en driver med turisme, man driver med gårdsbutikk, man yster ost – man har mange ben å stå på. Det er også bakgrunnen for at regjeringen har bestemt seg for å legge fram en egen stortingsmelding om gründerskap og verdiskaping i landbruket, slik at flere kan få mulighet til å leve av gårdens ressurser. Det var også grunnen til at vi i det jordbruksoppgjøret vi har bak oss, økte investeringsmidlene gjennom Innovasjon Norge med 30 pst. – nesten 100 mill. kr tilgjengelig for dem som er gründere i landbruket.


La meg få begynne med begynnelsen. Det som er hovedpoenget i denne saken, er følgende: Energi er nødvendig for å sørge for utvikling i utviklingslandene. 85 pst. av verdens energi kommer fra fossile kilder. Det er ikke bærekraftig, det skjønner alle. Det skaper klimaproblemer. Noe av det som vi bidrar til, og som vi tjener oss steinrike på, er vekst og velstand i deler av verden som tidligere nettopp ikke har hatt det. Og så er poenget: Hvordan skal vi raskest mulig kunne legge om fra et samfunn basert på 85 pst. fossile energikilder til et samfunn basert på mye mindre bruk av slike energikilder, og der vi klarer å ta i bruk renseteknologi - noe Norge går i bresjen for å få til - for å sørge for at den CO2-en som forbrennes, ikke slippes ut i atmosfæren og skaper dramatiske klimaendringer? Lavutslippsutvalget mener at i transportsektoren - som i 2004 utgjorde ca. 30 pst. av utslippene for Norges vedkommende - er vi nødt til å ta grep. Det er to grep vi må ta. Det ene er å sørge for at vi raskest mulig får mer effektive motorer. En måte å gjøre det på er å si som Regjeringen, at effektive biler som slipper ut mindre CO2, skal være billigere enn store, drivstoffslukende biler. Den veien vi har begynt å gå - utslippene fra nye solgte biler er redusert med 10 pst. - skal vi fortsette å gå i årene som kommer. La oss si det slik: Vi får ikke akkurat drahjelp fra Fremskrittspartiet i den retningen, men det er en politikk som de fleste andre partiene her på Stortinget er med på. Den andre måten for å få gjort noe med dette, ifølge Lavutslippsutvalget, er gjennom en omfattende dreining av bruken av drivstoff over til biodrivstoff. Hvorfor er dette viktig? Jo, det er viktig av to grunner. Selv om vi allerede om en to års tid fra neste år skulle kunne introdusere effektive hybridbiler som kan lades, vil biler i Norge som blir kjøpt i år, kjøre på veiene de neste 20 årene. Ser vi på en del andre land i verden, ser vi en bilpark som kanskje er enda eldre. Bilene der vil ha behov for drivstoff, og hvis vi skal gjøre noe for å produsere det drivstoffet mest mulig miljøvennlig, handler det om å sørge for at det satses på biodrivstoff. Noe jeg har stor tro på, er at vi i større grad går over til plugg-inn-hybridbiler - som både Toyota og flere andre vil lansere i årene som kommer - som nettopp gir oss en mulighet til å bruke ren fornybar energi til å lade batterier. Det vil være en veldig effektiv måte å utnytte energien på. Men også disse bilene vil - når det gjelder lange avstander - ha behov for et eller annet drivstoff. Og hva er vel bedre enn biodrivstoff i den sammenheng? Dette er noe som ikke bare er viktig for oss i Norge. Det er også viktig for alle de landene som i dag bruker store mengder av sine sårt tiltrengte valutareserver til å betale dyrt for den oljen som produseres i verden. Derfor har bl.a. statslederen i Senegal tatt initiativ til et samarbeid både med EU og med Brasil for å lage et afrikansk «biodrivstoff-OPEC» - for å benytte det regnet som faller rundt ekvator, til å utvikle biodrivstoffproduksjon, både til glede for det landet og til glede for dem av oss som er avhengige av drivstoffet. Jeg synes det er veldig viktig det som Per Olaf Lundteigen trakk opp i forrige innlegg om mat, og som flere talere har trukket opp her, også interpellanten, nemlig at det er veldig rart hvordan denne debatten rundt økte matvarepriser raskt er blitt penset inn på biodrivstoff. Det er ingen tvil om at det fins bra biodrivstoff og dårlig biodrivstoff. Det er heller ingen tvil om at mye av matvareressursene som fins i verden i dag, går til å produsere helt andre ting enn mat til mennesker. Det er eksempelvis slik som Per Olaf Lundteigen var inne på, at vi har hatt 40 pst. økning i dyrefôrimporten i Norge fra 2000 til 2007. Det er ingen tvil om at vi gjennom vårt kjøttforbruk - gjennom forbruk av kyllingkjøtt, grisekjøtt og i og for seg også lakseoppdrett - er med på å bidra til å tappe verden for matvareressurser fordi vi vil ha denne typen kjøttproduksjon istedenfor. Dette er en debatt som kommer til å gå i tiden som kommer. Jeg tror at vi alle sammen skal være enige om at bra biodrivstoff er bra, og la oss få bruke det.


Jeg vil først få lov til – kanskje litt uvanlig – å rette en trykkfeil i innstillingen. Det kan være at trykkfeilen i innstillingen har kommet fordi den samme trykkfeilen muligens har vært i Dokument nr. 8-forslaget. Det gjelder tabellen på side 2 i innstillingen. Der står det «Kjøp av operasjoner i utlandet med mer enn 3 års ventetid i Norge». Det skal selvsagt være «3 måneder» og ikke «3 år». Jeg ber om at dette blir notert, slik at man er klar over det. Så må jeg si at nå er vi inne i en virkelig merkverdig debatt. Jeg var veldig glad for innlegget til Øystein Djupedal, for han har den samme tilnærmingen som oss, nemlig at denne hellige kua som balansen i realiteten er for de andre, må vi se på når det gjelder de enkelte forslags virkning på økonomien, vi må ikke bare se på det tallet. Det er for så vidt også vårt utgangspunkt. Problemet svarte ikke hr. Djupedal på. Problemet er nettopp at hvis noen nå foreslår noe som ikke har noen innvirkning på aktiviteten i norsk økonomi, begrunner ikke Arbeiderpartiet, Høyre og de tre tidligere regjeringspartier sitt nei gjennom å se på den saken som er oppe til behandling, men de viser til at dette vil øke etterspørselen i norsk økonomi og påvirke balansen. Det er jo det som er problemet, at det å få flertall for helt åpenbart fornuftige forslag, stoppes av skredderne i Finansdepartementet, som har innbilt en del politikere at en krone er en krone uansett hvordan den er brukt, og hvor den er brukt. Og så må balansen holdes uansett. Det er en politisk argumentasjon, hvor man har lært noen setninger av disse skredderne. Siden prøver Djupedal og vi å si at jamen, keiseren er egentlig naken. Dette dere går rundt og sier, er ikke riktig, han har ikke flotte klær. Balansen er heller ikke slik. Det er forskjell på en krone brukt i utlandet og en krone brukt i hjemlandet. Det er forskjell på å øke offentlige utgifter og å redusere avgifter. Vi må se på virkningen av det enkelte forslag til bevilgning og se hvorledes det virker inn på totaløkonomien. Vi fikk det, som Siv Jensen sa, meget godt illustrert i et møte i vår gruppe med Byggenæringens Landsforening for noen dager siden. De sa at når det gjelder byggemarkedet for nye hus, er det ganske bra balanse. Der er det full sysselsetting, og der har de kapasitet til det de nå gjør. Men på anleggssiden er det vel 71 av 74 borerigger i landet som står stille, og det er permisjon i entreprenørenes anleggsavdelinger. Med andre ord: Økt bevilgning til å bygge noen flere veier, bruer og tunneler ville hindret permitteringer. Det ville ikke hatt noen annen virkning på norsk økonomi enn at vi ville fått hindret permitteringer og utnyttet den kapasitet på mennesker og maskiner som er tilgjengelig. Det er først i det øyeblikk man bevilger mer enn det er kapasitet til, at man eventuelt kan få lønnsglidning og etterspørselsvirkning fordi etterspørselen er større enn tilbudet. Der er det altså en slik situasjon. La meg ta en annen situasjon, som er enda verre. Stortingsflertallet sier stadig vekk at det er et problem i sykehusene på grunn av mangel på kapasitet i form av faglig kvalifisert personell, sykepleiere, hjelpepleiere og kanskje også leger o.a. Og Arbeiderpartiet har sagt at det kommer ikke sykepleiere opp av borehullene. Det er helt riktig, det, men det kommer noe opp av borehullene som kan gjøre at vi får en langt bedre utnyttelse og større produktivitet av de sykepleierne vi har, nemlig nytt, moderne utstyr. Hvis man har en situasjon i et sykehus – og det har man i mange sykehus – hvor en sykepleier på en jobb bruker fire timer med det utstyret de har i dag, for å gjøre en operasjon eller en behandling, kan kanskje nytt utstyr få den sykepleieren til å gjøre fire behandlinger på de fire timene, med en firedobling av effektiviteten. Da har vi ikke fått noen nye sykepleiere, men kapasiteten på arbeidsutøvelsen til den sykepleieren er gått opp til det firedobbelte, eller over det dobbelte, fordi vi har brukt oljepengene til å kjøpe moderne utstyr i utlandet og skiftet ut det gamle. Det ville være nøyaktig den virkningen at, ja, da kommer det faktisk flere sykepleiere opp av borehullene i form av penger til å kjøpe sykehusutstyr i utlandet, som ikke har noen innvirkning på norsk økonomi. Og så sier Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett at det er nettopp der de skal spare, på en av de mest produktive og nødvendige investeringer vi har som kan bedre kapasiteten der hvor det er mangel på arbeidskraft, og få mer ut av den arbeidskraften vi har. Nå sier de at det skal spares inn krone for krone. Finansminister Schjøtt-Pedersen har nesten ikke snakket sant her oppe. For under revidert er det krone for krone, og det er ikke noen forskjell på å bruke en krone til sykehusutstyr og en krone i økt støtte eventuelt til produksjon av matvarer, hvor sysselsettingen er tredobbelt så stor som det er behov for, og man har masse arbeidskraftreserver. Det er det vi prøver å sette søkelyset på. Denne tanken om at man ser det slik at hver enkelt krone har samme virkning – Lars Gunnar Lie var vel inne på dette med makroøkonomiske modeller. Ta hensyn til dette, sies det fra Schjøtt-Pedersen. Det er her jeg kommer inn på skredderne, for det er ingen andre enn noen få mennesker i Finansdepartementet som vet hvordan de makroøkonomiske modellene er konstruert, og tenk om noen av de skredderne har gjort noen alvorlige feilvurderinger? Da bygger de hele den økonomiske politikken på disse ukjente makroøkonomiske modellene, de fem, åtte, fjorten folkene oppe i Finansdepartementet som ingen kontrollerer, og så går flertallet rundt og sier at de må se på dem, fordi skredderne der oppe i Finansdepartementet har sagt at slik er det. Og så går man rett på, selv om man ikke skjønner noe som helst selv. Det er det vi vil ha slutt på. For det er ikke slik. Schjøtt-Pedersen glemte å si at når han reviderer nasjonalbudsjettet, det planøkonomiske styringsverktøyet vårt, i revidert, behandler han krone for krone. Hvis man ikke vil tro meg på mitt ord, kan man se på side 7, tabell 1.2, som nettopp viser krone for krone hvorledes man skal dekke inn de 5 218 mill. kr som er – skal vi si – gamle, arvede regninger, eller regninger som må dekkes. Det som er enda morsommere, eller tristere, er at man ikke skal dekke inn det totale beløp gjennom utgiftskutt. Man regner med at man får økte renteinntekter fra statsbankene på 855 mill. kr, økt aksjeutbytte på 866 mill. kr og en foreslått avgiftslettelse motsatt vei på 47 mill. kr, slik at det blir 3 544 mill. kr som skal dekkes inn krone for krone. Og så glemmer man at skatte- og avgiftsøkningsanslaget er gått opp med over fem milliarder kr. Altså: Anslag på utgiftene som blir høyere, skal dekkes inn. Men det skal ikke kunne dekkes inn av den tilsvarende post på den andre siden, nemlig skatte- og avgiftsinntekter, som også anslaget har vært galt for. Det er – huff, hr. president, jeg må passe meg for ikke å bruke uparlamentariske uttrykk – en måte som kun har ett formål, og det er å sørge for at det blir verre for det norske samfunn og verre for norske borgere enn det det burde ha vært. La meg også nevne et annet forhold – så skal jeg komme tilbake til denne saken om et øyeblikk – dette med å dekke inn regelstyrte ordninger under folketrygden. Jeg har sittet åtte år i finanskomiteen jeg også, og det var aldri snakk om å gjøre noe med anslagsendringer i revidert nasjonalbudsjett – aldri. Der hvor det gjaldt reelle vedtak, fattet man vedtak, men det var aldri snakk om at anslagsendringer hadde noe med budsjettstyring å gjøre, at man skulle dekke inn feilberegninger om utviklingen når det gjaldt hvor mange biler som ble solgt, hvor mange pensjonister som holdt liv i seg litt lenger enn skredderne i Finansdepartementet hadde regnet med, at det ble røkt og drukket litt mer eller litt mindre, og at noen hadde kjøpt litt mer varer og tjenester og dermed påvirket momsen. Plutselig nå skal man bruke det som begrunnelse for å kutte i fornuftige utgiftsområder. Hr. Børge Brende sa at også Fremskrittspartiet vil kutte i utgifter. Ja, selvsagt vil vi det. Men vårt kriterium for å kutte utgifter i de offentlige budsjetter er at det er utgifter som er enten ufornuftige, eller som på en annen måte ikke er verdt det kostnaden er. Det er ikke fordi vi ønsker å bruke mer penger på et annet område. Hvis det andre området i seg selv ikke har noen negative konsekvenser, vil vi gjerne gjøre det, men hvis det er ufornuftige bevilgninger, kutter vi dem. Det å skille mellom unødvendige investeringer og nødvendige investeringer til beste for det norske samfunn, de menneskene som bor i dette land, er for oss veldig viktig. Og når begrunnelsen for å si nei til fornuftige ting er at det påvirker presset i norsk økonomi, vil vi forsøke oss med å si: La oss ta ut det som ikke har noen innvirkning på norsk økonomi. Selvsagt kan man ikke her finne ut nøyaktig på kronen eller prosenten virkningen på norsk økonomi, men vi vet en del hovedting. Vi vet, som det er sagt, at en stor del av u-hjelpen ikke får noen innvirkning på norsk økonomi – det gjelder selvsagt ikke NORAD og alle lønninger osv., men størstedelen. Nå har man, fordi det har vært et såkalt press i økonomien – som jeg mener er selvoppfunnet av disse skredderne når en ser på arbeidsledigheten på 90 000 – foreslått at vi skal la være å kjøpe jagerfly for å få dekning for noen innenlands utgifter. Som om kjøp av jagerfly skulle ha noen innvirkning på norsk økonomi! Flygerne skal vi jo allikevel ha til de flyene vi allerede har. De skal bare få nytt materiell. De skal selvsagt få en viss opplæring, men i forhold til investeringskostnadene, som er mange hundre millioner pr. fly, så vidt jeg vet, er det bagatellmessig. Men man går altså inn for å redusere kjøp av jagerfly fra utlandet fordi det har vært noe mer utbetaling av uføretrygd. Og så skulle man i hvert fall tro – la meg ta det til slutt – at Finansdepartementet og finansministeren hadde vært helt konsekvente i alt det de gjør her, og behandlet alle utgifter og inntekter likt. Men det står på side 7: «Regjeringen har tidligere i år foreslått en gjeldsnedskriving på 6,7 mdr. kroner for NSB Gardermobanen AS. Beløpet tilbakeføres til statskassen i forbindelse med sletting av gjelden i kapitalregnskapet. En har valgt å holde disse transaksjonene utenfor når en vurderer etterspørselsimpulsene fra finanspolitikken mot norsk økonomi.» Når det passer Regjeringen å holde noen milliarder utenfor, gjør de det! Men så kan man jo si at det var i tidligere tider. Ja, det var 2 milliarder i året de tre årene det tok å bygge denne banen. Der får jeg vise til det som Djupedal sa, om at denne finstyringen som man legger opp til i revidert, er fullstendig meningsløs. Dette viser hvordan ting som ses på isolert, har en helt annen virkning enn slik Regjeringen nå fremstiller det. Altså: Bare det å organisere et investeringstiltak som aksjeselskapsmodell i stedet for som stat, fjerner milliarder av kroner hvis det er et relativt stort prosjekt. Og denne finstyringen, hvor man nå har gått ned til et beløp som er 0,1 pst. av BNP som må strammes inn krone for krone – hvis vi sier vi har et nasjonalbudsjett på omtrent 1 200 milliarder kr, er altså 1,2 milliarder kr, som er 0,1 pst., et beløp som får finansministeren til å si at dette er overoppheting av økonomien. Det er fullstendig meningsløst at man har opphøyet denne balansen til en sånn hellig ku at man gjør dumme ting med det norske samfunn i form av å kutte ut helt nødvendige utgifter og øke skatter og avgifter helt unødvendig i et land som ikke har noen økonomiske problemer. Og nå lar vi den finanspolitiske, makroøkonomiske etterspørsel og snakk om press i økonomien, som ikke er noen «fin» vitenskap, styre oss ned i sluttdetaljene. Det er bare én sammenligning som er relevant, og det er «Keiserens nye klær». Vi i Fremskrittspartiet er glade for at vi tilhører den lille gjengen med den lille gutten som sier fra om at vi ikke vil være med på dette lenger. Vi vil gjøre hva vi kan for å få dette flertallet til selv å bruke hodet, ikke bare følge noen makroøkonomiske modeller som man selv aldri har sett innholdet av eller vet hvordan virker, men bare stoler på noen i Finansdepartementet som har den filosofi at enhver krone brukt i Norge, er en bortkastet krone. Det synet deler ikke vi!


Jeg hadde egentlig ikke tenkt å forlenge debatten, da Morten Høglund på en utmerket måte har gjort rede for Fremskrittspartiets syn på det området vi behandler i dag. Det som fikk meg til å ta ordet, er det Bjørn Jacobsen snakket om angående herre-knekt-forholdet, og hvordan man prøver å utligne dette. Thorbjørn Jagland var også inne på at årlig bistand til Afrika kanskje ikke har hjulpet Afrika opp et nivå, at man kanskje burde se på andre måter å gjøre det på. Når det så gjelder land til land-bistand, som også Inge Lønning var inne på, virker det for meg som om det er herre til herre-bistand, som et apropos til det Bjørn Jacobsen var inne på, herre-knekt. I stedet for å hjelpe knekten opp på herre-nivå vil en herre til herre-bistand holde knekten nede for å opprettholde herrens posisjon. Det vil også i mange tilfeller opprettholde gapet mellom fattig og rik. Når det gjelder nødhjelp, er vi vel alle enige om at der bør vi yte, men i den tragiske situasjon vi har hatt med tsunamibølgen som har herjet, har man også fått den tilbakemelding fra de land som nå får nødhjelp fra oss, at man ønsker hjelp til å bygge opp infrastruktur for å yte hjelp til selvhjelp - det er det man egentlig ønsker. Jeg tror at en direkte bistand til akkurat det formålet og der det er behov, er det beste. Det er en ting som vi kanskje er uenige om. Et annet problem når det gjelder det emnet vi snakker om i dag, er egentlig dobbel administrasjon og mangel på samordning. Jeg har bl.a. vært i flyktningleirer i Afrika hvor flere hjelpeorganisasjoner har hatt tilhold i samme leir og gjort det samme. Så er da spørsmålet: Hvordan fordeler vi det vi yter? Nivået er vi nok uenige om, men hvordan skal fordelingen være? Jeg tror at en fordeling gjennom frivillige organisasjoner under kontroll vil være effektivt, også gjennom FN. Men FN består av mange ulike hjelpeorganisasjoner, og derfor må man kanskje gi føringer, iallfall en avklaring av på hvilken måte hjelpen kan ytes og best komme fram til dem som trenger det.


Det er greit å diskutere reell uenighet der hvor den er, og få klargjort de ulike partienes standpunkter. Men jeg merker meg at en del av merknadene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet er merknader der man kan diskutere om uenigheten er reell. Jeg har lyst til å sitere to av de merknadene. I den ene står det: «Disse medlemmer er også sterkt uenig i at utviklingsfeil som påvises på fosteret før 12. svangerskapsuke, ikke skal meddeles kvinnen.» Jeg vil stille Britt Hildeng et helt konkret spørsmål i forhold til den merknaden: Hvor finner Britt Hildeng at flertallet uttrykker at funn som gjøres før, ikke skal meddeles, hvis vi da ser bort fra det med kjønn, som jo regjeringen Harlem Brundtland selv foreslo i 1994? Det er det ene. Det andre man skriver er: «Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet mener at ultralyd ikke må forbys som en metode for avdekking av feil hos fosteret.» Hvor i flertallets merknader finner Britt Hildeng at flertallet vil forby ultralyd som metode? Dette er helt konkrete spørsmål som det må være mulig å svare på. Den tredje problemstillingen er «Disse medlemmer finner det meningsløst at bruk av ultralyd over et visst antall skal straffes med takstøkning.» En takstøkning innebærer at man får bedre betalt for en undersøkelse, så det er en merkelig form for straff. Men jeg vil spørre Britt Hildeng hvor man i flertallets merknader finner at begrepet «takstøkning» er brukt, og spesielt at det skulle økes?


Jeg kan forsikre representanten Sponheim om at jeg bruker min makt og min innflytelse til å få til en politikk for denne regjeringen som sørger for at miljø gjennomsyrer alle sektorer. Det er det vi faktisk har sett. 2007-budsjettet er en illustrasjon på det som vi klarer å få til når det gjelder miljø, og når vi sørger for at miljø gjennomsyrer alle sektorer i samfunnet. Vi har sett en historisk satsing på jernbane. Vi har fått til CO2-håndtering, og vi har sørget for masse penger til teknologiutvikling. Vi har fått til avgiftsendring, vi har fått til fornybar energi – og vi har oljefondet. Den viktigste måten en miljøvernminister kan fungere på, er ved å sørge for at miljøpolitikken gjennomgriper alle miljøområder og sektorer i samfunnet. Den innflytelsen har jeg, og den bruker jeg. Og jeg skal love Sponheim at han kommer til å se sterkere og sterkere spor, for Soria Moria-erklæringen skal oppfylles.


Man viser til landbruksmeldingen. Det gjorde representanten fra Høyre, og det gjorde jeg også i mitt innlegg. Man sier der at man skal ha likebehandling mellom brukene. Man sier også at man skal ha mer matproduksjon. På mitt forrige spørsmål svarte ministeren at man ikke har redusert matproduksjonen, man har bare blitt flere mennesker. Det viser jo at da må man tilpasse. Hvis man mener at det blir flere mennesker, men at man ikke klarer å holde oppe matproduksjonen, er det jo en systemfeil. Da må det bli helt rett sånn som Fremskrittspartiet hevder i merknadene, at vi må likebehandle dem. Vi ser at Tine nå roper varsku om en mulig ny smørkrise. Da blir spørsmålet til statsråden: Er det bedre å gå ut og importere det smøret som vi trenger fra utlandet, enn å gi våre egne bønder muligheten til å gjøre det selv, tjene mer penger og få en bedre hverdag?


Jeg vil også, i likhet med utenrikskomiteens leder, understreke den politiske dimensjonen som ligger i dette, og det historiske i at Russland nå er integrert i Europa på en helt annen måte enn det man opplevde for noen år tilbake. Jeg vil også gi ros til interpellanten for å ta opp et viktig spørsmål. Selv om vi snakker om en grensestasjon, er det symbol på noe mye mer. Vi er fra vår side svært tilfreds med den måten utenriksministeren imøtekom dette på. Han peker på en rekke prosesser som er på gang, og en del som han vil ta tak i. Vi imøteser nå resultater av disse prosessene og ser fremover mot at mange av de spørsmålene som i dag ses på som problematiske utfordringer, finner sin løsning, og at man bidrar til en økende fleksibilitet og smidighet. Schengen og Schengen-regelverket har vært nevnt. Representanten Akselsen stilte noen viktige spørsmål i forhold til hvilken grad av fleksibilitet vi har. Men vi må også når vi sitter ved Schengen-bordet sammen med de andre Schengen-landene, ta aktivt del i utformingen av regelverket og spille inn de hensyn og de interesser vi har. Det kan f.eks. her nettopp gå på gebyrer, på visum og slike ting. Dette er spørsmål som ikke bare har blitt reist i forhold til Russland. Også f.eks. i forhold til både Ukraina og Hviterussland er dette viktige spørsmål. Ellers er jeg veldig glad for at utenriksministeren pekte på det handelsmessige, og at man når Russland forhåpentligvis nå ganske snarlig blir fullt medlem av WTO, vil ta opp tråden og forfølge en frihandelsavtale mellom EFTA og Russland, som jeg tror vil være svært gunstig og svært viktig for Norge.


Svaret på det spørsmålet er nei. Og nå har vi akkurat hørt Arbeiderpartiets parlamentariske leder forklare oss at man ikke har avgifter på alkohol i Norge fordi man ønsker å påvirke folks konsum, man har det fordi man ønsker å fylle statskassen til ymse formål, og det ber jeg representanten fra Senterpartiet om å merke seg når han i fremtidige statsbudsjett skal vurdere avgiftsnivået på ulike produkter.


Eg takkar statsråden for svaret. Som han heilt riktig peikar på, er dette ei sak som eg har tatt opp før. Det er urovekkande når halvstatlege selskap opererer i utlandet på ein måte som eg synest er lite tilfredsstillande, og som ein kan stilla spørsmål ved. Eg hadde forventa at den norske regjeringa ville ha ei meir aktiv haldning enn berre å høyra på korleis styret i Hydro vurderer situasjonen, og at den faktisk sjølv ville gjera vurderingar, eventuelt ha ei gransking i forhold til den aktuelle situasjonen. Eg vil rett og slett spørja statsråden: Er det aktuelt for Regjeringa sjølv å gå inn i materien i form av å senda representantar ned eller gjera ei vurdering, utan at Hydro er engasjert i saka?


Representanten Ludvigsen har den tillit til norske kommuner, og særlig de to berørte, at de vil ta ad notam Sivilombudsmannens melding til Stortinget og for så vidt innskjerpe i Kommune-Norge at man skal være flinkere og mer påpasselig med å følge offentlighetsloven. Jeg kunne tenke meg å spørre Ludvigsen hvilken garanti han mener vi har for at andre kommuner – jeg tenker da på både kommunepolitikere, kommunale rådmenn og andre – i det hele tatt er kjent med at Sivilombudsmannen har gitt denne meldingen til Stortinget, at de i det hele tatt er klar over at det har vært foretatt stikkprøver i to kommuner med et meget begredelig resultat. Er det noen ordning som gjør at Kommune-Norge automatisk får beskjed om innholdet i Sivilombudsmannens melding til Stortinget og resultatet av undersøkelsen og eventuelt Stortingets debatt om disse tingene? Hvis ikke Ludvigsen kan si hvorledes han regner med at Kommune-Norge i det hele tatt blir gjort kjent med saken, vil han da kunne være innstilt på å vurdere i hvert fall noen formidlingstiltak, slik at de berørte av denne typen undersøkelser er klar over at offentlighetsloven eksisterer, og at Sivilombudsmannen har påpekt betydelige mangler i to kommuner som er brukt i stikkprøver? Vil han da være innstilt på i alle fall å gjøre noe med dét? For hvis det er slik at han er enig i at det ikke er noen ordning hvor dette formidles, hvilken grunn har da Ludvigsen til å tro at Kommune-Norge vil rette seg etter Sivilombudsmannens synspunkter – når de altså ikke er kjent med Sivilombudsmannens synspunkter?


Siste replikant fikk meg til å ta ordet likevel. I valgkampen kunne man få inntrykk av at det ikke blir bygd fornybar kraft i Norge i det hele tatt, under rød-grønt styre. Spesielt var Høyre på denne tiden «høy og mørk» og Høyres leder Erna Solberg mfl. hevdet at kun én vindmølle var bygd i Norge under de rød-grønne. Etter en ydmykende faktasjekk i det helt utmerkede faktasjekkinstrumentet til Bergens Tidende tonet opposisjonen ned påstandene, men tonen i debatten er ofte den samme i dag. I perioden 2006–2008 ble det bygd ut dobbelt så mye ny fornybar kraftproduksjon i Norge som i de andre nordiske landene til sammen. En ny runde er utlyst i Enovas vindkraftprogram, og en rekke prosjekter er under bygging, vedtatt bygd eller er ferdige. Jeg tror det er stor enighet om at Norge skal satse på og prioritere vindkraft. Samtidig kan vindkraftutbygginger være konfliktfylte – det erkjenner til og med Fremskrittspartiet – og føre til lokale konflikter som er lite ønskelige. Dette var representanten Hjemdal inne på. Behovet for god planlegging er derfor absolutt til stede. Ingen er tjent med at fornybar energi blir ensbetydende med uakseptable naturinngrep og vedvarende konflikt. Fremskrittspartiet virker for så vidt også opptatt av det nå, men da er det jo interessant å merke seg at partiet i de fleste andre sammenhenger står på en svært så liberaliserende linje i slike spørsmål. Jeg blir jo fristet til å utfordre representanten Skumsvoll til å gjenta sin prinsipielle tilnærming til at det noen ganger er sånn at det nasjonale bør ta hensyn til nasjonale interesser, se ting i større sammenheng – f.eks. når representanten Skumsvoll deltar i sine kampanjer for det han kaller lokalt selvstyre, men som egentlig er en politisk kampanje for å undergrave allemannsretten i spørsmål om strandsone. Jeg anser ikke Fremskrittspartiet for å være de ivrigste forsvarerne av vernede vassdrag og natur. Målsettingen om ny fornybar energiproduksjon er det imidlertid enighet om på Stortinget. Når det er vanskelig å identifisere saklig uenighet, er ofte siste utvei for opposisjonen å fremme forslag om utredninger, meldinger og planer. Det går igjen i debattene vi har på miljøfeltet. Men det blir ikke flere vindmøller av at vi utsetter vindkraftsatsingen i påvente av en ny, nasjonal plan. Det betyr ikke at vi ikke kan styrke de regionale planene som instrument. Opposisjonen mener at tilfellet Rogaland viser at NVE ikke tillegger planene nok vekt. Men det er jo signaler det er fullt mulig å gi, uten at vi skal vente med nye prosjekter i påvente av et planarbeid som må ventes å ta lang tid. Hvis Fremskrittspartiet er bekymret for utbygging av vindkraft, hadde det også vært interessant å diskutere med dem hvor insisterende de egentlig er på at teknologinøytrale løsninger er det eneste saliggjørende. Jeg tror nemlig sannheten finnes et sted imellom, og at vi på et tidspunkt som dette, når vi skal satse – virkelig satse – i årene som kommer, kanskje ikke bør være altfor bombastiske i vårt syn på sånne spørsmål.


Forsvarsministeren understreket veldig sterkt i sitt innlegg behovet for at man har en sikker investeringsprofil framover. Han sa også at dersom det mot formodning skulle skje et eller annet med prosjektets ramme, så må det tas innenfor forsvarsbudsjettet. Det er i og for seg forståelig. Men da blir det desto viktigere at man steller seg slik at forsvarsrammene, og da særlig investeringsbudsjettet, ikke til stadighet får kutt som nærmest kommer som lyn fra klar himmel. Jeg vil gjerne vite hvorledes forsvarsministeren ser på kutt som måtte komme brått og uventet, og hvordan det vil virke inn på evnen til å styre langsiktige investeringer. Jeg vil gjerne også spørre forsvarsministeren om på hvilken måte han vurderer Stortingets beslutning om å bevilge 6 milliarder kr – hva det betyr for å få dette prosjektet gjennom på en ryddig måte uten å forrykke noe av det andre som også er nødvendig å anskaffe til Forsvaret. Det siste spørsmålet er kanskje minst like viktig, nemlig: Hva er statsrådens syn på det som er en nødvendig del av hele fregattpakken, altså utviklingen av nye sjømålsmissiler og helikoptre? Kan statsråden si noe om hvordan han nå ser for seg tempoet når det gjelder anskaffelse av helikoptre, som jo er en helt nødvendig integrert del av våpensystemene på en fregatt?


Det er ikke så enkelt når en kommer fra Innlandet! Vi driver her i denne debatten og undrer oss litt over hverandres innlegg. Det skal jeg delvis gjøre også. Jeg skal likevel først og fremst komme med et konkret forslag til en av representantene som har hatt innlegg her, og det er representanten Kjell Ingolf Ropstad. Jeg undrer meg litt over at Kristelig Folkeparti går så klart ut med den konklusjon at det er riktig med nivådeling. For jeg tror egentlig at også Kristelig Folkeparti er enig i, og jeg tolker innlegget slik, at det er viktig å ha en skole der vi lærer sammen, at det er viktig å ha en skole der vi lærer å leve sammen – og at det er en viktig del av oppgaven til skolen. Vi har også hørt gjennom mange gode innlegg her at vi lærer også veldig effektivt når vi nettopp gjør det sammen. Slik sett syns jeg at det er en sjølsagt konklusjon at en støtter det som er SVs klare ambisjon, og regjeringas ambisjon, at vi skal få på plass en ressursnorm slik at vi får flere lærere på plass som i større grad kan sette vår alles ambisjon om tilpasset undervisning ut i livet. Så framfor å be om en norsk skole med mer nivådeling anbefaler jeg Kristelig Folkeparti å støtte en skole der vi får på plass en klar ressursnorm.