Jeg ønsker å ta ordet for å presisere at verden ikke er så svart-hvit som representanten Thomsen prøver å framstille den. Jeg lurer på om Fremskrittspartiet har tatt inn over seg at det finnes en del mødre i dette landet som ikke oppgir korrekt barnefar for å beskytte sine barn. Så kan man vurdere om det er riktig eller ikke, men det finnes situasjoner i Norge der barnefar også er bestefar. Det ville være ødeleggende og ikke nødvendigvis til barnets beste å bli konfrontert med dette fra tidlig alder. Disse ekstreme, groteske og brutale eksemplene blir også omfattet av Fremskrittspartiets forslag.


Statsråden sa at denne regjeringen overoppfyller Nasjonal transportplan når det gjelder jernbane. Det er det interessant å få vite fire måneder ut i første del av denne planperioden, der det mangler ca. 850 mill. kr. Så sa også statsråden nå på slutten at hun vurderer å flytte midler fra investering til drift og vedlikehold. Det kan i utgangspunktet høres fornuftig ut. Utfordringen vår er at mange av investeringsprosjektene nesten er museumsgjenstander. De burde vært plassert på museum og skulle ikke vært en del av infrastrukturen vår. Når det gjelder f.eks. Eidangerparsellen, som jeg kjenner veldig godt, er det sånn at farten nå er nede i 20 km/t, og det kan vel snart hende at Jernbanetilsynet sier at man ikke lenger får lov til å kjøre der. Spørsmålet er: Hvilke strekninger vil statsråden skyve ut i tid? Er det Mossetunnelen, er det Ulrikken, er det Eidangerparsellen, er det Oslo–Ski? Eller hvilke investeringsprosjekter vil statsråden nå skyve ut i tid? Det er også en kjempeviktig del av drifts- og vedlikeholdsutfordringene på jernbanenettet.


Jeg har systematisk svart på de spørsmål som er blitt stilt fra opposisjonen, men det må også være anledning til å avkreve opposisjonen svar på de mest sentrale spørsmålene i denne debatten. Det mest sentrale spørsmålet i denne debatten er om man ønsker sammenhengende nett for rekreasjonskjøring. Jeg ser veldig positivt på det forsøksprosjektet som er gjort i Vinje og andre kommuner. Kan vi finne måter å avgrense dette på, slik at vi får den samme effekten som i Vinje, vil jeg se veldig positivt på det. Min oppfatning er at det store flertallet av befolkningen – og jeg vil utfordre Stortinget til å være med i den tenkningen – er skeptisk til å få et Finnmark-system. I Finnmark er det kommunene som selv har tatt beslutningene, men det har altså medført et sammenhengende løypesystem – det samme har man i Sverige – som jeg tror veldig få ønsker i fjellområdene i Sør-Norge f.eks.


Igjen: lyse utsikter, ja, for justisministeren, men dog med et par små betenkeligheter. Det ene som han var inne på selv, var forholdene rundt kostnadene. En ting som bekymrer politidistriktene ute, er at de tidvis har store kostnader ved å transportere fanger – jeg holdt på å si land og strand rundt. Og det betyr at store deler av driftsbudsjettene deres går med til å dekke reisekostnader og transportkostnader i denne sammenhengen. Det er slik at også justissektoren har sin budsjettregulering hver høst, hvor det viser seg at det har vært store summer som har gått gjennom systemet. Og min utfordring, som mitt siste spørsmål her, blir: Kan justisministeren tenke seg å vurdere endringer i forhold til dagens ordning, hvor man f.eks. får en sentral budsjettpost som dekker all fangetransport i landet? Og kunne justisministeren tenke seg en ordning hvor det ble gjort til en overslagsbevilgning, så man slapp disse store avvikene i forhold til det som var budsjettert? Jeg forutsetter at det er behovet som ligger til grunn for fangetransporten, som bør være avgjørende her, ikke budsjettposten – for den sprekker etterpå uansett.


Eg sit på eit spørsmål som eg har stilt før til kunnskapsministeren. Det handlar om studiestøtte. Eg fekk ikkje eit skikkeleg svar på det. Regjeringa og sentrumspartia har valt å dytte på avgjerda – eventuelt ikkje avgjerd – om å auke til elleve månaders studiestøtte fordi ein treng å vite meir, ein treng å greie ut meir. Eg skal prøve å vere så konkret som mogleg i spørsmålet mitt, slik at eg er sikra eit svar: Heilt konkret: Kva er det ministeren har tenkt å finne ut om studentanes levekår som vi ikkje allereie veit i dag?


Jeg har to spørsmål til statsråden. Det første: Da man bygget firefelts motorvei i nordfylket i Vestfold, ble den faktiske trafikkøkningen 7 pst. det påfølgende året. Det var langt mer enn man hadde trodd. Hva tror statsråden at trafikkøkningen vil bli som følge av denne parsellen? Det var det første spørsmålet. Det andre spørsmålet er i forhold til de vurderingene som partiet Venstre gjorde i forbindelse med behandlingen av Nasjonal transportplan for inneværende periode, som gikk på at rekkefølgen på jernbaneinvesteringer og veiinvesteringer i dette området burde gjøres på en slik måte at man økte jernbanens konkurransefortrinn. Hvilke tiltak ser nå samferdselsministeren for seg må til for å få opp konkurransekraften på Vestfoldbanen?


Først har jeg lyst til å komme med en liten kommentar til replikkordskiftet mellom statsministeren og representanten Høybråten på formiddagsmøtet, for representanten Høybråten svingte seg til de store høyder og viste til proposisjonen som hadde gått til Stortinget. Men han må ha oversett et rettebrev som gikk fra Finansdepartementet og finansministeren den 2. november, som omtaler akkurat dette punktet, og som gjør at formuleringene er akkurat i tråd med det representanter for de rød-grønne har sagt i debatten i hele dag. Det er nesten litt uvirkelig å stå her nå i år og tenke ett år tilbake. For ett år siden var vi i en situasjon der vi skulle håndtere den mest krevende økonomiske krisen siden annen verdenskrig, preget av meget stor usikkerhet, og med utfordringer som vi ikke hadde vært borti tidligere, f.eks. når det gjelder bank- og kredittvesenet. Når vi nå ser oss tilbake, kan vi konstatere at vi satte inn de rette tiltak til riktig tidspunkt, i riktige dimensjoner, at Norge heldigvis har klart seg bedre gjennom denne finanskrisen enn de fleste andre land, at vi har den laveste arbeidsløsheten i Europa, og at vi kommer til å ha det neste år. Det betyr at vi kan konstatere at den medisinen som de rød-grønne partiene og Regjeringen hadde for å bekjempe finanskrisen, har virket. Det er en del nå som i denne diskusjonen fortrenger hva som var opposisjonens utfordringer hele veien i løpet av disse månedene. Det var «for lite, for seint» opp igjen og opp igjen. Det stemmer ikke – det har ettertiden vist. Heldigvis traff vi med tiltakene våre. Dermed har vi reddet mange fra en situasjon med arbeidsløshet, tap av inntekter osv., som folk i andre land opplever. Jeg er også godt fornøyd med de store grepene vi har tatt i den økonomiske politikken gjennom fire år, og som har realisert mange store, viktige velferdsreformer og fordelingspolitiske og miljøpolitiske mål som vi har satt oss. Jeg er stolt over det skippertaket vi har tatt når det gjelder barnehagedekning – jeg skal komme litt tilbake til det. Jeg er meget godt fornøyd med summen av de endringene vi har gjort i fordelingspolitikken når det gjelder formuesskatten. Og med den verdsettelse av boliger i formuesskatten som innføres i forbindelse med behandlingen av dette budsjettet, har vi gjort formuesskatten til et fordelingspolitisk virkemiddel som den ikke var for fire og fem år siden. Da var det veldig mange vanlige pensjonister med et nedbetalt hus og noen kroner i banken som betalte betydelig formuesskatt. Jeg er fornøyd med den rollen som Norge nå har tatt i internasjonale miljøforhandlinger, hvor vi er et foregangsland, og med nivået på bistanden. Det er jo ikke så godt å se hvordan det ville vært hvis de rød-grønne hadde tapt valget når man ser på alternativene fra opposisjonen. Hva ville da vært politikken som skulle gjennomføres neste år? Den ville sprike i alle retninger. Det vi kan slå fast, er at fordelingsprofilen ville vært betydelig dårligere. Men ellers er vel opposisjonens øvelse stort sett å være imot Regjeringen. La meg til slutt komme med én veldig viktig utfordring som jeg inviterer Stortinget til å være med på å møte, og som viser at i Norge er det større forskjeller enn det vi liker å tro – og større klasseforskjeller knyttet til utdanning enn det vi liker å tro. Når 30 pst. av dem som begynner på videregående skole, ikke fullfører etter fem år, har vi et betydelig problem. Da har vi en stor utfordring når det gjelder kunnskap og utdanning, da har vi en stor utfordring når det gjelder fordeling. Vi vet at de som ikke fullfører mer enn grunnskolen, er de som først mister jobben hvis arbeidsløsheten rammer. Det er høyere sykefravær blant dem, det er betydelig høyere uføretrygding blant dem. Nå har jeg fått ansvaret for en formue som er større enn Statens pensjonsfond, nemlig den humane kapitalen og 1 million barn og ungdom under 20 år. Vi har et systematisk perspektiv for å sørge for at flest mulig kommer seg gjennom grunnskolen og kan gjennomføre en videregående utdanning sånn at vi får disse frafallstallene ned. Klarer vi å få til det, med systematisk arbeid fra tidlig innsats i barnehage, i ungdomsskole og til videregående utdanning, da har vi bidratt mer til verdiskaping i framtiden enn om de beste prognoser for forvaltningen av Statens pensjonsfond – Utland, eller oljefondet, skulle slå til. Det er en jobb som jeg ser fram til å konsentrere meg om.


Suget mot Oslofjorden ble nevnt. Det suget vi har mot Oslofjorden kan i hvert fall ikke lastes IT-senteret på Fornebu, der det til nå er skapt 550 arbeidsplasser – ikke dårlig, men det monner ikke i denne sammenhengen. Når det gjelder statusrapport, gis jo det av SIVA to ganger om året. Men det som flertallet knytter dette opp mot, er at man også skal se på IT Fornebu som et næringspolitisk virkemiddel. Og det skal man gjøre etter 23 måneder, når man nettopp har kommet i gang. Jeg tror at hvis man snakker med uavhengige om dette, så vil de si akkurat det samme som Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet: Man får vente litt, og se når dette har kommet litt av gårde, så kan vi gjøre noen vurderinger og eventuelt endre noe i tråd med det flertallet ønsker politisk. Men til dette forslaget …


Representanten Langeland mener tydeligvis at Fremskrittspartiet har fått stort gjennomslag for sitt alternative budsjett. Jeg skulle ønske representanten Langeland hadde hatt rett, men så er dessverre ikke tilfellet. Flertallet er på vei i samme retning som Fremskrittspartiets, mente han, men jeg skulle ønske at de var det i større grad. Men jeg ser jo at sakte, men sikkert kommer de etter oss i disse saker, som i tidligere saker. Det er ikke på langt nær så godt som vi skulle ha ønsket. Når det gjelder kalking, som Langeland var inne på, har det vært en prioritert oppgave for Fremskrittspartiet i mange år. Vi har ønsket å sette inn krefter der vi ser pengene kan utnyttes til noe fornuftig. Når det gjelder rømning av fisk, må jeg tilstå at jeg ikke har satt meg helt inn i dette, men jeg regner med at det blir godt ivaretatt av dem som har oppsyn og dem som skal stelle med dette, så jeg ser ikke nødvendigheten av å sette i verk ytterligere tiltak.


Jeg blir ganske provosert. Det er helt klart at komiteen gjorde en feil da omkampen ble tatt i forbindelse med budsjettet. Men dette er vedtatt to ganger, og det provoserer meg at statsråden ikke følger opp vedtak som blir gjort i denne salen. Jeg skal ikke dra inn alle de andre sakene som det også gjelder, men jeg håper at vi får en presisering av at dette blir tatt til følge, når vi nå vedtar dette for tredje gang. Jeg er også litt forbauset over at statsråden ikke er mer bekymret over at vi har over 100 000 arbeidsledige, og at vi har mange barn som lever under fattigdomsgrensa. Hun sier i sitt brev at skyldnere skal leve enkelt og sparsommelig under gjeldsordningen – og det er klart, det gjør de. En økning som det legges opp til her, vil også kunne oppfattes som urimelig tatt i betraktning at det er kreditorene som finansierer forbruket. Jeg opplever at statsråden her er mer opptatt av kreditorene enn av familier som over lang tid lever under vanskelige forhold.


Mitt spørsmål går til kirke-, utdannings- og forskningsministeren. Tidligere i dag har statsråden brukt begrepet minstestandarder. Det faktiske forhold er vel at det er veldig få minstestandarder innenfor skoleverket i dag. Rapporten fra de statlige utdanningsdirektørene viser til dels store forskjeller i ressursinnsats kommunene imellom. I stortingsmeldingen om nasjonalt vurderingssystem understreker for så vidt også statsråden og departementet det samme. I redegjørelsen i går var statsråden opptatt av nye undervisningsmetoder, praktiske arbeidsmåter i grunnskolen, og nøkkelordet var mangfold i skolen. Mitt spørsmål til statsråden blir: Er dette mulig å få til uten å legge inn minstestandarder når det gjelder ressursinnsats, og hvilke tiltak vil statsråden sette i verk for å sikre eventuelle minstestandarder på dette området?


Eg takkar for svaret. For SV sin del er det viktig å gripa det vonde ved rota. Slik eg forstår det nå, må me faktisk bruka ein del u-hjelpsmidlar konkret til klimatiltak, i staden for at me gjer det som me burde gjera, nemleg redusera klimagassutsleppa våre. Eg ønskjer ein kommentar frå statsråden til den politikken som Noreg har i forhold til klimagassproblematikken, i forhold til at ein reduserer bensinprisen og dermed får auka biltrafikk, og at ein går inn for å bygga gasskraftverk. Meiner statsråden at det faktisk er med på å redusera u-hjelpa ved at me brukar midlane til andre ting, i forhold til at dette er eit klimaproblem?


Jeg vil få stille et spørsmål til fiskeri- og kystministeren. I forbindelse med at statsråden nylig har besøkt Vega i Nordland, kunne man mandag lese på nettstedet www.kyst.no at statsråden i forbindelse med at det må opprettes flere arbeidsplasser i lokalsamfunnet tilknyttet oppdrettsnæringen, har uttalt følgende til NRK: «Derfor må oppdretterne nå skape flere arbeidsplasser der de bor, og det skal de gjøre ved å videreforedle fisken, sier hun til NRK. Oppdretterne bruker av våre felles arealer, og derfor må oppdretterne ta oppfordringen om å legge mer igjen i lokalsamfunnene.» Mange av problemene knyttet til bearbeidelse av fisk, og særlig av laks, er knyttet til tollbarrierer som oppstår som følge av at jo høyere bearbeidingsgrad, jo større tollvern møter vi i det internasjonale markedet, jf. en viss jordbruksavtale som har vært kommentert her tidligere i dag, om hvorvidt man skal kunne øke tollbarrierene eller ikke. Spørsmålene mine til statsråden er følgende: På hvilken måte har statsråden tenkt å følge dette ytterligere opp? Har statsråden tenkt å pålegge oppdretterne å bearbeide laksen ytterligere, eller har statsråden tenkt å pålegge ytterligere skatt eller avgifter knyttet til bruk av sjøareal? På hvilken måte har statsråden tenkt å gjøre dette gjennom sitt virkemiddelapparat? Eller har statsråden tenkt å overlate dette til næringen selv, som må være den rette til å vurdere hvorvidt et marked vil ta imot en økt bearbeidelse av fisken, eller ikke?


Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «Kommuneregnskapene fra 2003 viser at de setter av stadig mindre midler til elevenes undervisningsmateriell. Enkelte kommuner har kuttet med så mye som 25 pst. fra 2001 til 2003. Tallene viser også at det er store forskjeller kommunene imellom. Mens elevene i Utsira får 4 938 kr hver til læremateriell, får elevene i Oppegård kun 777 kr. Gode læremidler er ved siden av lærerkreftene det viktigste verktøyet vi har for å sikre kvalitet i skolen. Vil statsråden godta slike store variasjoner i elevenes opplæringstilbud?»


Jeg lar Høyre få den æren.


Jeg skal la Hagebakkens innlegg passere i stillhet. Jeg har en kommentar til representanten Gullvåg, som stod her oppe og rakket ned på Oslo og de kommunale tjenestene som Oslo tilbyr sine innbyggere. Det er jo merkelig da, at stadig flere mennesker ønsker å flytte til denne byen, og så er det jo litt interessant å se at Fremskrittspartiet og Høyre vinner valg etter valg. Da kan man lure på om velgerne har sett noe annet enn det representanten Gullvåg har observert fra sin høye hest her inne i stortingssalen. Men jeg skulle snakke litt om Sørheim-utvalget. Ingen i denne sal diskuterer nemlig premissene for eller mandatet til Sørheim-utvalget, at økte kommunale tjenester vil stanse flyttestrømmen til sentrale strøk og større befolkningssentra. Dette midlet har altså ikke virket til nå. Man har prøvd det samme år etter år etter år, og flyttestrømmen har fortsatt faktisk økt i omfang. Så det er da ikke helt sikkert at folk flytter fra de små og mindre kommunene fordi det ikke er tilstrekkelig med bøker i biblioteket, eller fordi det ikke er tilstrekkelig med vann i bassenget, eller fordi man ønsker et bedre eller større konserthus eller kulturhus. Det er kanskje ikke dette som er hovedårsakene til at folk flytter fra de små kommunene - det er kanskje helt andre grunner. Kanskje de flytter fordi de ønsker å studere, kanskje de flytter fordi de forelsker seg og gifter seg, kanskje de flytter til større befolkningssentre fordi de der kan få en jobb, ikke bare én jobb, men med mulighet for å bytte og etter noen år kunne gå til en annen jobb. Et slikt mangfold av muligheter finnes ikke, og vil aldri finnes, i små kommuner. Men den problemstillingen har Sørheim-utvalget glemt å diskutere. Man tror altså at ved å ta fra de stedene hvor folk ønsker å bo, og gi til de stedene hvor folk ikke ønsker å bo, blir det mer mangfold og flere folk i grisgrendte strøk. Fremskrittspartiet tror ikke noe på den medisinen. Det har vært prøvd år etter år, men fungerer ikke, og det kommer heller ikke til å fungere denne gangen, uansett hvor mye de ønsker å ta fra de store befolkningssentra. Man tar fra Oslo, som etter hvert har fått store utfordringer - utfordringer som regjering etter regjering har pålagt Oslo, med hensyn til 107 000 ikke-vestlige innvandrere, som utgjør en stor, stor kostnad i nesten alle våre sosiale institusjoner. Oslo klarer seg foreløpig, men man ønsker altså å ta enda mer fra Oslo. Man stikker hodet i sanden og later som om disse utfordringene ikke eksisterer, og ber Oslos politikere rydde opp. Det er uverdig. Fremskrittspartiet har en annen løsning, med stykkprisfinansiering, som Per-Willy Amundsen har vært innom. Det vil løse de grunnleggende velferdsbehovene i kommunene. Så får kommunene ha det skattenivået de ønsker å ha selv, og man får gi kommunene de tilbudene som trengs så den skatten strekker til.


Fremskrittspartiet deler forslagsstillernes bekymring relatert til dagens rusomsorg, og deler intensjonen om å få på plass en mer helhetlig behandlingskjede innenfor rusfeltet. Men jeg må få lov til å si at i tillegg til det som foreslås i representantforslaget, må også andre tiltak på plass for å få en god, effektiv og helhetlig behandling av rusmiddelavhengige. Jeg vil minne om at Fremskrittspartiet har hatt en annen tilnærming til hvordan NAV-reformen skulle fungere, enn det som ble vedtatt. Det ville vært hensiktsmessig overfor rusmiddelavhengige å få lagt kommunenes sosialtjeneste inn i NAV-systemet, slik at man kunne få kontroll på hele behandlingsforløpet og en enklere ansvarliggjøring av de økonomiske virkemidlene. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at man med dagens system allerede i utgangspunktet har mistet helheten i tjenestetilbudet når sosialtjenesten og NAV er atskilt. Rusmiddelmisbrukerne opplever en situasjon hvor de blir kasteballer i systemet, og ansvarligheten blir pulverisert. Dagens NAV-system bør derfor bli revidert med den hensikt å inkludere sosialtjenesten i NAV. Vi kan alle se at dagens system ikke fungerer. Slik vi ser det, ligger mye av årsaken til det akkurat der. Det er i dag ca. 3 500 mennesker som står i kø for å komme til behandling underlagt LAR. Til tross for Regjeringens uttalte målsettinger om satsing på rusfeltet er det fortsatt lange ventetider for å komme til behandling både i et LAR-opplegg og for dem der total rusavholdenhet er målet. Det er behov for en betydelig styrking av omsorgs- og behandlingstilbudet til rusavhengige, og det er ikke minst viktig å forstå at man må sikre et mangfold av behandlingstilbud. Det er et faktum at en i dag vet for lite om hva det er som faktisk virker av behandling. På denne bakgrunn ønsker Fremskrittspartiet at Regjeringen vurderer å innføre en godkjenningsordning for rusbehandling underlagt Helsedirektoratet, slik at en kan få bedre oversikt, kontroll og mulighet for forskning. Vi ønsker å bevilge mer midler til forskning på dette feltet. Som sagt: Fremskrittspartiet støtter forslagene. Vi fremmer vårt eget forslag i stedet for forslag nr. 6 fra Venstre, men vi vil støtte det subsidiert. Hvordan i all verden er det mulig å fremme forslag til en aldersgrense for deltakelse i et LAR-tilbud? Både her og i en rekke andre tilfeller foreslår man i denne sal aldersgrenser relatert til behandling som satt i system blir utrolig firkantet for dem som har behov for hjelp. Ved deltakelse i et LAR-tilbud må det være den enkeltes rusmiddelhistorie som ligger til grunn. Å fastsette en aldersgrense vil uansett ekskludere mange fra å få et tilbud, spesielt når vi vet at 3 500 står i kø. Det kan være mer uriktig å gi LAR-tilbud til en 30-åring som kanskje kun i kort tid har hatt et avhengighetsforhold til opiater, enn det kan være å gi et LAR-tilbud til en 18-åring som kanskje har hatt et avhengighetsforhold til opiater i flere år. Derfor fremmer vi et eget forslag, men støtter Venstres forslag subsidiært, i og med at forslaget legger opp til at deltakelsen skal vurderes individuelt. Helt til sist: Det er liten tvil om at rehabiliteringssiden for rus må styrkes betraktelig. Veldig ofte er det på den siden det sviktes mest i samfunnet. Én ting er å få på plass en enhetlig behandlingskjede, men blir ikke dette fulgt opp med nok midler til rehabilitering, sløser vi både med menneskelige og med økonomiske ressurser. Jeg tar opp forslagene fra Fremskrittspartiet.


Jeg synes det har vært interessant å følge den debatten som har vært her i dag, og jeg vil innledningsvis si at det er virkelig prisverdig av lederen i sosialkomiteen – og interpellanten – å ta de initiativ han tar, knyttet til narkotikaomsorgen. Jeg synes han har et både troverdig engasjement, og med de innspillene som kommer, er noen hver av oss nødt til å tenke gjennom det tilbudet man har hatt for narkomane, og de behandlingstilnærminger man har hatt. Jeg synes at når noen begynner å gjøre et poeng av at Arbeiderpartiet har sviktet sitt ansvar, er det for billig, for her har alle partiene sviktet sitt ansvar. Også i SV har holdningen knyttet til behandling med metadon vært restriktiv. Jeg må for min egen del si etter at sosialkomiteen var i Hong Kong, at det var til ettertanke å se de resultatene de hadde der. Man bør i mye større grad gjøre metadon tilgjengelig, og man bør gjøre det raskt over hele landet. Og selvfølgelig skal det skje som ledd i et rehabiliteringsopplegg. Når Arbeiderpartiet i dag kommer med sine ti punkter, synes jeg det er veldig prisverdig. Spesielt når vi ikke skal realitetsbehandle forslaget i salen, men får det oversendt til sosialkomiteen – og jeg forstår at det også blir realiteten med forslagene fra Fremskrittspartiet – betyr det at man på en helt annen måte enn til nå må tenke gjennom den politikken som har vært ført når det gjelder narkotika og narkotikamisbruk i Norge, og gjerne også at regjeringspartiene får anledning til å trekke inn de andre perspektivene de er opptatt av. Men jeg synes å merke at her er det ulike holdninger i ulike partier, og at regjeringspartiene er de som på en måte holder mest igjen og er mest skeptiske til tiltak, kanskje også når det gjelder metadon. Vi må ta innover oss at narkotikaomsorgen i Norge faktisk har sviktet. Det er så betydelige forskjeller på de resultater man har oppnådd i andre land og i Norge, at vi ikke kan sitte og vente på at vi får tall tilsvarende det som man fikk i fjor – 270 er et aldeles uhyggelig tall. Og når sosialministeren sier at narkotikamisbrukere også bruker helsevesenet, fordi de utvikler sykdom, er det viktig å være presis på at narkotikamisbruk, rusmiddelmisbruk, er en sykdom i seg selv. Når interpellanten er opptatt av at det må man se på, kanskje også se på om helseavdelingen i Sosial- og helsedepartementet skal ha ansvaret, synes jeg det er en type betraktninger som faktisk har mye for seg. Det kan nesten ikke være sterkt nok engasjement knyttet til de narkomane og til å gjøre forholdene bedre for dem. Ethvert initiativ som i så henseende setter saken på dagsordenen, vil i hvert fall jeg og SV se på som prisverdig. Derfor vil jeg gi ros også til Arbeiderpartiet for det initiativet de her har vist. SV vil følge dem langt på vei, selv om man må diskutere Subutex, og om det skal frigjøres.


Jeg er litt opptatt av hva som er tilgjengelig militær kapasitet ved internasjonale operasjoner til neste år. Kan forsvarsministeren angi det totalt disponible antall personer til internasjonale operasjoner neste år, forutsatt at vi snakker om bidrag av den typen som vi nå har i Kosovo, Afghanistan og Irak? Dernest: Norge har innmeldt kapasiteter til NATO Response Force for neste år. Kan forsvarsministeren si noe om hvilke bidrag vi har meldt inn for neste år, og om disse er inkludert i det antall personer som beskrives som tilgjengelige ressurser i svaret på det første spørsmålet? Er det slik at når vi regner med NRF, finnes det ikke ledig kapasitet til f.eks. Sudan? Eller er det slik at styrker vi har innmeldt i NRF, skal brukes i en av de internasjonale operasjonene vi allerede er inne i?


Når man skal diskutere hvilke hensyn som skal vektlegges når adopsjonsreglene skal vurderes, er det helt klart barnets behov som er det sentrale og avgjørende. Det må ikke være hensynet til potensielle adoptivforeldre som veier tyngst. Da sporer debatten helt av etter Fremskrittspartiets oppfatning. Fremskrittspartiet ser ikke at det er noe stort behov for endring i adopsjonslovgivningen på dette punktet, slik som forslagsstillerne her foreslår. Det er i dag ingen mangel på gifte par som ønsker å adoptere barn, og disse kan gi adoptivbarnet mye som enslige ikke kan. Barn har et sterkt behov for forskjellige rollemodeller å forholde seg til. Det å ha både en mor og en far bidrar til dette, og det gir disse barna som fra før er i en vanskelig livssituasjon, en ekstra oppfølging som enslige dessverre ikke kan gi. Gifte par har etter Fremskrittspartiets syn den beste forutsetning for å kunne gi disse barna en mest mulig stabil oppvekst og oppfølging. Forslaget fra Arbeiderpartiet kan også synes å gå mer på de ensliges rettigheter, altså hvorvidt de enslige skal få lov til å adoptere på lik linje med par, hvis man ønsker å bli adoptivforelder. Dette er et fullstendig feil utgangspunkt. Etter Fremskrittspartiets oppfatning er det barnets rettigheter og behov som er det sentrale. Forslagsstillerne ønsker her å sette på dagsordenen enkelte gruppers rettigheter, og om enslige kan være gode oppdragere og omsorgspersoner. Forslagsstillerne og deres parti har i mange år understreket viktigheten av at barna vokser opp med foreldre av begge kjønn. De samme politikerne har også understreket betydningen av kjønnskvotering for at barna skal ha to kjønn å forholde seg til i forskjellige situasjoner. Frykten for et samfunn hvor barna vokser opp uten mannlige rollefigurer, har her vært et viktig argument. Ser ikke forslagsstillerne at de med dette forslaget er med på å styrke og øke eneforeldresamfunnet? Er eneforeldresamfunnet det samfunnet vi ønsker? Fremskrittspartiet derimot ønsker et samfunn hvor kjernefamiliens rolle styrkes betraktelig, og at barn får mest mulig trygge og sikre oppvekstvilkår. Omdebatterte forslag tviler Fremskrittspartiet på vil bidra til en styrking av denne. Dersom man ønsker å øke antall mulige adoptivforeldre, må man heller se på tiltak som kan få flere ektepar til å ønske å adoptere, eller kanskje se på lovverket. Med denne bakgrunn kan ikke Fremskrittspartiet støtte forslaget. Vi mener at dette er et tilbakeskritt i familiepolitikken i Norge, og det vil ikke Fremskrittspartiet være med på. At enslige i enkelte spesielle tilfeller som f.eks. slektskap kan bli adoptivforeldre, tilsier allerede loven i dag, og dette vil Fremskrittspartiet fortsatt opprettholde.


Jeg er glad for at statsråden i alle fall får med seg slutten på debatten i landets nasjonalforsamling om budsjettet og også om konkurransepolitikken. Konkurransetilsynet påla Statkraft å selge seg ut av Trondheim Energiverk. Den beslutningen har statsråden omgjort og dermed svekket Konkurransetilsynets stilling som et uavhengig kontrollorgan. Dette vil medføre at Statkraft får en høyere markedsmakt og samtidig vil ha muligheten til å regulere prisene oppover. I sin begrunnelse framholdt statsråden at man i Norden skulle jobbe med å minske flaskehalsene for overføringer. Når dette ikke er fulgt opp i statsbudsjettet med bevilgninger til Statnett, er mitt spørsmål: Vil Regjeringen tilføre Statnett mer midler, slik at statsråden kan gjennomføre det hun har sagt i sin begrunnelse?


Jeg hadde ingen endringsforslag under Referat, men jeg vil gjerne knytte en spesiell kommentar til flere av disse saker, og det gjør jeg både overfor Regjeringen og overfor Stortinget, i egenskap av nestleder i delegasjonen til EFTA-parlamentarikerne som arbeider innenfor EØS-området. Norge ligger nå på en av de siste plasser når det gjelder å få innlemmet en del EØS-komitebeslutninger i sin lovgivning på ordinær måte, og det er relativt flaut at vi bruker lang tid. Jeg ser her at sak nr. 253 ble godkjent av EØS-komiteen den 17. desember 1999 og kommer nå til Stortinget. Sak nr. 257 ble godkjent av EØS-komiteen 25. februar i år og kommer nå til Stortinget. Sak nr. 258 ble godkjent 17. desember 1999 og kommer nå til Stortinget. Sak nr. 262 ble godkjent av EØS-komiteen 31. mars i år og kommer nå til Stortinget. Stort sett er innstillingene i Stortinget i denne typen saker slik som de var i to saker vi nettopp nå har behandlet, nemlig Innst. S. nr. 183 og Innst. S. nr. 182, at «komiteen har ingen merknader, viser til proposisjonen og rår Stortinget til å gjøre slikt vedtak» – altså godkjennelse. Og disse to sakene var beslutninger av 31. mars i år, som vi altså har brukt meget lang tid på også her. Jeg tillater meg å be Regjeringens representant ta opp i Regjeringen om det går an å få fortgang i behandlingen av disse sakene i Regjeringen. Så tillater jeg meg også å anbefale Stortinget at man behandler sakene langt raskere når det er relativt klart at vi ikke har noen kommentarer, og vedtar dem. Vi er nå blant de siste til å drive med sommelvirksomhet på dette området, og det synes jeg er flaut. Det er ingen grunn til at vi bruker tid på kurante saker. Det som er politiske saker av betydning, har jeg selvsagt ingen problemer med at vi debatterer og diskuterer, men å drive med byråkratisk sommel i regjering og storting bør vi ikke gjøre når vi ligger veldig dårlig an i de rangeringstabellene som lages innenfor EU-området. Beklager at jeg ikke fant noen annen måte å ta dette opp på enn her i salen under Referat!


Når du må forsikre Stortinget om at du ikke er en særinteresseregjering, blir jeg litt bekymret. Det tror jeg må være første gang at har skjedd. Regjeringen demonstrerer med dette budsjettet at de er villige til å ofre ganske mye for å gi skattelette til noen ganske få. Selv om regjeringen kun har sittet noen uker, har høyrepartiene hatt mange år til å vise fram sine prioriteringer i sine alternative statsbudsjetter. Så når tiden nå har vært knapp – som finansministeren har helt rett i – får vi et godt bilde av hva Høyre og Fremskrittspartiet egentlig synes er viktigst å prioritere, og jeg kan nesten høre helt hit til stortingssalen, alle sjampanjekorkene som sprettes oppe i Holmenkollåsen. Dette skjer på bekostning av noen andre: Barnefamilier i hele landet har gledet seg til flere barnehageopptak i året, med den forutsigbarheten og tryggheten det gir, og studenter har feiret gjennomslaget for det som et massivt flertall på Stortinget er for, nemlig 11 måneders studiestøtte. Ingenting av dette har Høyre og Fremskrittspartiet prioritert. Selv ikke med mer oljepenger til rådighet tar høyresiden seg råd til å gjennomføre løft for barnefamiliene, studentene, kunnskap og miljøet. I årevis har høyresiden snakket om at vi rød-grønne ikke kan prioritere, og så øker de selv oljepengebruken, uten at det er nye utsikter i norsk økonomi for å finansiere skatteletter – ikke investeringer, reformer og nye velferdstilbud. Det kuttes også i det som kanskje er det aller største bidraget Norge gir i klimakampen, nemlig regnskogsatsingen. Og 1 pst. -målet i bistand, som har stått som en påle i åtte år, er nå borte. Jeg tror finansministeren har helt rett: Det som er viktigst for regjeringen, har kommet først. Derfor fjernes hele arveavgiften – en av de viktigste skattene for omfordeling og utjevning i Norge. Formuesskatten reduseres, og regjeringen gjør seg høy og mørk og sier at vanlige folk også får skattelette. Det stemmer: Vanlige inntekter får noen hundrelapper i skattelette, mens de som tjener over 200 mill. kr i året, får over 40 000 kr i skattelette. Det er noen som betaler for dette. Det er ikke bare økt oljepengebruk: Færre flyktninger får slippe inn i Norge. Aleneforsørgere får mindre. Det kuttes i barnetrygden. Det kuttes i foreldrepermisjonen. Maksprisen for barnehagene ryker. Jeg vil gi finansministeren rett i én ting: Hun har gjort viktige endringer. Det betyr ikke nødvendigvis at de er gode. Noen grupper vil være veldig fornøyd med dette statsbudsjettet, og jeg vil ikke bli overrasket hvis det viser seg å være et visst sammenfall mellom disse gruppene og de gruppene som i størst grad bidro til Høyres og Fremskrittspartiets valgkamp.


Regjeringen la i fjor høst frem et budsjett med de første skrittene for å dreie norsk økonomi og det norske samfunnet i en ny og bedre retning, en retning som gjør at hverdagen blir enklere for folk flest, for vi legger til rette for flere trygge, gode arbeidsplasser, og en videreutvikling av velferdstjenestene, som gir mer frihet og trygghet for innbyggerne. Dette arbeidet har vi videreført hver eneste dag siden vi gikk inn i regjering. Revidert budsjett er ikke stedet for store nye satsinger. Likevel har vi klart å gjøre noen grep som trekker i samme retning som vi igangsatte i høst. Vi holder fast på kursen vi staket ut i fjor høst. Vi har fjernet arveavgiften, redusert formuesskatten, redusert bedriftsbeskatningen og personbeskatningen, samtidig som vi er i full gang med nødvendige reformer, til det beste for folk flest. Skal vi opprettholde veksten i økonomien og sørge for å videreutvikle tjenestene til innbyggerne, må vi legge til rette for økt produktivitet og bedre ressursbruk. Vi legger opp til å bruke 141 milliarder oljekroner over budsjettet i år. Det er 2 mrd. kr mer enn lagt til grunn i høst. Bruken av oljeinntekter må selvsagt tilpasses situasjonen i økonomien, men samtidig er det helt sentralt hvordan oljepengene brukes. Bruken av oljepenger skal gi grunnlag for en vekstkraftig økonomi i dag og i fremtiden. Regjeringen reduserer derfor det samlede skatte- og avgiftsnivået, og vi øker satsingen på investeringer og kunnskap. Samtidig øker regjeringen trykket på reformer som styrker vekstevnen i økonomien. Vi behandler et revidert budsjett i en tid der landene rundt oss fortsatt er preget av finanskrisen, av de ubalansene som bygget seg opp i forkant, og av det kraftige tilbakeslaget som fulgte. Vi ser nå heldigvis tegn til bedring flere steder. Likevel er det mange land som sliter. I euroområdet er arbeidsledigheten høy og verdiskapingen fortsatt lavere enn før finanskrisen. I et slikt perspektiv er situasjonen i norsk økonomi gunstig. Selv om den økonomiske veksten i Norge dempet seg litt i fjor, har både produksjon og sysselsetting økt markert siden 2008. Ledigheten er lav både historisk og sammenlignet med andre land. For i år og neste år regner vi med en vekst i verdiskapingen i fastlandsøkonomien på rundt 2 pst. Dette er på linje med resultatet for fjoråret, men litt lavere enn vi la til grunn i fjor høst. Det er også litt lavere enn gjennomsnittet for de siste 40 årene, på rundt 2,5 pst. Sysselsettingen er fortsatt stigende, og ledigheten ventes å holde seg på et nivå under gjennomsnittet for de siste 25 årene. Det betyr ikke at vi er fri for utfordringer. Avdempingen i veksten den senere tiden må ses i sammenheng med disse utfordringene. Siden årtusenskiftet har aktiviteten i norsk økonomi blitt trukket opp av en markert bedring i Norges bytteforhold overfor utlandet. Høy oljepris har gitt høy aktivitet på norsk sokkel. Etterspørselen fra petroleumsvirksomheten har gitt sterke vekstimpulser til norsk fastlandsøkonomi. Men vi må regne med at dette bildet vil endre seg. Den medvinden vi har hatt fra oljevirksomhet, vil gradvis snu til en forsiktig motvind. Oljenæringen vil fortsatt være svært viktig for oss, men den vil ikke lenger bidra til å trekke veksten i fastlandsøkonomien opp. Det er et brudd med trenden gjennom de siste 40 årene. Det vil kreve omstillinger. Selv om norske bedrifter har vist god tilpasningsevne under oppbyggingen av oljevirksomheten, kan slike omstillinger trolig bli langt mer krevende når den samme virksomheten bygges ned. Et høyere kostnadsnivå i Norge enn i andre land vil bidra til å gjøre disse omstillingene mer krevende. Høye kostnader gjør mange norske bedrifter allerede i dag sårbare hvis prisen skulle falle eller kronen styrke seg. I revidert peker vi på at konsekvensene for norsk økonomi av svakere etterspørsel fra oljevirksomheten også vil avhenge av hvor brått endringene kommer. En tredje utfordring jeg vil peke på, er nedgangen i produktivitetsveksten vi har hatt siden 2005. Det er en utvikling som det er grunn til å være bekymret over. På lang sikt bestemmes velferden i Norge først og fremst av utviklingen i arbeidsinnsats og produktivitet. Gjennom de siste 40 årene har vi vent oss til vedvarende høy vekst i levestandarden. Skal vi opprettholde denne veksten, må produktivitetsveksten opp. Det innebærer at vi må øke reformtrykket både i offentlig forvaltning og i resten av økonomien. Vi kan ikke basere oss på at en gunstig prisutvikling på vår eksport skal sikre oss høye inntekter i fremtiden. Jeg forventer at Produktivitetskommisjonen vil gi oss gode råd om hvordan produktiviteten i norsk økonomi kan økes. Regjeringen sitter imidlertid ikke med hendene i fanget og venter. Vi har startet arbeidet med å redusere skatter og avgifter, vi har startet arbeidet med kommunereformen, vi har startet arbeidet med å gå igjennom arbeidsmiljøloven og annet regelverk, og vi har satt ned et ekspertutvalg som skal gå igjennom virksomheten i Nav. Regjeringen fører en politikk som gir næringslivet økt konkurransekraft og dermed mulighet til å skape større verdier og trygge arbeidsplasser for fremtiden. Regjeringen arbeider for at næringslivet skal få gode, generelle rammebetingelser, et forutsigbart skattesystem, bedre infrastruktur, muligheten til å ansette kompetente medarbeidere og tilgang på kapital. Skatt er ikke et mål, men et middel. Regjeringen vil bruke skatte- og avgiftssystemet til å finansiere fellesgoder, sikre sosial mobilitet, oppnå mer effektiv ressursutnyttelse og gi bedre vilkår for norsk næringsliv. Privat eierskap skal styrkes, og det skal lønne seg mer å jobbe, spare og investere. Regjeringen vil også stimulere til mer miljøvennlig atferd. Regjeringen reduserer det samlede skatte- og avgiftsnivået for å gi mer maktspredning, øke verdiskapingen og gi større frihet for familier og enkeltmennesker. I budsjettet for 2014 tok regjeringen de første skrittene for å dreie norsk økonomi og det norske samfunn, og vi holder fast ved det. Det er mulig for oss å gjøre noen forsterkninger av prioriteringene vi la til grunn i høst, bl.a. gjennom å øke innsatsen på lærerløftet ytterligere og retur av personer uten lovlig opphold og kriminelle. Vi foreslår også å styrke skattyters rettssikkerhet ved å stramme inn muligheten for innsyn i skattelistene og ved å gjøre taxfree-ordningen mer fleksibel. Vi foreslår også å fjerne hele avgiften for båtmotorer. Det er en svært ressurskrevende avgift å kreve inn, og det å fjerne den er i tråd med regjeringens mål om å forenkle skatte- og avgiftssystemet. Det vil også komme båtfolket til gode. Nye motorer bråker mindre og er mer drivstoffgjerrige og vil være et incentiv til å bytte ut gamle motorer. La meg også avslutningsvis få lov til å gi finanskomiteen og Stortinget honnør for rask behandling av den differensierte arbeidsgiveravgiften. Det er en viktig sak som det i mange år har vært bred enighet om er et svært målrettet virkemiddel, som vi har hegnet om ved alle de utfordringer som har møtt oss gjennom en lang rekke år. Jeg har merket meg den brede enigheten i innstillingen. Jeg har også merket meg flere av anmodningsforslagene, og disse vil regjeringen følge opp på egnet måte. Jeg er også glad for at regjeringen i sitt arbeid inn mot EU lyktes i å gjøre forbedringer i den ordningen som opprinnelig lå på bordet. Det handler om målrettet og systematisk dialog med europeiske myndigheter, og at vi har nådd frem med argumentasjonen om at det er mulig å få til en snevrere definisjon av hvordan denne ordningen skal virke. Men jeg vil også forsikre om at regjeringen kommer til å følge utviklingen nøye. Den nye ordningen begynner å virke 1. juli, og vi vil være i tett dialog med det berørte næringsliv for å se på om det bør gjøres andre endringer i tiden som kommer. La meg helt til slutt benytte anledningen til å ønske Stortinget en god sommer og takke for konstruktivt samarbeid gjennom dette året.


Jeg takker statsråden for svaret, og jeg er spesielt glad for at han understreker dette med pasientens rett til fritt sykehusvalg. Jeg synes det er ganske ille når sykehusene i Nord-Norge kritiserer pasientene fordi de benytter seg av fritt sykehusvalg, noe som er både lovlig og legitimt. Fordi pasientene velger behandling ved et sykehus i Sør-Norge, blir de beskyldt for å legge opp til en kombinasjon av behandling og ferie. Dette er etter mitt syn rett og slett usmakelig. Helse Nord har opprettet svært få avtaler med private spesialister. Dette kan være en av grunnene til at man reiser sørover. At reiseutgiftene nå er overført fra Rikstrygdeverket til foretakene, vil selvfølgelig tynge budsjettene i Helse Nord – et forslag som Fremskrittspartiet for øvrig stemte imot. Endelig er den innsatsbaserte finansieringen redusert fra 60 til 40 pst., noe som også gir større utgifter til helseforetakene. Vil helseministeren ta initiativ overfor Helse Nord til at man skal inngå flere avtaler med private tilbydere?


Eg er heilt einig i det formålet. Lat meg begynne med å presisere eit par ting. Kommunane er ikkje pålagde å tilby inntektsgradert foreldrebetaling, men moderasjons- og fritaksordningar for barnefamiliane med lågast betalingsevne. Og dersom ein ser på talet på barn, er fleirtalet omfatta av dette, for dei fleste store kommunane og dei største byane har slike ordningar. I sum har altså talet på barn som er omfatta av den typen ordningar, auka dei siste åra. Friplassar er eit anna nytta verkemiddel. Men eg er einig i at vi gjennom å setje ned maksprisen ytterlegare og å sjå på andre ordningar må fortsetje å gå i ei retning som gjer at fleire av dei som har lågast inntekt, får moglegheita til å nytte seg av det tilbodet som barnehagen er.


Fylkeskommunen er død. Ved behandlingen av St.meld. nr. 12 har Fremskrittspartiet valgt å fokusere på hvordan kommunene, demokratiets grunnmur, kan styrkes. For eksempel har vi tatt til orde for at kommunene bør få ansvar for langt flere oppgaver, som næringsutvikling, havbruk, drosjekonsesjoner, tillatelser til å gi småkraftverkskonsesjon og ikke minst pengespillpolitikken. Jeg har lest Aftenposten og Kommunal Rapport på nettet i dag, og jeg oppfatter at det er stor splid i regjeringspartiene om å styrke lokaldemokratiet når det gjelder spilleautomater. Det blir interessant å følge utviklingen videre og se hvem som virkelig mener det de sier om å styrke lokaldemokratiet. Vi ønsker også at kommunene skal overta ansvaret for videregående opplæring. Vi understreker at skolene skal være selvstyrte og stykkprisfinansiert. Norge er et lite land, med 4,6 millioner innbyggere, og har i dag tre forvaltningsnivåer. Fremskrittspartiets standpunkt til reformen har derfor hele veien vært å avvikle fylkeskommunen som et forvaltningsnivå og fordele oppgavene mellom de to resterende nivåene. Siden fylkene har mistet ansvaret for sykehusene, har mellomnivået ikke hatt noen oppgaver som kan forsvare nivåets eksistens. Regjeringspartiene har i utgangspunktet ønsket å styrke fylkene gjennom en omfattende forvaltningsreform, som ble varslet, der fylkene skulle erstattes med større regioner med ansvar for en rekke viktige samfunnsoppgaver. Jeg tror mange av våre lokalpolitikere fortsatt venter på denne omfattende reformen. For dette oppfattes ute i Kommune-Norge som et mageplask. Utgangspunktet var at man ønsket regioner, en overkommune, for enhver pris, og man har så lett etter oppgaver å fylle dette mellomnivået med. Når vi ser innstillingen til første del av reformen, er det klart at de nye overkommunene bare ville få små og ubetydelige oppgaver utover det fylkeskommunen har i dag. Reformen er derfor bare et spill for galleriet, med en omdøping av fylkeskommunen til region, samt en tilføring av små og ubetydelige oppgaver som neppe vil være nok til å legitimere mellomnivåets eksistens på sikt. Ingen i Norges befolkning har et forhold til fylkeskommunen, eller en overkommune, men alle – alle – har et forhold til den kommunen de bor i, og den bør styrkes. Det kan gjøre det lettere for et nytt flertall å fjerne fylkeskommunene, eller overkommunene, den dagen de kommer i posisjon. Det er ikke sånn at kvalitet på demokrati kan måles i antall politikere og antall folkevalgte nivåer. Tvert imot gjør fylkeskommunene, eller overkommunene, det vanskeligere for velgerne å stille politikerne til ansvar, fordi regionene må samordne sine avgjørelser med kommune og stat. Kommunepolitikerne og stortingspolitikerne kan dermed skylde på regionalpolitikerne og motsatt hver gang det går feil. Man utvanner altså politiske vedtak ved å legge skylden på hverandre, som vi har opplevd noen ganger fram til i dag. Fremskrittspartiet og Høyres tonivåmodell er uten tvil mer demokratisk enn regjeringspartienes modell, fordi politikerne mer direkte vil kunne stilles til ansvar for politikken som føres. Kommunen bør også ha økt ansvar for fiskeri- og havbrukspolitikken. Det innebærer også at konsesjonsmyndigheten overføres til den enkelte kommune innenfor rammen av plan- og bygningsloven, veterinærhensyn og forurensningsloven. Rammebetingelsene for næringen må ta utgangspunkt i markedshensyn dersom man skal kunne utnytte vekstpotensialet. Samtidig vil vi advare mot Regjeringens politikk i forhold til at regionene blir en overkommune i plan- og byggesaker. Vi har gått imot at kontorstrukturen i Vegvesenet endres for at regionene, eller overkommunene, skal ha noe å pusle med. Fylkesmannen bør erstattes av en forvaltningsdomstol som kan foreta legalitetskontroll av lokalpolitiske vedtak. I regionreformen har Regjeringen hoppet over noe av det som for Fremskrittspartiet er aller viktigst i kommunepolitikken, nemlig å gi økte incentiver til vekst i kommunene og næringene i kommunene. Vi ønsker at kommunene på sikt får et sterkere incentiv til bedre rammebetingelser for vekst og velstandsøkning ved at den enkelte kommune får beholde en langt større del av de skatteinntektene de får inn i kommunen i dag. I denne sak har vi derfor tatt til orde for fri kommunal skattøre under forutsetning av at stykkprisfinansiering av grunnleggende velferdstjenester innføres først. Istedenfor et desperat forsøk på å tilføre fylkene nye oppgaver og døpe dem om til regioner, mener jeg at Regjeringen burde ha sett på hvordan et lite land som Norge kan greie seg uten et kostbart og byråkratisk mellomnivå. Til slutt: Nå har regjeringspartiene, som er tilhengere av regioner, fått prøvd seg. De har flertall, og de kan gjøre som de vil, men de har ikke fått det til.


Det er ingen tvil om at partiet SV står for dei utsegnene som blei refererte her. Så seint som i bioenergidebatten 8. november 2010, under Bioenergidagene, var det representantar frå SV som gjentok dette standpunktet om at ein ønskte høgare pris. I Midt-Noreg har vi opplevd å leve under eit prisregime der høg pris skal vere eit verktøy for å redusere straumforbruket. Bakgrunnen for det kjenner vi alle. Pristiltaket har fungert, med pristoppar heilt opp i 12–14 kr per kilowatt-time. Dette har ført til betydelege permitteringar i smelteverksindustrien. Det har stansa ny industrietablering. Det har gitt eksportbedriftene store meirutgifter og ramma blindt dei med minst ressursar – sågar slik at dei har måtta gå inn på betalingsordningar med kraftselskapa fordi dei har hatt store problem med å klare å betale dei. Synest statsråden at erfaringane frå Midt-Noreg er så positive at dei bør kome heile landet til gode?


Jeg må bare påpeke at det ikke er jeg som finner opp ordet «innvandrerorganisasjoner». Det er et begrep som benyttes i Arbeids- og inkluderingsdepartementets budsjetter – det er faktisk en egen post i deres budsjetter. Men det er jo et problem når man får denne type saker. Det er ikke noen tvil om at det er med på å skade anseelsen til innvandrerorganisasjoner, innvandrere, når denne type sak får et så voldsomt fokus som dette. Jeg tror det burde være i alles interesse at vi av hensyn til integrering unngår denne type saker, og da kommer man tilbake til Utenriksdepartementets rutiner. Når man kan få utbetalt 120 000 norske kroner på bakgrunn av en håndskrevet faktura, kan man vel umulig ha lagt til grunn særlig gode kontrollrutiner på dette feltet?


Etter å ha hørt debatten så langt, skal ikke jeg trekke frem miljøvernministerens såkalte kvaliteter. Det tror jeg ville være pinlig for mange i Høyre å skulle høre om. Muligheten for og tilgangen til naturopplevelser er viktig for folks naturforståelse og miljøengasjement. Etter vårt syn fungerer dagens friluftsliv i hovedsak godt; det er også godt innarbeidet hos befolkningen og lite konfliktfylt. I de aller fleste tilfeller er det ikke noen konflikt mellom allmennhetens ønske om fri ferdsel og vernet om grunneieres eiendomsrett. Allmennheten har også et ansvar for å ferdes på en hensynsfull måte, både overfor miljøet og overfor grunneiere og rettighetshavere. Grunneiere har på sin side et ansvar for at det ikke legges hindringer i veien for den naturlige, frie ferdsel. Både grunneiere og allmennheten har et felles ansvar for å motvirke konflikter, og etter vårt syn bør konflikter løses lokalt og i samsvar med nasjonale lover og forskrifter og lokale tilpasninger. Den private eiendomsretten er den som best sikrer en forsvarlig forvaltning av naturområdene. Samtidig er det viktig å sørge for adgang til fri ferdsel i utmark og sikre adgangen til naturområdene, slik det er tradisjon for her til lands. Private grunneiere har helt klare personlige interesser av å forvalte sine eiendommer i et langsiktig perspektiv, slik at verdiene holdes i hevd gjennom hele livsløpet og kan overlates til neste generasjon i minst like god stand som tidligere. En rekke kommuner langs kysten har funnet frem til gode og frivillige løsninger for å sikre allemannsretten. Derfor mener vi at det er viktig å arbeide for at det er tilstrekkelig med strandsone tilgjengelig for allmennheten, uten at den private eiendomsretten svekkes. Fremskrittspartiet har stor respekt for den private eiendomsretten, og vi vil ikke under noen omstendighet gå inn for å tvangsinnføre 25-metersregelen i strandsonen, slik Høyres miljøvernminister Børge Brende og Regjeringen ønsker. Det vil etter vårt syn være med på å svekke den private eiendomsretten kraftig, redusere verdien av eiendommene, føre til at bruksmulighetene på egen eiendom blir sterkt forringet og ikke minst føre til konflikt i områder der det ikke har vært konflikt tidligere. Ofte blir det fremstilt som om eiere av strandeiendommer tar seg til rette etter eget forgodtbefinnende når de bygger båthus, hytte, hus eller brygge på egen eiendom. Nesten alle som bygger i strandsonen, har faktisk fått offentlig tillatelse av lokale myndigheter. At det i noen tilfeller er ulovlig bygging, er riktig, men det må ikke medføre at lovverket strammes inn slik at lokale myndigheter langs vår langstrakte kystlinje ikke lenger kan sørge for og gi mulighet til lovlig bygging i strandsonen. Mange eiere av strandeiendommer oppfatter det nå som om et politisk flertall, myndigheter og byråkrater uthuler deres rettigheter, og dermed gjør inngrep i vanlige familiers mulighet til å planlegge sine liv og til fritt å benytte sine boliger, hager og hytter. Vi fremmer derfor forslag om å avstå fra å foreslå en ny regel i friluftsloven om at der avstanden fra hytte eller hus er minst 25 meter, kan allmennheten ferdes. Norge er et langstrakt land med spredt bosetting og med stor variasjon i byggepresset langs strandkanten. Derfor må etter vårt syn hytte- og boligbygging tilpasses lokalt uten et stivbent, sentralt lovverk, som 100-metersbyggeforbudet er. 100-metersforbudet er egentlig en gigantisk beslaglegging av eiendom, uten noen form for erstatning. Vi er av den oppfatning at kommunene selv må få bestemme hvor bygging av hytter og hus skal skje i strandsonen. Derfor synes vi forbudet om bygging i 100-metersbeltet er svært uheldig og bør oppheves, noe vi også fremmer forslag om. Friluftsliv er noe som står høyt i kurs hos det norske folk. Motorisert friluftsliv har lange tradisjoner langs kysten for båtfolket. Noen bruker båt med motor også på vann i innlandet, på innsjøer, og mange bruker bil for å kjøre til områder som er egnet til friluftsliv. Fremskrittspartiet ønsker en friluftspolitikk som balanserer ulike hensyn, og som også gir rom for motorisert friluftsliv med bruk av snøscooter. Snøscooter er en berikelse for mange mennesker og gjør at disse får gode natur- og friluftsopplevelser. Vi er av den oppfatning at bruk av snøscooter skal underlegges fornuftige reguleringer som gjør at bruk skjer uten at det skaper problemer for andre eller skaper uforsvarlige belastninger på naturen. Dagens meget restriktive snøscooterpolitikk medfører økende ulovlig bruk av snøscooter. Siden det er fullt lovlig å kjøpe snøscooter, bør også myndighetene i langt større grad sørge for å legge forholdene til rette for bruk av snøscooter. Derfor var det med stor skuffelse vi registrerte at miljøvernministeren stoppet de regelendringene som var varslet av arbeiderpartiregjeringen, og at heller ikke Arbeiderpartiet følger opp det som Stoltenberg-regjeringen varslet. Jeg skjønner godt at snøscooterfolket i dag er oppgitt over Høyre og Arbeiderpartiet. Det har de god grunn til. Det organiserte snøscooterfolket i Norge ønsker ikke en situasjon med et konfliktfylt forhold til andre interessegrupper. Andre grupper bør heller ikke ha enerett på hele naturen og ensidig motarbeide dem som ønsker et motorisert vinterfriluftsliv. Det bør arbeides for å finne løsninger som alle kan leve med. Vi har store nok naturområder å ta av, så det burde egentlig ikke være et problem dersom det var politisk vilje til det, noe det dessverre ikke er. Det bør også være et mål at det blir et landsdekkende løypenett hvor en kan ferdes på snøscooter i forsvarlig regulerte former. Sverige og Finland har f.eks. lyktes med sin liberale snøscooterpolitikk, først og fremst fordi den lovlige kjøringen foregår i et svært velorganisert system, hvor kommunene og snøscooterklubbene løser utfordringene i fellesskap. Det er dessuten viktig at man har funnet frem til en reguleringsform som er allment akseptert i befolkningen. I Norge er det blitt et grunnleggende problem at det er betydelig avstand mellom lovreguleringene som snøscooterferdsel er underlagt, og den alminnelige rettsoppfatning. Forholdene kommer lett ut av kontroll i en situasjon hvor svært mange mener at de offentlige reguleringene er urimelige. Fremskrittspartiet ønsker å åpne for at den enkelte kommune skal få muligheten til å opprette egne, særskilt merkede løyper for snøscooterkjøring. Disse løypene må selvfølgelig opprettes i samarbeid med den enkelte grunneier. Vi mener videre at det bør kunne åpnes for motorferdsel på skogsbilveier og på islagte vassdrag hvor det er adgang til å kjøre med båt på sommerstid. Vi i Fremskrittspartiet mener at kommunal selvbestemmelse angående bruk av snøscooter er et godt eksempel på hvordan kommunene kan være med på å få frem et lokalt engasjement. Vi mener at Regjeringen snarest bør legge forholdene til rette for at kommunene får større bestemmelse over sine egne arealer, der den private eiendomsretten selvsagt skal ivaretas. I fremtiden vil det være viktig å legge forholdene til rette for at funksjonshemmede gis mulighet til å ferdes i naturen. Derfor er vi fornøyd med at det nedsettes en arbeidsgruppe som skal se på disse forholdene, og jeg er spent på de resultatene som kommer ut av det arbeidet. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag, som står i innstillingen.


Jeg synes vel kanskje den sammenligningen var å ta i litt, for å si det forsiktig. Det vi nå ser i Europa, er noe ganske annet enn de relativt marginale forskjellene vi finner i vårt eget land. Også Fremskrittspartiet er opptatt av at hele landet skal ha en positiv utvikling. Under den sittende regjering, med Senterpartiet ved roret gjennom mange år, har vi egentlig sett den motsatte utviklingen, nemlig økt fraflytting fra distriktene. Mange sliter med å klare seg på grunn av dårlige rammebetingelser bl.a. for næringsutvikling. Jeg synes i grunnen at Senterpartiet bør begynne å feie litt for egen dør før de går til angrep på andre partier. Fremskrittspartiet tror at det er en rekke virkemidler som vil stimulere til økt verdiskapning, økt sysselsetting og økt bosetting ute i distriktene, bl.a. gjennom å la folk – familier og bedrifter – få beholde mer av egen inntekt, fremfor at de må gi fra seg en stadig økende del til staten.


Jeg kjenner også til den enkeltsaken fra mediene, men ikke noe utover det, så det er vanskelig å gå inn i akkurat det eksemplet. Men vi har en rekke eksempler på at det er behov for forenkling av Navs regelverk og praksis når det gjelder foreldrepermisjon. Derfor har jeg satt i gang en gjennomgang av regelverket for å se hva vi kan gjøre for å forenkle prosedyrene rundt dette. Det krever mye ressurser hos Nav. Vi ser også eksempler på at det bl.a. har vært fedre som har mistet permisjon på grunn av at de har søkt for sent; det har vært uklarheter rundt informasjonsbiten. Alt dette er jeg i tett dialog med Nav om for å få til bedre løsninger, i tillegg til at vi ser vi på selve regelverket. Det er også viktig, mener jeg, å peke på at ordningen er fleksibel; det er mulig å ta ut permisjon over lang tid – opptil tre år. Så det er også mulig for en del foreldre å løse noen av de problemene som kommer opp i mediene.


Jeg vil også kommentere litt av det som er framkommet i debatten i dag. Bare man snakker om styrking av personvernet mange nok ganger, tror Arbeiderpartiet og Høyre faktisk at det er det vi gjør. Men da må noen komme og fortelle meg hvordan man styrker personvernet ved å følge med på alt jeg gjør på mobil og på Internett. Jeg skjønner ikke det. Det kan høres ut som Internett kom til Norge i går, når vi hører på representanten Haugli, siden det nå skal bli så bra for politiet og hjelpe dem når det gjelder nettkriminalitet. Men jeg har faktisk surfet på nettet siden 1995, og fra 1995 til i dag har man oppklart saker med alvorlig nettkriminalitet svært mange ganger – helt uten direktiv. Og så snakker man om personvern. I medlemslandet Danmark, f.eks., har man hatt en forventet opplysningslagring på 15 000 lagringsenheter per år per person. Det ble 100 000 lagringsenheter per person per år. I et annet av medlemslandene i EU var det fire offentlige instanser som skulle ha tilgang til det lagrede materialet. Det viste seg etter et par år at 181 offentlige instanser fikk tilgang til lagret materiale. Så vet vi at personopplysninger er blitt solgt og misbrukt etter at direktivet ble innført. Når det nå er leverandørene som skal ha ansvaret for lagringen, betyr det at det ikke bare er én som håndterer den lagrede informasjonen. En her snakket om at den lagrede informasjonen forsvant inn i et sort hull. Sånn er det ikke, informasjonen oppbevares og kan hentes ut av dem som betjener de lagrede dokumentene. Representanten Kolberg sa at Fremskrittspartiet ikke følger med i den teknologiske utviklingen. Men med all respekt – Arbeiderpartiet vil innføre datalagringsdirektiv og DAB-radio og kan vel neppe hevdes å følge med da. Naivt er det også å tro at kryptert informasjon forblir hemmelig. Toppen fem minutter tar det å dekode slik informasjon. Norges befolkning skal overvåkes, men ikke nok med det – vi skal jammen betale for det også!


Her var det mange påstander og mange gale påstander. Det er bred enighet i norsk politikk om at det er viktig å legge til rette for at flere er i arbeid og står lengst mulig i arbeid. Da burde det bekymre representanten Trettebergstuen mye mer at vi har om lag 600 000 mennesker i arbeidsfør alder som i dag er på utsiden av arbeidsmarkedet. Det er en problemstilling denne regjeringen tar på alvor, og denne regjeringen har tenkt å iverksette tiltak for å lette veien inn i arbeidsmarkedet, som for mange oppleves som et uoverstigelig hinder. Samtidig er det viktig å ha ordninger som gir en tilstrekkelig grad av fleksibilitet. Da er det antakelig sånn at en av forskjellene i norsk politikk er synet på om man skal ha tillit til at enkeltmennesket og enkeltfamilier selv kan ta valg som passer dem og deres hverdag, avhengig av om de har små barn eller eldre barn eller ikke barn.


Jeg hører at den parlamentariske leder i Fremskrittspartiet snakker om raushet, og det setter vi i SV stor pris på. Vi skal også prøve å være rause mot Fremskrittspartiet og andre partier her i salen, det kan jeg love. Men så til min replikk. Vi vet at i valgkampen var Fremskrittspartiet veldig markert i forhold til bl.a. å ha aksjoner rundt bomstasjonene, der man bl.a. betalte bompengene – eller deler av bompengene – for bilistene. Og det gjorde at man fikk betydelig oppmerksomhet. I budsjettinnstillinga står det at Fremskrittspartiet mener at det at man fjerner bomstasjonene og innkrevingen, ikke vil ha noen betydning for norsk økonomi. Vi vet at det er 13 milliarder kr som det på en måte vil gi i mer kjøpekraft for norske bilister. Dersom ikke det vil ha noen betydning for norsk økonomi, overrasker det SV. Hvor blir det av pengene? Mitt spørsmål til Siv Jensen: Mener hun virkelig at 13 milliarder kr i skattelette til bilistene ikke betyr noe for norsk økonomi?


Det er ikkje berre norske realfagentusiastar som vert svikta av regjeringa. Det vert også dei eldre når ein faktisk ikkje tek opp fleire som søkjer om sjukepleiarutdanning, i utdanningstilbodet. Tal viser no at det er over dobbelt så mange som søkjer på sjukepleiarutdanninga som førsteval, som dei som faktisk vert tekne opp i skulane. Då er utfordringa: Når regjeringa skal innføre Samhandlingsreforma frå 1. januar 2012, trengst kompetansen som dei over 4 000 studentane som ønskjer sjukepleiarutdanning, faktisk kunne ha bidrege med. Korleis vil regjeringa følgje opp både Samhandlingsreforma og ei verdig eldreomsorg når denne statsråden ikkje sørgjer for at det vert nok sjukepleiarar i framtida?


Jeg takker helseministeren for svaret. Jeg setter stor pris på at helseministeren umiddelbart reagerte på saken da den ble kjent i media. Jeg håper at politietterforskningen som er i gang, vil resultere i påtale, hvis ikke er jeg redd for at vi er på farlig glid når det gjelder aktiv dødshjelp i våre offentlige sykehus under dekke av smertebehandling. Det må etter mitt skjønn reises spørsmål ved Helsetilsynets saksbehandling i denne saken. Dette gjelder ikke minst oppnevnelse av sakkyndig, som er en venn og kollega av overlegen. Jeg reagerer også sterkt på at medisinering av denne pasienten har skjedd fra Roma, og ikke i selve sykehuset, og at den medisineringen har pågått flere dager uten at overlegen har sett pasienten. Mitt oppfølgingsspørsmål til helseministeren blir: Vil helseministeren pålegge Statens helsetilsyn å behandle saken på nytt, og da med en uhildet utenlandsk sakkyndig, i og med at to utenlandske sakkyndige har uttalt seg negativt i forhold til overlegens opptreden?


Det er et par kommentarer som jeg blir nødt til å knytte til foregående talers innlegg. Det vises til svenskehandelen. Det er riktig at svenskehandelen ikke går ned bare på grunn av forslaget. Det må gjøres i kombinasjon med at alkoholavgiftene går ned, og også med det tilgangsmessige, at vin kan selges i butikk. Representanten viser til at man her bryter med Høyres program. Ja, man gjør det, det er helt korrekt. Jeg tok med meg Høyres stortingsvalgprogram, fordi jeg trodde at når man går til valg på en ting og til og med skriver det i stortingsvalgprogrammet, er det i hvert fall meningen å holde det. Her skriver Høyre: «Høyre mener det bør være samme tilgjengelighet for vin som for øl, og vil tillate salg av vin og sterkøl i dagligvarebutikkene. Kommunene må få tilbake retten til å bestemme skjenketider for alkoholholdig drikke uten å være bundet av tidsrammer fastsatt av Stortinget.» Når det gjelder det siste: jf. den saken som Høyre stemte imot for en liten stund tilbake, som gjaldt utvidede åpningstider. Dette forslaget dreier seg om en justering av dagens vinmonopolordning og slik at Norge får et lovverk som er mer i tråd med det man har i resten av Europa. Det er to unntak – det er helt riktig. Det er EU-landene Sverige og Finland. Jeg tror nok personlig at vi om ikke så veldig mange år også vil se en endring i holdningene i disse landene. Det vises til Vinmonopolets kontrollfunksjon og den gode jobben som de gjør. Men gjør man egentlig det? Kan man si at man har en god kontrollfunksjon når bortimot 40–50 pst. av alkoholomsetningen i Norge skjer illegalt, enten via smugling eller via hjemmebrenning? Da stiller jeg meg spørsmålet om man virkelig har den gode kontrollen som enkelte hevder at man har. Så var representanten fra SV, Sigbjørn Molvik, oppe her og viste til at hvis man øker tilgjengeligheten, får man økt misbruk. Da er det interessant at det samme partiet for en liten stund tilbake ville opprette polutsalg på servicekontorene i kommunene. I tillegg er man med i flertallet som ønsker å se på ytterligere tiltak for at Vinmonopolet skal kunne omsette sine varer. Fører ikke det til mer misbruk i henhold til representanten Molviks syn? Illegal omsetning er et problem. For å hindre illegal omsetning vil dette forslaget kunne være til hjelp, fordi man da i hvert fall er sikret at denne typen varer faktisk er tilgjengelig der man selger også andre typer varer til konsumpsjon. Så i den forbindelse vil man kunne påvirke, i hvert fall vil man få gitt de personene som ønsker å handle lovlig, muligheten til det. Det er faktisk i en rekke kommuner i dag mye enklere å få tak i illegale produkter enn det er å få tak i lovlig omsettelige varer i dette landet. Flertallet bruker en argumentasjon som går på at økt tilgjengelighet er en utfordring. Men man går jo med åpne øyne inn for at Vinmonopolet skal kunne selge varene sine over Internett, og at de skal utdeles på postkontoret – ja til og med av landpostbudet. Da er spørsmålet mitt: Hva er det som er så mye verre med at kunden selv kan få lov til å plukke varene og kjøpe dem i dagligvarehandelen? Handelslekkasjen var jeg inne på, men en liten kommentar til: Det er jo interessant og litt morsomt å se av merknadene at også Kristelig Folkeparti faktisk åpent innrømmer – og man skulle tro at man til og med ønsker å gjøre noe med det, det vil jo vise seg senere – at prisnivået, avgiftsnivået i Norge på alkohol, er det som fører til bl.a. handelslekkasjen til Sverige. Man har jo hardnakket tidligere hevdet at det i veldig liten grad er alkoholavgiften som er årsaken, men heller andre varer. Så i den forbindelse synes jeg det er positivt at Kristelig Folkeparti nå åpent innrømmer at handelslekkasjen faktisk også i stor grad skyldes alkoholavgiftene. Så vil jeg minne om ESA-dommen, som faktisk innebærer – og statsråden har jo også tidligere varslet at man må følge opp den biten – at når det gjelder cider og vin med alkoholstyrke på inntil 4,75 pst., skal det kunne selges i butikk. Da tror jeg ikke det tar mange årene før også flertallet i denne sal faktisk vil ha en tilnærming til Europa når det gjelder dette. Det er jo et uttalt ønske fra befolkningen når det gjelder spørsmålet om hvor vin skal selges, at det skal skje i butikkene. Jeg tar helt avslutningsvis opp Fremskrittspartiets forslag, som er inntatt i innstillingen.


Denne debatten ble vel omtrent slik man kunne forutse på forhånd. Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, håpet jeg at debatten skulle bli mer faktabasert, og jeg håpet man skulle diskutere, rett og slett av hensyn til idretten, av hensyn til folk for øvrig som måtte høre på og følge debatten, og ikke komme med påstander om uriktigheter i en sånn debatt. Arbeiderpartiet er ansett for å være et styringsparti som ønsker kunnskapsbasert, faktabasert informasjon før man tar beslutninger, og så blander man det jeg kaller epler og pærer inn i debatten med ikke å ville se reglementet man har i Europa isolert sett og internt, men bruker bl.a. forhold i nevrokirurgen Kirkebys rapport. Jeg har også lest den, og jeg har også utfordret Kirkeby tidligere. Hvorfor blander man reglementer i USA og Asia – med 139 dødsfall – og tar det inn i norsk og europeisk sammenheng? Hvorfor gjør man det? Rapporten er helt riktig med tanke på hva som gjelder i USA, og hva som gjelder i Asia, men nå er vi i Europa, og derfor tror jeg ikke noe på den. I mitt yrke som lege, ble det sagt fra representanten Helseth, har jeg sett slåsskamper mellom mennesker. Ja, men det er da en grunn til at man bruker hansker i denne bokseidretten, man slår ikke med bare never. Når man sier at formålet er å slå og skade motstanderen, da er det på tide å fjerne seg fra Rocky-filmen fra 1976. Det er altså ikke slik det foregår. Det er ikke lov å slå på siden av hodet. Hvorfor er det ikke det? Jo, for det er farlig. Det er ikke lov. Det er ikke lov å slå under beltet. Nei, for det er farlig. Det er ikke lov. Det er ikke formålet å skade motstanderen. Nei, som jeg sa i hovedinnlegget, blir de fleste kamper avgjort på teknisk knockout, på poeng – ikke knockout, men poeng, kjære storting. Naturligvis skal man drive et antidopingarbeid – det står det i saken – i henhold til WADA-regelverket. Man må altså da – som alle andre – la seg teste før kamper, under og etter. Når man begynner å snakke om antikorrupsjon, kan det høres ut som om man bruker en påstand fra Idrettsforbundet som de kun har fra media, hvor man sa at det var organisert kriminalitet i boksing. Man klarte ikke å dokumentere, for man hadde ikke dokumentasjon, man hadde lest det i noen medier. Dette bruker nå Arbeiderpartiet – styringspartiet – som sannhetsvitne. Det synes jeg er spesielt, og jeg synes det er leit med tanke på debatten – kanskje ekstra leit med tanke på idretten, alle som utøver idretten, og som ønsker å kunne utøve den på norsk jord. Den eneste forskjellen om det blir et ja eller nei i dag, er at de kan bokse hjemme i Norge. Det blir verken mer eller mindre farlig av den grunn.


På dette området tenker Regjeringen selvfølgelig bredere. Det som representanten nevnte, er et stort område med kjemikalie- og miljøgifter, og dette er en av verdens største miljøutfordringer. Vi jobber her bl.a. med regulering av kjemikalieutslippene, og vi har allerede en rekke internasjonale avtaler på plass. Vi skal også jobbe mer aktivt for å implementere dem i ulike land og i ulike sammenhenger. Dette er et arbeid vi prioriterer høyt, både nasjonalt og internasjonalt.


Det overrasker meg litt at representanten Sørensen ikke nevnte menneskeskapte klimaendringer så veldig mye i sitt innlegg, spesielt tatt i betraktning at det alltid er med i hennes kritikk mot Fremskrittspartiet. Vi har hørt i dag at representanter fra Arbeiderpartiet omtaler forvaltningsplanen som offensiv på petroleumsområdet. Det betyr altså at SV ønsker å støtte en politikk med økt oljeutvinning og gassutvinning i nord. Det betyr at de produktene som vi da henter opp, vil slippe ut CO2. Hvordan harmonerer det, i forhold til den kritikken som SV til stadighet retter mot Fremskrittspartiet i klimapolitikken, når SV faktisk her går foran og vil øke utvinningen av olje, som vi vet det ikke vil være CO2-rensing på når den er forbrukt? Riktignok har SV gått inn for mobile gasskraftverk, som da må framstå som en større miljøbølle enn Fremskrittspartiets primære løsning. Men jeg får det ikke helt til å stemme i forhold til den replikken representanten Sørensen hadde på meg.


Jeg merket meg at Øystein Djupedal sa at det var hvileskjæret som felte ham som statsråd, og da statsråd Aasland tok over nøkkelen, sa hun at hun kom «til dekket bord», og hun lovet å videreføre Djupedals innsats. Vi får håpe at Aasland gjennom Regjeringens budsjettforhandlinger har hatt mer gjennomslagskraft enn det Djupedal hadde innenfor dette området, slik at vi kan få tilbakeført de kuttene som har vært på høyskoler/universiteter og i forskningssektoren. Imidlertid er det to institusjoner som har blitt straffet dobbelt av denne regjeringen. Universitetet i Stavanger og Høgskolen i Østfold fikk i tillegg før dette hvileskjæret også kutt i sine bevilgninger knyttet til husleiekompensasjonen. Ser statsråden at det kan være urimelig hardt for disse institusjonene å kunne klare seg økonomisk med disse forholdene?


Da Regjeringen la fram sitt budsjettforslag i oktober, hadde jeg på flere områder vanskelig for å tro det jeg leste. Her kom en regjering utgått av Det norske Arbeiderparti med forslag om elavgift på kraft til industrien i tillegg til konjunkturavgift som i realiteten ikke var noe annet enn en økning av arbeidsgiveravgiften, avgifter som hvis de ble vedtatt, ville medført kostnadsøkninger for konkurranseutsatt kraftkrevende industri som de færreste kunne overleve med. Og i bakgrunnen kunne vi høre LO-leder Yngve Hågensen som lovpriste budsjettforslaget og sa at dette var det beste budsjett for Norge på lang tid, et budsjett som hvis det ble vedtatt, ville medført at tusenvis av hans medlemmer ville bli satt på porten. Nå gikk det ikke fullt så galt, men til erstatning for dette fikk vi en annen merkverdighet: I budsjettavtalen mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene heter det i punkt 15 bl.a.: «Regjeringens forslag om el-avgift…på industrien…frafalles. Det innføres i stedet en ordinær el-avgift på industriens forbruk av kraft til administrasjon og annen virksomhet. Avgiften skal ikke pålegges elektrisitet til bruk til produksjon.» Denne raritet bærer preg av å være sydd sammen av skrivebordsteoretikere som aldri har satt sine ben i en industribedrift. Her skal en altså betale avgift på den strøm som går til belysning, kontormaskiner og lignende, mens produksjonsrettet utstyr skal være fritatt for avgift. Det er mange som spør seg om dette i det hele tatt lar seg gjennomføre i praksis, og hvem i all verden skal kontrollere at dette etterleves? Vi kan imidlertid slå fast at den nye vekstnæringen i Norge blir produksjon og salg av strømmålere, som følge av dette vedtaket. Jeg vet ikke om ordet «latterlig» er et parlamentarisk uttrykk, men jeg har ikke vært i stand til å finne et annet ord som er dekkende for dette. Regjeringen foreslo også en kraftig økning av elavgiften til forbruker, og denne er ytterligere forverret av budsjettavtalen med sentrumspartiene. Fremskrittspartiet vil selvfølgelig ikke være med på disse avgiftsøkningene. Vi har i Norge rikelig tilgang på energi. Vi produserer nærmere 3 000 TWh i form av kraft, olje og gass, og vi klarer å bruke bare 6-7 pst. av dette selv, resten går til eksport. Fremskrittspartiet mener at denne energirikdommen må komme det norske folk og norsk næringsliv til gode Vi mener videre at det skal være fri konkurranse mellom de forskjellige former for energikilder, uten noen som helst subsidiering fra det offentliges side. Vi vil heller ikke bruke skattebetalernes penger til andre tiltak som har som målsetting å endre energiforbruket, og ei heller bruke avgifter for å endre eller redusere forbruket. Det er gjennom mange år skapt en myte om at vi i Norge er noen store energisløsere. Dette er selvfølgelig ikke riktig. Flere undersøkelser viser at norske husholdninger ikke har større energiforbruk enn husholdninger i andre land vi normalt sammenligner oss med. I tillegg må vi huske på at tilgangen på store mengder kraft til konkurransedyktig pris har spilt en avgjørende rolle for industrireising, verdiskaping og velstandsutvikling over det ganske land gjennom store deler av det forrige århundret. Så til oljesektoren. Høye oljepriser og høy dollarkurs i tillegg til relativt høy oljeproduksjon medfører at denne viktige næringen tilfører landet store inntekter. Det er imidlertid viktig at vi hele tiden fokuserer på denne næringens rammebetingelser og sikrer langsiktighet og forutsigbarhet, slik at vi står bedre rustet ved et eventuelt kraftig fall i oljeprisene. Vi ser dessverre en nedgang i prisene de siste dagene, uten at det så langt iallfall har vært urovekkende. Sist vi hadde et kraftig fall i oljeprisene, medførte dette at en rekke utbygginger på sokkelen ble utsatt eller skrinlagt. Dette rammet leverandørindustrien spesielt hardt, med både oppsigelser og permitteringer, og dessverre også oppsplitting av kompetansemiljøer det hadde tatt flere tiår å bygge opp. Komiteen har nylig hatt til behandling St.meld. nr. 39 for 1999-2000 om olje- og gassvirksomheten, som skal behandles her i salen den 18. desember, og jeg ser også fram til en gjennomgang av skatteregimet på sokkelen. Jeg håper at resultatet av dette samlet vil styrke norsk sokkels konkurransekraft, slik at vi forhåpentligvis unngår de store svingningene i utbyggingstakten. Fremskrittspartiet mener vi må legge forholdene bedre til rette for utnyttelse av våre gassressurser i samfunnet generelt, i tillegg til for kraftproduksjon, og vi er tilfreds med at en enstemmig komite ber Regjeringen komme tilbake med en helhetlig strategi for bruk av gass i Norge. Vi mener også at tiden er overmoden for en delprivatisering og børsnotering av energiselskapene Statoil og Statkraft, og fremmer også i år forslag om dette. I budsjettavtalen mellom Regjeringen og sentrumspartiene er de økonomiske rammene innenfor rammeområdene 12 og 13 etter vår mening altfor høye. Vi vil derfor i år som i fjor ikke legge fram alternative forslag innenfor disse nye rammene, da dette vil ødelegge den totale budsjettprofil vi har lagt opp til. Vi vil imidlertid vise til Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett innenfor rammeområdene 12 og 13, som er gjengitt i innstillingen. Jeg vil med dette ta opp forslag nr. 5 på vegne av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre, forslagene nr. 7, 8 og 9 på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre og forslag nr. 10 på vegne av Fremskrittspartiet.


Representantforslaget om å trekkje Statoil ut av tjæresandverksemd i Canada er ikkje nytt. Denne debatten har vi hatt tidlegare, og han gjentar seg no. Men når det gjeld kompetanse og myndigheit til å gjere investeringsvedtak i dei statleg eigde selskapa, ligg det i dag – og slik må det også vere – til styret og leiinga i selskapa. Problemstillinga som dette forslaget tar opp, blir frå statens side handtert i eigarskapsmeldinga, som fleire også har vore inne på. Statoil har i fleire år gitt uttrykk for at selskapet vil gå stegvis fram i utviklinga av oljesandprosjektet i Canada. Både kommersielle og miljømessige omsyn blir lagde vekt på i vurderingane til selskapet. Vi ser at Statoil investerer betydelege midlar i forsking og utvikling av ny teknologi for å kunne utvikle prosjektet på ein mest mogleg berekraftig måte. Statoils mål om å redusere karbonutsleppa frå oljesandutvinning med over 40 pst. innan 2025 er altså industrileiande. Dette viser at nettopp Statoil er eit føregangsselskap som viser veg når det gjeld å redusere fotavtrykket på denne typen utvinning. Vi veit at tjæresandutvinning vil fortsetje i lang tid framover, då ressursane er så store at dei vil bli tatt ut. Då er det viktig med eit selskap som er villig til å vere leiande på miljømessig god produksjon. Der er Statoil leiande per i dag og har ambisiøse mål.


Jeg har følgende spørsmål til utenriksministeren: «Den tibetanske buddhisten Tenzin Delek Rinpoche ble dømt til døden av kinesiske myndigheter den 2. desember 2002, og har siden sittet i fangenskap. Rinpoche engasjerte seg sterkt for tibetanernes sosiale og religiøse rettigheter, og dommen synes relatert til dette. Kinesiske myndigheter har i flere tiår brutt med menneskerettighetene i Tibet. Hva vil utenriksministeren gjøre overfor kinesiske myndigheter hva angår menneskerettighetene i Tibet generelt og situasjonen for Rinpoche spesielt?»


Leiarløningane i statlege selskap har lege i front også i forhold til det private. Det har vore ein lønnsgalopp – no heldt eg på å seie noko som ikkje er særleg parlamentarisk – som ikkje liknar noko. Staten har eit heilt spesielt moralsk ansvar for å sørgje for at leiarløningar er på eit nivå som moralsk svarer til det som er folkets oppfatning av kva som er riktig. Det er så spennande å vere leiar i så spennande bedrifter som Telenor, Statoil, Flytoget osv. at eg trur ingenting på at det som avgjer, er 2-3 mill. kr meir eller mindre. Det er ikkje det som avgjer om kompetansen blir påverka eller ikkje. Det å ha eit statleg eigarskap forpliktar på langt større område enn berre å følgje kva som går føre seg i marknaden. Det er ikkje sånn at vi kan konkurrere med Google når det gjeld løn, men vi kan konkurrere når det gjeld interessante oppdrag for folk som har lyst til å ta artige jobbar.


La meg få lov til å begynne med å følge opp representanten Hagen med å si at det å velge Fremskrittsparti-løsningen stort sett er et godt valg, og jeg kan anbefale flere å gjøre det både når det gjelder kommunepolitikk og når det gjelder helsepolitikk. Grunnen til at jeg ba om ordet, er ikke bare å kommentere musikkferdighetene til representanten Knutsen. Jeg er ikke sikker på, uansett tonesetting, at dette kommer til å bli den største hiten hennes, og jeg er ikke sikker på at det kommer til å bli spellemannpris – til det har hun laget altfor gode ting tidligere. Jeg ba om ordet fordi både representanten Haugli og representanten Stokkan-Grande var innom mitt innlegg og ga inntrykk av at jeg malte et sort bilde. Jeg brukte faktisk de første tre minuttene av mitt innlegg til å skryte av meldingen og av det regjeringen har foreslått. Det kan virke som at det var en viss selektiv hørsel ute og gikk. Men så presenterte jeg et bilde av en del av de utfordringene som norsk helsevesen står overfor, og det var direkte sitater fra denne meldingen og innstillingen vi behandler i dag – både infeksjonsfaren, legemiddelbruken, pasientundersøkelsen som viste dårlig skår på ventetider, informasjon, koordinering osv. Alt det jeg leste opp, er faktisk ting fra selve innstillingen – som vi alle sammen deler. Det er noe av utfordringen her; at vi faktisk skal ta tak i de tingene som ikke fungerer så bra i norsk helsevesen. Vi er enige om at veldig mye er bra, men vi skal gjøre noe med det som må tas tak i. Jeg er ikke med på at jeg har tegnet et bilde som ikke er korrekt, jeg forsøker å tegne et bilde av de utfordringene som norsk helsevesen står overfor, og som vi alle sammen i denne sal bør ta tak i. Da har jeg tillatt meg å påpeke at den største utfordringen i norsk helsevesen ikke er overforbruk eller overbehandling – uansett hva som står i den amerikanske rapporten – men med over 250 000 mennesker i kø for behandling i dette landet, og med at de som står i kø, står der lenger enn noen gang, tror jeg ikke hovedfokuset vårt skal være at vi overbehandler pasienter. Jeg er ganske overbevist om at det er mye vi kan gjøre. Det vil redusere pasientskader, det vil også resultere i at mennesker kommer kjappere tilbake fra sykehusene, og det vil være en god politikk for dette landet.


Det er godt at representanten Christoffersen er tilfreds med sitt eget innlegg, det hadde vært uheldig hvis hun ikke hadde vært det. Jeg tar det til orientering. Det jeg sa, var at da uførereformen ble vedtatt, var det ikke lagt inn forutsetninger om en overgangsordning. Det var kjent i skatteproposisjonen for 2012–2013 at mange kunne komme dårligere ut, og at noen kunne komme bedre ut, men det var ikke den gangen tatt høyde for en overgangsordning. Jeg var i opposisjon og hadde merknader i innstillingen til sakene om at man burde komme tilbake med en overgangsordning. Jeg sto alene om de merknadene. Ergo tok ikke flertallet den gangen høyde for det. Det var denne regjeringen som la det frem, det er et faktum. Jeg synes det er bra at vi har fått en enighet i Stortinget om overgangsordningen, jeg synes det er bra at vi har et samlet storting som er opptatt av å sikre levekårene for dem som er for syke til å kunne delta i arbeidslivet, men samtidig står fast på de prinsippene vi var enige om da vi vedtok uførereformen.


La meg si det en gang til: Regjeringen er klar til å legge til rette for industriutvikling i alle deler av landet, så også i Nord-Norge, så også i Nordland. Representanten Juvik kommer fra en av de delene i Nord-Norge som er virkelig store på kraftkrevende industri. De grepene man gjorde der for mange generasjoner siden, handlet om å høste av de rike naturressursene ved å bygge regulerbar vannkraft i regionen. Det skapte grunnlaget for elektrifisering av Helgeland, det skapte muligheter for industrialisering av Helgeland, og det var et viktig bidrag til at vi fikk det moderne Norge vi fikk. Tidligere statsminister Stoltenberg sa at de store vannkraftutbyggingenes tid er forbi. Nå har vi en regjering som ikke deler den oppfatningen.


Jeg takker for svaret. Jeg er kjent med det som er lagt inn i revidert budsjett. Men det er når berørte parter får regnet på hva endringene innebærer, at de mange og sterke reaksjonene kommer – reaksjonene på at det som er omtalt som «mindre» kutt, blir mer enn 15 pst., fordi, som også statsråden har redegjort for, man tar hele belastningen på dem som melder seg som nye lærlinger. Jeg går ut fra at departementet selv har regnet på dette mange ganger, før man iverksetter en slik omlegging – det er jo et nokså omfattende rundskriv – og at departementet må ha kjent til virkningen, at «mindre» innebar mer enn 15 pst. kutt. Likevel har departementet sluppet dette, i stedet for å komme med en tilleggsproposisjon, som Regjeringen f.eks. har valgt å gjøre i spørsmålet om å skaffe 12 mill. kr ekstra til eksamen i grunnskolen.


Jeg gjør først oppmerksom på at representanten Gitmark tidligere har stilt meg dette spørsmålet skriftlig. Det skjedde 10. april i år, og han fikk svar 25. april. Det er riktig at det etter gjeldende regler er en noe videre adgang til å utlevere opplysninger til offentlige myndigheter enn til private aktører. Det skyldes at folkeregisteret ble opprettet som et felles register for ulike offentlige myndigheter, slik at disse slipper å føre egne separate personregistre. Folkeregisterets formål er således først og fremst å tjene offentlige interesser. Folkeregisteret er avhengig av å motta opplysninger fra den enkelte borger for at det til enhver tid skal inneholde korrekte opplysninger. Den enkelte borger må ha tillit til at informasjonen som gis folkeregisteret, ikke videreformidles fritt til enkeltpersoner og private institusjoner. Ellers er det grunn til å frykte at det blir vanskeligere å få den enkelte borger til å melde fra om nye eller endrede forhold. Registerets behov for korrekte opplysninger er altså avhengig av at befolkningen har tillit til at opplysningene i det vesentlige benyttes i tråd med registerets hovedformål. Personer og private institusjoner kan etter folkeregisterloven få utlevert ikke-taushetsbelagte opplysninger fra folkeregisteret dersom opplysningene er nødvendige for å ivareta lovmessige rettigheter og plikter. I forskriften til loven er det fastsatt at opplysninger om noen få «navngitte identifiserbare» personer kan utleveres med mindre opplysningene kan røpe et personlig forhold. Fødselsnummer alene er ikke ansett som nok til å identifisere en person. Fødselsnumre kan forveksles mellom personer, eksempelvis ved at andre personers fødselsnummer oppgis i kontrollsituasjoner, eller at man ved feiltasting av et siffer kan få opp en annen persons identitet. Personvernhensyn tilsier således at man foretar kontroll mot flere kriterier enn bare fødselsnummer. Av hensyn til personvernet og faren for forveksling av opplysninger besluttet Sentralkontoret for folkeregistrering i 2003 å innskrenke søkekriteriene slik at fullt navn og fødselsdato eller fullt navn og fødselsnummer måtte være kjent. Fra og med 15. mars 2006 er det imidlertid også mulig å gjøre oppslag på etternavn i kombinasjon med følgende elementer: fornavn adresse poststed eller kommune Av personvernhensyn vil opplysninger ikke bli utlevert dersom søkekriteriene gir treff på registrerte personopplysninger til mer enn én person. I et slikt tilfelle må søket spesifiseres ytterligere for å sikre entydig treff, eller man kan rette en henvendelse til Særregisteret ved Sør-Hedmark likningskontor for manuell behandling. Finansdepartementet og Fornyings- og administrasjonsdepartementet har nylig satt ned en arbeidsgruppe som skal foreta en bred gjennomgang av folkeregisterets rolle som det sentrale registeret på personinformasjonsområdet. Viktige oppgaver for arbeidsgruppen er å vurdere hva som skal være folkeregisterets formål og prinsippene for utlevering av folkeregisteropplysninger, både til private og til det offentlige. Arbeidsgruppen skal avgi sin sluttrapport innen 1. april 2007.


Heilt uavhengig av finanskrisa ser vi jo på regelverket. Det har eg varsla lenge. Evalueringa av terskelverdiane har eg varsla sidan 2006, så det må ikkje kome som ei overrasking på opposisjonen eller Stortinget at vi faktisk har bestilt den evalueringa. Ho vart lagd fram for meg i sommar. Som representanten Gunvor Eldegard var inne på, fortel evalueringa at det som no har vorte gjort, er effektivt samfunnsøkonomisk sett. Så tek vi ho med oss i dei vidare vurderingane av terskelverdiane og av kor dei skal liggje, i arbeidet med stortingsmeldinga. Vi kjem til å melde det til Stortinget i stortingsmeldinga. Eg er heilt einig med representanten Kielland Asmyhr i at det er viktig at ein følgjer dei grunnleggjande konkurransevilkåra som ligg i konkurranselova. Uansett om ein har eit innkjøp på 50 000 kr, 100 000 kr, 500 000 kr eller 1 mill. kr, oppfordrar regelverket til å bruke konkurranse og å spørje flest mogleg. Det er fellesskapen sine midlar vi handlar for, og det er heilt opplagt at vi skal bruke dei på den mest vettuge måten.


La meg først få lov til å takke saksordføreren og komiteen for et svært godt samarbeid underveis i denne saken. Det har vært viktig, og det har gitt et veldig godt resultat. Som kjent har regjeringen så langt videreført Stoltenberg II-regjeringens spesialordning for lokalt ansatt personell som har hatt et direkte ansettelsesforhold med norske styrker og politi i Afghanistan fra 1. januar 2011 eller senere. I tillegg sendte Justis- og beredskapsdepartementet en instruks til underliggende etater 1. juli 2014 om at personer som har jobbet for norske styrker i Afghanistan, og som søker asyl i Norge, skal få sin søknad realitetsbehandlet her. Det skal skje uavhengig av om vedkommende har oppholdt seg i et annet land som er omfattet av Dublin-forordningen, og uavhengig av ansettelsestidspunkt. Tidligere lokalt ansatte er således sikret en individuell behandling av sine søknader i Norge. Som jeg skrev i mitt brev til komiteen 8. januar i år, så mener regjeringen at det er viktig å ivareta tolker som har blitt særlig eksponert på bakgrunn av sitt arbeid for Forsvaret eller andre norske myndigheter, som omtales i forslaget som kamptolker, og at det derfor er hensiktsmessig å endre retningslinjene som den forrige regjeringen vedtok. Når nå komiteen har presisert at det legges til grunn at sakene skal behandles individuelt, oppfatter jeg at det er samsvar mellom det som er forslagene, og det som er regjeringens syn. De nye retningslinjene vil legge til rette for at alle saker som gjelder tolker som har blitt særlig eksponert på bakgrunn av sitt arbeid for Forsvaret eller andre norske myndigheter – i forslaget omtalt som kamptolker – fra 2006, skal realitetsbehandles dersom det søkes om dette. Dette gjelder også saker der det tidligere er blitt gitt avslag. De nye retningslinjene vil også legge til rette for at det vil være en lav terskel for å innvilge opphold. Jeg vil understreke at det i arbeidet med nye retningslinjer er nødvendig å finne løsninger på en del praktiske utfordringer, som jeg også har omtalt i mitt brev til komiteen. Dette vil være knyttet bl.a. til verifisering av arbeidsoppgaver og ansvar for den enkelte søker, gjennomføring av intervjuer o.l. Når det gjelder komiteens tilråding om snarest mulig å lage retningslinjer for hvordan lokalt ansatte tolker og annet personell skal ivaretas i forbindelse med utenlandsoperasjoner, viser jeg til at Forsvarsdepartementet har fastsatt retningslinjer for bruken av lokalt ansatt personell for fremtidige internasjonale operasjoner. En vurdering av om lokalt ansatt personell skal få komme til Norge som følge av jobben de har gjort for norske styrker, vil inngå i den vurderingen av gjeldende regelverk som Justis- og beredskapsdepartementet skal gjøre i samarbeid med bl.a. Forsvarsdepartementet. Når det gjelder representanten Andersens spørsmål knyttet til fremdrift, så er det viktig for oss at dette kommer på plass raskt. Arbeidet er allerede i gang i departementet. Det er ikke satt en endelig sluttdato, men dette er et prioritert arbeid i Justis- og beredskapsdepartementet, også for å sikre at de sakene som nå er til behandling, blir behandlet under de nye retningslinjene. Når det gjelder oppholdsgrunnlag, så er det utlendingsloven som vil være hjemmelsgrunnlaget for opphold, og det er årsaken til at det er justis- og beredskapsministeren som står her i dag, og ikke forsvarsministeren.


Nesvik reiser tre problemstillinger som det er vanskelig å besvare under ett. For å ta AAN først: Jeg mener at organisasjonen gjør mye nyttig arbeid, men med den formen man har valgt å gi støtten på, nemlig at det også skal være for å informere før et abortinngrep, blir det en uheldig kobling. Man burde ikke ha knyttet det opp til en slik virksomhet, da det skal være en livssynsnøytral informasjon i forkant av et sånt inngrep. Det er SVs prinsipielle standpunkt og årsaken til at vi kutter støtten. Når det gjelder legemiddelpolitikken, kan ikke jeg se noen inkonsekvenser fra SVs side i det hele tatt. Vi ser at med det indeksbaserte systemet som det legges opp til, har man en mulighet for å få kontroll. Det vi også har sikret, som vi har fått flertall for, er at man skal vurdere ordningen allerede etter ett år. På den måten sikrer vi jo nettopp det Harald Tom Nesvik etterspør, nemlig en gjennomgang i forhold til legemiddelpolitikken. Så til MR-bussen, når den først nevnes her. Det er klart at det vi har fått gjennomslag for, er i en bredde på så mange områder at det vil ha konsekvenser for hele landet. Jeg synes at MR-buss er noe en burde hatt i langt flere fylker enn bare Finnmark. Det er et prisverdig initiativ man har tatt med å starte det. Alternativet for hver enkelt som det skal gjennomføres magnettomografi av, er en reise fra Finnmark tur-retur Oslo på grunn av lang ventetid i Tromsø, og kostnadene pr. reise vil ligge i størrelsesorden 6 000–7 000 kr pr. pasient. Så leier man inn en buss som koster 250 000 kr i leie, og så gjør man unna 80 undersøkelser, noe som gir en betydelig innsparing for Rikstrygdeverket. Det uheldige er imidlertid at det er Rikstrygdeverket og ikke helseforetakene som sparer pengene, som dermed får merutgifter i stedet for innsparing ved å starte en slik ordning. Jeg mener at man med utgangspunkt i den ordningen man har fått til i Finnmark, burde se på en slik ordning i andre fylker. SV vil konsekvent støtte en slik tilnærming dersom man får det til i andre fylker. Men initiativene tas jo nå ute i helseforetakene, helt i tråd med hva Fremskrittspartiet har villet, og ikke i Stortinget, der vi burde ha lagt føringer for politikken.


Litt i den same gata som det Arbeidarpartiet utfordra Senterpartiet på: No er det verkeleg grunn til å lura på kor Senterpartiet står i forhold til ein del politiske område. Me har høyrt at den nye nestleiaren vil ha gasskraftverk, og seinast i helga gjekk Senterpartiet i Rogaland inn for å byggja ut Saudavassdraget, pluss at dei gjekk inn for gasskraftverk, så dette sprikjer litt i alle retningar. Før kunne ein vita at når f.eks. Bondelaget og Norske Lakseelver sa noko, var Senterpartiet stort sett einig. I dag må me vel spørja oss om det er så enkelt. I denne saka er det jo SV som står saman med Norske Lakseelver og Noregs Bondelag om å krevja Villaksutvalet si innstilling vedteken. Senterpartiet vil ikkje det. Dei er ikkje opptekne av å følgja dei faglege råda som blei gjevne i innstillinga frå Villaksutvalet, og SV lurer på korfor. Så til dette med lokalt næringsliv, som Senterpartiet seier at ein er oppteken av. Men når ein ikkje går inn for innstillinga frå Villaksutvalet, risikerer ein å setja i fare dei inntektene som Surnadal kommune, Bjerkreim kommune og andre har av nettopp villaksen. Sal av fiskekort i Surna utgjorde 1,5 mill. kr, og dei reknar inntektene frå villaks til å vera mellom 15 og 20 mill. kr i den kommunen. Det same vil gjelda f.eks. for Bjerkreim i min kommune. Så her er det noko som ikkje stemmer heilt. Heilt til slutt. Senterpartiet er jo ikkje spesielt …


Det var jo en rørende enighet vi nå var vitne til. La meg begynne med å si at jeg håper statsråden hadde en fin tur til Trillemarka i går. Jeg har følgende spørsmål til statsråden: «Verneprosessen i både Hyllingsdalen og Trillemarka–Rollag har skapt stor debatt lokalt. Regjeringen har sagt at de vil legge vekt på gode verneprosesser basert på debatt med lokale krefter og god dialog med Stortinget for å skape bredest mulig flertall for sin politikk. Den 15. juli uttalte representanten Ola Borten Moe til Nationen at han så det som naturlig at vern som var klart større enn Stortinget hadde gitt sin tilslutning til, skulle behandles i Stortinget. Vil Stortinget få disse sakene til behandling?»