Som representanten Siv Jensen òg var inne på, er det eg som svarar på denne interpellasjonen på vegner av Regjeringa, og ikkje statsministeren, som for så vidt vart utfordra. Før eg går direkte til å svare på spørsmålet, har eg lyst til å seie noko generelt om embetsverket si stilling og om rammene for folkevald styring, for det er òg i lys av det bakteppet vi må sjå på spørsmålet frå representanten Jensen. Det er rett som representanten seier, at det i Noreg berre er dei politiske embeta og stillingane som vert skifta ut ved regjeringsskifte. Embetsverket vert sitjande. Det er ein skikk vi har hatt lenge, ikkje berre i Noreg, men òg i dei andre nordiske landa. Embetsverket skal både vere rådgjevar for regjeringa og utføre politikken til regjeringa. I rolla som rådgjevarar skal dei vere politisk og fagleg uavhengige og leggje til grunn den beste faglege innsikta. Fagleg uavhengigheit inneber òg at embetsverket skal gi sine råd ut frå faglege vurderingar, og berre det. Eit relevant spørsmål i denne samanhengen er kva som eigentleg ligg i omgrepet lojalitetsplikt for embets- og tenestemenn. Ein embets- eller tenestemann skal for det fyrste vere ein lojal og konstruktiv medspelar for statsråden, samtidig som han eller ho skal ta omsyn til partipolitisk nøytralitet. Embetsverket skal med andre ord, som eg sa, både vere ein reiskap for å fremje vår politikk og samstundes, like sjølvsagt, vere ein reiskap for ei ny regjering. For det andre skal embetsverket leggje fram synspunkta sine etter beste faglege skjøn, same kor lite politisk ynskelege dei måtte vere for statsråden der og då. Det er ei embetsplikt å gi saka ei så brei fagleg framstilling som mogleg, noko som inneber at eg som statsråd møter motførestillingar til det eg vil drøfte; men det er eg som tek avgjerdene ut frå dei faglege vurderingane eg får, og det er eg som skal gjere dei politiske vurderingane kopla til det. For det tredje skal embetsverket lojalt følgje opp statsråden sine avgjerder og ikkje opptre i strid med desse, sjølv om ein er fagleg ueinig. Slik er det, og slik skal det vere. Embetsverket har ulike roller, og det er difor viktig å ha ei god rolleforståing. Og det er viktig å vurdere ulike rollekonfliktar. Det gjeld både politikarar og byråkratiet. Når det er sagt, vil eg berre understreke at embetsverket i Noreg har lang tradisjon for å handtere dette, ikkje minst i departementa. Når det gjeld rammevilkåra for politisk folkevald styring, har det skjedd betydelege forandringar dei siste 15 åra som det òg er interessant å sjå på i lys av interpellasjonen frå representanten Jensen: Ei rekkje verksemder som tidlegare var ein del av forvaltinga, t.d. Televerket, Statnett, NSB og sjukehusa, er gjorde om til statlege akseselskap eller føretak. På enkelte område har staten oppretta stiftingar, f.eks. på kulturområdet. I same perioden har statlege forvaltningsverksemder fått fleire økonomiske og administrative fullmakter. På enkelte område er òg statsråden si moglegheit til å gripe inn i faglege spørsmål blitt avskoren gjennom lov, f.eks. når det gjeld tilsyna. Samtidig har det skjedd endringar i departementa sine arbeidsformer og -oppgåver. For eksempel har departementa late underliggjande organ behandle fleire enkeltsaker og klagesaker, og på nokre område er det oppretta klagenemnder. Departementa har i mykje større grad vorte utformarar av politikken, og har òg fått ei tydelegare rolle som faglege sekretariat for politisk leiing og som utøvarar av sektorpolitikk. Denne utviklinga har vore politisk bestemt. Det har vore skiftande regjeringar som har ført denne typen politikk. Men det er klart at ein kan stille spørsmål om det har svekt moglegheita for folkevald styring. I Kommune-Noreg har ein jo, som òg representanten Jensen var inne på, hatt oppretting av kommunale føretak og hatt debattar om kor politisk styrte dei faktisk er. Utviklingstrekka gjer no at folkevald styring har andre formkrav. Fleire statlege verksemder er på ei armlengds avstand frå folkevald innverknad. Eit svekt demokrati var ein av hovudkonklusjonane til Makt- og demokratiutgreiinga 1998–2003. På den bakgrunnen meiner eg og Regjeringa at det er naudsynt å vurdere om vilkåra for folkevald styring er gode nok etter denne utviklinga som eg no har gjort greie for. Representanten Jensen spør kva statsministeren eller Regjeringa vil gjere for å styrkje demokratiet på området. Dei moglege rollekonfliktane som eg har omtalt tidlegare, viser at det kan vere ei utfordring for nokon kvar å vege kryssande omsyn mot kvarandre. Derfor må vi, som representanten Jensen er oppteken av, ha merksemd mot desse kryssande omsyna. Vi må har merksemd på korleis styringsdialogen mellom departementa og underliggjande etatar kan bli best mogleg. Styringsdialogen må sjølvsagt utviklast i ein pågåande prosess. Eg meiner i lys av det eg no har sagt, at det å møte i Stortinget til ein interpellasjon er interessant, for det gjer at vi skjerper oss og tek ein ny gjennomgang av om vi er gode nok, om det systemet vi har, er godt nok. Så spør representanten Jensen: Er alt såre vel, eller er det behov for endringar? Då vil eg seie at det er alltid behov for endringar, for forvaltninga forandrar seg jo. Vi får nye arbeidsformer, ny teknologi, og verda rundt forandrar seg, og forvaltninga må forandre seg i takt med det. Det viser dei diskusjonane som Stortinget har hatt om desse spørsmåla dei siste åra. Blant anna har vi behandla St.meld. nr. 11 for 2000-2001, Om forholdet mellom embetsverket, departementenes politiske ledelse og andre samfunnsaktører. Denne stortingsmeldinga har, i lag med St.meld. nr. 23 for 2004-2005, Om bruk av karantene for politisk leiing i departementa ved overgang til stilling utanfor staten, ført til tre viktige endringar i forvaltninga: 1.	reglar om karantene for statsrådar, statssekretærar og politiske rådgivarar som kjem tilbake til eller søkjer stilling i eit departementet etter at ein har avslutta ein politisk karriere 2.	reglar om karantene og saksforbod for embets- og tenestemenn som går til stillingar, verv eller næringsverksemd utanfor staten 3.	reglar om karantene og saksforbod for statsrådar, statsekretærar og politiske rådgivarar som går til stillingar, verv eller næringsverksemd utanfor staten I fjor haust gav det dåverande Moderniseringsdepartementet ut eit eige hefte, «Etiske retningslinjer for statstjenesten». Her vart det drøfta ein god del av dei problemstillingane som representanten Jensen er oppteken av. Det var eigne kapittel både om lojalitet, open forvaltning og fagleg integritet og objektivitet. Vi meiner at desse retningslinjene nettopp skal vere med på positivt å stimulere til ein etisk diskusjon om desse spørsmåla i departementa. No er det heldigvis sjeldan at vi treng å ta i bruk straffelova, som representanten tek opp i interpellasjonen. Det er tusenvis av embetsmenn som gjennom eit langt liv aldri er i nærleiken av å bryte lova i den grad at det skulle vere aktuelt å ta i bruk straffelova. Så kan det vere nokre få som går over grensa. Når det gjeld den rettslege moglegheita til å reagere på forsømingar i offentleg teneste, vil eg understreke at det er heilt spesielle krav til den som utøver offentleg myndigheit. Gode grunnar tilseier difor at det skal vere høve til å straffe grove tenesteforsømingar. Vi har dei to straffeboda i straffelova. Desse paragrafane vert no gjennomarbeidde og reviderte av Justisdepartementet som eit ledd i arbeidet med revisjon av straffelova. Men også etter tenestemannslova er det ei rekkje tenestlege reaksjonar som kan nyttast, som suspensjon, avskjed, oppseiing og ordensstraff. Mitt departementet har no starta ein gjennomgang av tenestemannslova for nettopp å sjå om ho er i takt med den tida ho skal fungere i. Men det er ikkje alltid nye paragrafar og reglar er det viktigaste. Nokre gonger er det viktigare å ha eit tydeleg rammeverk og eit ope og inkluderande ordskifte om desse spørsmåla. Regjeringa legg sterk vekt på openheit og innsyn i forvaltninga, som òg representanten Jensen var inne på. No har vi revidert offentlegheitslova – Stortinget behandla ho før sommaren. Vi ser på den statlege informasjonspolitikken. Vi har teke mange initiativ som vil gi betre innsyn i forvaltninga. Blant anna har mitt departement gripe fatt i ei sak som var ferdig – om ein ny offentleg elektronisk postjournal. Denne vil ikkje berre sikre enkelte utvalde journalistar innsyn, slik som i dag, men alle innbyggjarar som har lyst til å sjå kva post mitt departementet får, og kva eg svarar, skal ha moglegheita til det. Det er vesentleg for å skaffe «hvermannsen» innsyn i dei vedtaka vi gjer. Så jobbar vi vidare med prosjektet StatRes, som skal synleggjere nøkkeltal, statistikk og indikatorar for statleg verksemd. Via Internett skal innbyggjarane kunne gå inn og sjå kva vi brukar pengane til, kor mykje pengar vi brukar, og kva vi får ut av det. Vi er med i OECD-prosjekt. Vi har diskusjonar rundt toppleiarane for å sikre openheit og innsikt i forvaltninga. Det meiner eg er kanskje vel så viktig som å regulere under fleire pålegg i fleire paragrafar i straffelova.


Det er første gang i mitt liv at jeg har vært med og laget en avtale med regjeringspartiene, og det var en fornøyelse. Det var en fornøyelse fordi det var forhandlinger hvor man opplevde at det gikk an å føre en dialog og komme fram til et godt resultat. Jeg har full tillit til at den milliarden er på plass innen den fristen som ble satt, 1. februar 2003. Jeg har full tillit til at innretningen på de pengene, hvordan de skal brukes, på hvilke områder og hvilken type virkemidler man bruker, altså egenkapital, lån, tilskudd, også vil bli bra, slik at det tjener de områdene som det her er snakk om. Så svaret til representanten Fossli er følgende: Ja, jeg tror at denne milliarden kommer på plass. Jeg tror også at denne milliarden vil bli til gagn for næringssvake områder som faktisk trenger disse pengene. Jeg har full tillit både til statsråd Gabrielsen og Regjeringa for øvrig til at dette blir fulgt opp.


Det har vært en interessant debatt. Det har vært mange gode innlegg, og det kommer også sikkert gode innlegg etter mitt innlegg nå. Jeg synes representanten Johnny Ingebrigtsen egentlig sa det veldig godt: Vi vil alle det samme. Det vi vil, er å øke sikkerheten og respekten for sjøen – øke sikkerheten for dem som er til sjøs. Sånn som situasjonen er akkurat nå, er det vel ikke så veldig mye det er flertall for, men det er et forslag som det virkelig kan blir flertall for, og det er forslag nr. 4, dersom man gjør en endring i forslaget, som representanten Gundersen var inne på – rett og slett at man setter punktum etter «sjøen» og stryker «herunder påbud om bruk av flyteutstyr». Da får regjeringen muligheten til å komme tilbake til Stortinget med en helhetlig strategi og en helhetlig plan for å øke sikkerheten til sjøs. Da vil samtlige partier også ha muligheten til eventuelt å fremme forslag i så måte – man får en bred og helhetlig debatt. Det tror jeg vil gagne saken, og da vil også Stortinget i denne saken gjøre en spesielt klok og fornuftig beslutning. Min oppfordring til representanten Pollestad, som kommer etter meg på talerlisten, er å avklare om man kan gå inn for en sånn endring. Så er det vist til Arbeiderpartiets forslag og en del eksempler på hvor uklart det er. Her er et eksempel: Ligger man ute i en småbåt i Saltstraumen og driver gjennom Saltstraumen uten å ha verken motor på eller årene ute, kan man oppnå en hastighet på 20 knop. Da vil jeg anbefale å bruke redningsvest, selv om det ikke står i loven. Dette er et uklart forslag. Har man en båt på 7,99 meter, skal man bruke redningsvest. Har man en båt på 8,01 meter, trenger man ikke å bruke redningsvest. Det blir for meg litt underlig, og man mister det som forhåpentligvis egentlig er intensjonen i Arbeiderpartiets forslag, at man oppfordrer folk til å bruke redningsvest. Det er det vi alle er enige om. Ser man på statistikken, bør man vel egentlig bare innføre en lov om at menn i sin beste alder, dvs. over 40 år, bruker redningsvest, og alle andre trenger ikke å gjøre det – ut fra statistikken. Men det er statistikken.


Vekst og verdiskaping er viktig for å sikre velstanden i samfunnet vårt – og i tillegg for statens inntekter. En har fra Fremskrittspartiets side lenge påpekt at en må ha gode rammevilkår for norsk næringsliv og norsk industri for å skape verdier i Norge – spesielt i konkurranse med utlandet, der skattenivået og lønningene ofte ligger litt lavere. Da må en sikre at norsk næringsliv er konkurransedyktig. Vi ble derfor veldig glade da regjeringen under et annet partis landsmøte fant det viktig å si at de ville komme med en pakke for å stimulere næringslivet til å investere mer, til å drive mer forskning og til å sikre overskuddene gjennom lavere beskatning. Dessverre viste det seg at dette ikke var noe som kom til å bli fulgt opp i revidert budsjett, som Stortinget nå skal behandle. Det er noe som først skal gjennomføres under en ny regjering for 2014-budsjettet. Da blir jeg litt betenkt, for hvis en allerede nå ser at situasjonen i norsk næringsliv er urimelig eller uheldig på grunn av at næringslivet taper konkurransekraft, ville jeg tro det fornuftige var å gjennomføre tiltak nå når man har anledning, og ikke skyve løsningene et halvt til ett år fram i tid – sånn som regjeringen dessverre gjør. Det er ofte sånn at når politikere klarer å definere et problem, kommer virkemidlene for å løse problemet litt for sent inn. Her kunne Stortinget faktisk gjort vedtak som førte til at en løste problemene raskere enn det regjeringen legger opp til. Nå har vi revidert budsjett til behandling. Da kan vi endre på rammebetingelsene, vi kan gjøre endringer i skattesystem, vi kan gjøre endringer i forskningssatsingen, og vi kan gjøre endringer som stimulerer til mer investering – i tråd med det som regjeringen selv har hevdet trengs i dette landet. Da er mitt spørsmål: Ville finansministeren vært fornøyd, og ville han oppfordret stortingsflertallet til å gjøre endringer allerede i revidert budsjett – i tråd med det han sier norsk økonomi trenger?


Jeg har bare kort lyst til å si – som jeg også nevnte i innlegget tidligere i dag – at når det gjelder det å få ned antall dødsulykker på veiene, nevnte jeg bl.a. utbedring av sideterreng, fokus på kjøreatferd, midtrekkverk, breddeutvidelse, dobbel, gul sperrelinje og rumlefelt. Dette er gode tiltak, som også har ført til at det – uten bruk av ATK – har blitt slik at vi allerede har fått nullvisjonen innfridd på rv. 2 mellom Kongsvinger og Sverige. Dette er vel det svaret jeg kan gi representanten Eidsvoll Holmås på det spørsmålet han stilte.


Jeg takker statsråden for svaret. Det sies at det er ingen røyk uten ild, og selv om det i denne saken ikke er blitt full varme, ulmer det kraftig. Sykemeldinger og varslede rettssaker tyder på at arbeidsmiljøet ikke er som det burde være. Det er bekymringsfullt i et så viktig, nøytralt og objektivt forvaltningsorgan som Luftfartstilsynet skal være, og dette kan gå ut over sikkerheten innenfor norsk luftfart. Vil statsråden treffe tiltak for å rydde opp i forholdene?


Nysalderingen som Stortinget i dag behandler, gir først og fremst uttrykk for én ting, og det er at norsk økonomi går svært godt. Man har altså fått 65 milliarder kr mer i inntekt enn det man hadde forutsatt. Det er klart at det er gode nyheter. Samtidig er det er par ting man skal tenke gjennom. For det første skal man tenke gjennom om dette er noe som kan vedvare over tid. Det er særlig to forhold i norsk økonomi som det er grunn til å legge vekt på. Det ene er at kapasiteten er nesten fullt utnyttet. Det betyr at det må være en hovedoppgave å frigjøre ledige hender, få de som ikke er i arbeid, i arbeid, slik at man har mulighet til å videreutvikle velferdsstaten. Velferdsstaten trenger ledige hender, og når økonomien går på høygear, som den har gjort i det året vi snart har bak oss, betyr det at det er en kjempeutfordring ikke bare for Stortinget, men også for Regjeringen, for det norske næringslivet og for offentlig sektor å sørge for at man klarer å få flere hender i arbeid. Det andre er at dette viser hvor ekstremt sårbar norsk økonomi er. Store deler av ekstrainntektene skyldes aktivitet knyttet til olje- og gassproduksjonen. Det betyr at norsk økonomi gjennom denne salderingen med all mulig tydelighet viser hvor stor usikkerhet som ligger ikke bare i anslagene på oljeprisen, men også i dollarkursen. Hvis det hadde vært fall i oljeprisen eller dollaren hadde vært mye lavere, kunne dette godt ha vært motsatt. Det viser hvor ekstremt sårbar norsk økonomi er, og hvor ekstremt avhengig vi er av å ha høye oljeinntekter. Det SV gjennom mange år har tatt til orde for, nemlig en omlegging fra investering i Nordsjøen til investering i fastlandsproduksjonen og investering i kunnskapsøkonomien, vises med all mulig tydelighet i det salderte budsjettet som nå ligger foran oss. Jeg skal ikke ta opp hele denne debatten, men bare peke på én ting: Jeg er enig i det som i utgangspunktet kan virke som ganske nøkterne anslag fra Regjeringen, som gjør at man nå får en betydelig høyere inngang av penger enn det man egentlig kunne ha forutsatt, fordi man altså utmerket godt kunne hatt den motsatte situasjonen hvis oljeprisen og dollarkursen hadde vært lavere. Det betyr at det å ha nøkternhet i forhold til hvilke anslag man i utgangspunktet skal legge fram for Stortinget, er klokt. Det er bedre å få et betydelig pluss enn å få et betydelig minus. Jeg vil likevel bare understreke et viktig poeng, nemlig at dette budsjettet med all mulig tydelighet viser – det må Regjeringen i større grad nå ta alvorlig – at hele økonomien i realiteten hviler på to priser, nemlig prisen på olje og prisen på dollar. I tidligere nysalderingsdebatter her i Stortinget har det vært tilløp til betydelig omkamp om politiske saker. Det var særlig tydelig under sentrumsregjeringen, som tok opp en veistump her og en veistump der. Det er heldigvis ikke slik i dette nysalderte budsjettet. Dette er i all hovedsak pluss og minus. Det setter SV pris på. Vi har likevel sammen med Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet funnet rom for å rette opp noe av det som har vært nødvendig knyttet til utdanningsbudsjettet. Det er naturlig å tenke seg at det blir lagt inn i nysalderingen. Det er SV glad for. Utover dette har vi ingen kommentarer. Vi står sammen med de andre partier som er nevnt her, om de forslagene som det er referert til.


Fremskrittspartiet synes det er greit at denne saken vedlegges protokollen, i og med at det likevel kommer en stortingsmelding om lokaldemokrati. Når Fremskrittspartiet ønsket å ta opp en del saker på en del viktige punkter hvor vi ser at vi har utfordringer, var det særlig basert på de erfaringene vi gjorde oss i forbindelse med kommune- og fylkestingsvalget i 2007. Det gjelder ikke minst valgfusk. Vi gjorde oss noen erfaringer ved valget i 2007 som tilsier at vi bør klargjøre en del regler innenfor valgloven, og kanskje også skjerpe strafferammen for valgfusk - også muligheten for å suspendere politikere som er mistenkt for valgfusk, i perioden frem til saken er avsluttet. Forslaget om felles valgdag for henholdsvis stortingsvalg og kommune- og fylkestingsvalg er også noe vi vil ta opp på et senere tidspunkt i forbindelse med stortingsmeldingen om lokaldemokrati, og også i andre sammenhenger. Vi ser åpenbart gode grunner for at vi skal gå i den retningen. Politikere fra andre partier, inkludert regjeringspartiene, har tenkt i de samme baner. Det er riktig at det er en del andre forslag i dette dokumentet som går på stemmerett for innvandrere. Vi har en situasjon i Norge i dag hvor man som innvandrer til Norge automatisk får stemmerett etter en botid på tre år. Fremskrittspartiet mener for det første at det er en merkelig forskjell mellom stortingsvalg og kommune- og fylkestingsvalg. Men dernest mener vi også at all den tid vi har store integreringsutfordringer i forbindelse med en del innvandrergrupper, er det unaturlig at det er botid alene som skal være avgjørende for stemmeretten ved lokal- og fylkestingsvalg. Det mest naturlige hadde vært - mener Fremskrittspartiet - å knytte det til statsborgerskapet, i likhet med ved stortingsvalg. Dermed har man en klar og fornuftig inndeling som faktisk langt på vei er det vanligste i demokratiske land. Vi tar også opp problemstillinger når det gjelder kjønnskvotering. Det man ofte opplever som et problem både i forbindelse med nominasjonsprosesser ved lokalvalg og også i tiden etterpå, når posisjoner skal fordeles, er at kvinner må påta seg veldig mange verv og derfor ofte kvier seg for å stå på valgliste. Ofte har det en virkning som er stikk i strid med det som var hensikten med den endringen som i sin tid ble gjort i kommuneloven. Fremskrittspartiet mener det er helt uholdbart å legge føringer for demokratiet som går på kjønn, etnisitet og seksuell legning - denne type kriterier som i realiteten vil være til hinder for en fri demokratiutøvelse. Vi ser også at dette strekkes lenger, ikke minst så vi at likestillings- og diskrimineringsombudet, Beate Gangås, i forbindelse med valget i 2007 kom med temmelig ekstreme uttalelser, etter mitt skjønn, da hun oppfordret velgerne til å stemme ut hvite, heteroseksuelle menn mellom 40 og 50 år uten nedsatt funksjonsevne. Dette sa hun i Aftenposten den 6. september 2007. Det viser en utvikling som sett fra Fremskrittspartiets ståsted er svært problematisk, fordi man i ønsket om å få til en mest mulig såkalt rettferdig fordeling av politiske verv ut fra disse kriteriene, er villig til å tråkke på demokratiet. For det er i realiteten det jeg oppfatter at man gjør, dersom man lar den type forhold som seksuell legning, etnisk bakgrunn eller kjønn gå foran den frie demokratiutøvelsen. Hvis det er det man ønsker, kunne man be Statistisk sentralbyrå om å gjennomføre valgene, og så kunne vi trekke oss tilbake og få en statistisk fordeling som måtte være etter likestillingsombudets ønske. Men det er selvfølgelig ikke det vi ser for oss, og det er selvfølgelig ikke det noen av oss ønsker. Derfor må vi trå veldig varsomt når en får inn denne type bestemmelser i lovverket, som jeg oppfatter åpenbart er til hinder for det frie demokratiet. Det er altså ikke den type klassifisering som går på etnisitet, seksuell legning eller kjønn som skal være avgjørende, men det at man faktisk er engasjert i politikk, at man ønsker å drive med politikk, og at man tror og mener man kan gjøre det til beste for enten land, fylke eller sine respektive kommuner. Men som sagt: Fremskrittspartiet ser seg fornøyd med at saken i denne sammenhengen vedlegges protokollen. Vi vil forfølge disse temaene ved senere anledninger der det er egnet, særlig i forbindelse med stortingsmeldingen om lokaldemokrati.


Vi har de siste ukene sett oppslag i noen av landets aviser om at de aller rikeste i Norge blar opp relativt store pengebeløp til Fremskrittspartiet. Det er fullt forståelig, for med Fremskrittspartiets skattepolitikk ville f.eks. Stein Erik Hagen tjent 13 mill. kr. På bakgrunn av det er det kanskje ikke så rart at både han og hans venner punger ut. For disse er det nærmest en utgift til inntekts ervervelse. Noen av oss mener at i det norske samfunnet er det relativt små forskjeller. Vi ser at alle Fremskrittspartiets forslag, både i revidert budsjett, statsbudsjettet og også i Fremskrittpartiets program, vil føre til større forskjeller i det norske samfunnet. Mener representanten Leirstein at store forskjeller mellom folk er bra, eller er det ikke bra?


Først: Jeg tror representanten Lysbakken bør slappe litt av når han er redd for bemanningsnorm innenfor eldreomsorgen. Det er noe som det nå jobbes med, som statsråden også ga klart uttrykk for. Men det er veldig hyggelig at Lysbakken, som var imot dette i åtte år, plutselig har blitt for det etter at han havnet utenfor regjeringskontorene. Det er godt at det går opp noen lysglimt for en når en kommer på utsiden av regjeringskontorene og ut i den virkelige verdenen og ser seg om, for jeg er helt enig i at det er store utfordringer med bemanningen i eldreomsorgen. Det har jeg sett på alle de reisene jeg har vært på, og derfor jobber regjeringen med det, og det er en del av regjeringsplattformen. Det er litt lystig å høre på representanten Lysbakken, for i de fleste saker prøver Lysbakken å stille seg på kommunenes og lokalpolitikernes side og er opptatt av at lokaldemokratiet må få lov til å styre og bestemme, men i det øyeblikket lokalpolitikerne og lokaldemokratiet ikke gjør det Lysbakken vil at de skal gjøre, som f.eks. med skolehelsetjenesten, skal den samme Lysbakken komme hit og overstyre disse lokalpolitikerne som ikke gjør det Lysbakken mener at de skulle gjort. Da er det vel bedre heller å gjøre som vi sier, f.eks. med eldreomsorgen, hvor man ser det som representanten Tove Karoline Knutsen og andre sier, at det er store forskjeller der ute. Det har det vært i de åtte årene som den forrige regjeringen satt og styrte. Det er noe av det vi faktisk ønsker å gjøre noe med nå, og derfor kommer vi med friske midler til en ny forsøksordning. Jeg sitter tilfeldigvis også i kommunestyret, og da saken ble tatt opp i kommunestyret mitt, stemte selvfølgelig kommunestyret forslaget ned, med 17 mot 16 stemmer, med Arbeiderpartiet og de rød-grønne partiene i flertall. Men etter voteringen kom flere arbeiderpartirepresentanter bort og sa at de var lei seg, fordi de egentlig ville støtte forslaget. Det er tydeligvis blitt sånn i Arbeiderpartiet at man ikke kan stemme for gode forslag i en del kommuner, man skal stemme imot, fordi man ikke liker det som kommer fra et annet politisk ståsted enn det man selv representerer. Det er jo trist, for det betyr at innbyggerne i min hjemkommune, Bamble, får 9,9 mill. kr mindre til eldreomsorg enn de kunne fått hvis de hadde fått mulighet til å bli med i denne regjeringens forsøksordning. Det er noe Fremskrittspartiet har vært opptatt av å få på plass. Jeg synes det er litt trist å høre på at man er veldig opptatt av forskjellene, at man ønsker å gjøre noe med forskjellene, men at man ikke har noen løsning på hvordan man skal gjøre noe med forskjellene. Vi mener i hvert fall at vi har en løsning og foreslår en løsning, men den vil noen for enhver pris stemme imot. Det er synd, for denne løsningen ville gitt mer penger til eldreomsorgen rundt omkring i kommunene, som sliter, og derigjennom også bedre bemanning.


Slik jeg hører det nå, ønsker representanten å forskuttere de forslagene som de fire partiene vil legge fram. Det synes jeg er litt for tidlig. Jeg mener det ryddigste nå er at man først får presentere forslagene, og så skal man diskutere dem i etterkant av det. Jeg mener det er flere veier til målet, og det som er målet, er å få til en bedre konkurranse på dagligvaremarkedet. Jeg synes det var positivt å høre på nyhetene i dag at f.eks. netthandelen øker, og at flere aktører vokser innenfor det segmentet. Det betyr at det da blir noe mer konkurranse i sektoren, og det ser ut til å være et segment som også kan vokse i årene som kommer. Vi skal ta mange diskusjoner om dette når den tid kommer, men jeg synes det er rett at de fire partiene får legge det fram først.


Jeg vil gjerne følge opp dette med skatter og avgifter. Er statsministeren enig i at når det gjelder sammenlikningen med Danmark, Finland og Sverige, er det en vesensforskjell fra Norge, idet våre naboland ikke har overskudd i sine statsbudsjetter, mens Norge nå har over 200 milliarder kr i overskudd? Og – som statsministeren selv sa – det er ikke mangel på penger som er hindringen for en del, det er mangel på arbeidskraft. Hvorfor i all verden er det da galt å gjennomføre en del betydelige avgiftslettelser og skattelettelser for folk flest? Samtidig som man i revidert nasjonalbudsjett gjør det klart at overskuddet går opp med titalls milliarder kroner, får det norske folk nå beskjed om at bensinprisen har gått opp. Hvorfor i all verden kan ikke Regjeringen være med på å benytte en del av overskuddet til å sette ned skatter og avgifter? Det behøver ikke å gå ut over noen andre utgiftsområder om man gjør det. Vi har en mulighet som ingen av de andre har, til faktisk å sette ned skatter og avgifter, slik at folk flest får en fordel av at det er en god økonomi. Vi hadde også hatt muligheten til – som vi foreslo – å dele ut aksjer i Statoil til det norske folk istedenfor å ta betalt for dem for annen gang. Mitt andre spørsmål: Statsministeren sier at lærerne har fått et velfortjent lønnsløft. Er statsministeren enig i, når de har vært så fornuftige som han selv skryter av når det gjelder lærerne, at det er på tide i den kommende langtidsperioden å sørge for at sykepleiere og hjelpepleiere får et tilsvarende velfortjent lønnsløft, slik at vi gjennom lønnsfastsettelsen sikrer tilgang på den arbeidskraften innenfor denne sektoren som kommer til å bli nødvendig?


Jeg vil også takke for muligheten til en viktig debatt, fordi dette handler på mange måter om hvordan de store pengene og de store strukturene virker hemmende eller fremmende på viktige politiske målsettinger, på klima, miljø og på arbeidstakerrettigheter. I Norge har vi ikke bare en svært lang tradisjon for arbeidstakerrettigheter, men det er også faktisk slik at det hos oss har medført at landet har blitt sivilisert, godene og makta har blitt fordelt, og det har vært svært effektivt og vellykket for landet også rent økonomisk. Så dette er en måte å agere på som gjør at land fungerer mer vellykket. I mai 2009 lanserte Norge «decent work»-strategien. Det var daværende arbeids- og inkluderingsminister Dag Terje Andersen som gjorde det. Der holdt også den norske regjeringen fram at man skulle sikre denne type rettigheter i all politikk, i utenrikspolitikk og handelspolitikk. Det er uhyre viktig, fordi, som det heter på godt norsk, «money talks». Og hvordan våre penger og vår kjøpekraft snakker i verden, og hva slags utvikling det fremmer eller hemmer, er svært viktig. Min medrepresentant Gullvåg og jeg var med arbeids- og sosialkomiteen i tre afrikanske land for å følge denne «decent work»-strategien nå i september. Vi besøkte bl.a. i Etiopia en roseprodusent som følger «decent work»-strategien og også «fair trade»-strategien, der arbeidstakerne får skikkelige lønnsvilkår, og der man sikrer at farlige plantevernmidler ikke eksisterer. På denne måten sikrer de god utvikling i sitt område, men de sikrer også at vi i Europa og i Norge kan kjøpe blomster som vi med god samvittighet kan gi bort ved dertil egnede anledninger. Da snakker jo våre penger, og våre penger sørger for en god utvikling i andre land, og det er svært viktig at vi gjør dette. Da «decent work»-strategien ble lansert her i Oslo i mai 2009, var også generalsekretæren i WTO, Lamy, til stede og holdt en tale. Den har jeg merket meg, for den utfordret oss som er politikere, ganske kraftig. Han viste til at Verdens handelsorganisasjon har en masse regler, og det må de selvfølgelig ha. De har også sanksjonsmuligheter når noen land bryter reglene som gjelder handel og beskyttelse av den type interesser. Så viser han til at man i ILO, som er FNs arbeidstakerrettighets- og «decent work»-organisasjon – hvis vi kan kalle den det – har en mengde konvensjoner, som de fleste land faktisk har sluttet seg til, ikke bare kjernekonvensjonene som handler mest om basistingene på arbeidsmarkedet. Svært mange land har sluttet seg til disse, uten at det egentlig får noen særlig effekt. ILO har ingen sanksjonsmuligheter overfor land som bryter sine forpliktelser i ILO. Lamy ga oss som politikere en utfordring, og den var som følger: Hvis man er opptatt av arbeidstakerrettigheter – det sa han at han var, og det tror jeg ham på – fordi man ser at det er en form for rettighet som skaper utvikling, må man sikre at man har noen sanksjonsmuligheter knyttet til forpliktelsene også når det gjelder arbeidstakerrettigheter. Hvordan dette skal gjøres, er jo et åpent spørsmål. Om det vil være riktig å gjøre det innenfor Verdens handelsorganisasjon eller ILO, skal jeg ikke engang spekulere på. Men det jeg er veldig glad for, er at den norske regjeringen har sluttet seg til en strategi der man på eget initiativ velger å si at på alle områder der vi forholder oss til utenverdenen, skal vi fremme disse viktige målsettingene, ikke bare når det gjelder arbeidstakerrettigheter, men også å utvide det utover det perspektivet når det gjelder miljø og bærekraft. Til slutt: Jeg må si at jeg er ganske rystet over innlegget fra representanten Rytman, som mener at det verste man kan oppleve, er «ikke å bli utnyttet». Det er en påstand som jeg hadde håpet jeg skulle slippe å høre i denne salen. Det betyr jo at det er total mangel på forståelse for anstendige arbeidsvilkår i Fremskrittspartiet.


Det er jo slik at Sverige har halvert sin saltbruk. Finland har redusert enda mer, og man vet at det ikke brukes salt verken i USA eller i Canada. Disse landene er alle arktiske land som har vesentlige likheter med Norge. Det er også land som tenker trafikksikkerhet i vesentlig grad. Hvordan kan det ha seg at Norge har et så annerledes utgangspunkt for å behandle salt på sine veier enn hva man har i de andre landene som hører hjemme i det samme arktiske området?


Jeg setter også stor pris på Kristelig Folkepartis engasjement for fattigdom. Det deler vi. SV er også utålmodige. Jeg har jo nå litt erfaring både fra posisjon og fra opposisjon, og vet at jeg har fått til atskillig mer i posisjon enn det jeg gjorde i opposisjon, da Kristelig Folkeparti satt i regjering. Det gjelder bl.a. løftet i bostøtten og i de laveste ytelsene i folketrygden som vi har fått til nå, som faktisk er et milliardløft for de aller fattigste. Det er viktig. Men vi skal jobbe videre med nye tiltak. Spesielt når Regjeringen nå skal gå gjennom Fordelingsutvalgets innstilling, er det kjempeviktig å få på plass flere tiltak. For det er behov for det. SV skal være drahjelp for disse tiltakene, og inviterer også til samarbeid om det når vi skal jobbe fram store, mer strukturelle tiltak og enkelttiltak i forbindelse med behandlingen av Fordelingsutvalgets innstilling.


På vegne av representantene Gjermund Hagesæter, Åge Starheim, Bente Thorsen og meg selv har jeg gleden av å fremsette et forslag om å forhindre at det gis oppholds- og arbeidstillatelse til imamer med tilknytning til totalitære, islamistiske regimer som dermed ikke respekterer eller praktiserer religionsfrihet og de universelle menneskerettighetene.


Jeg mener det ikke er noen dekning for å si at regjeringen kutter i klimaforskningen gjennom budsjettet. Det er selvfølgelig mulig å mene at vi burde øke mer på klimaforskning. Det er en diskusjon jeg gjerne tar, for jeg vil slåss for mer til klimaforskning i mange kanaler. Jeg synes det er viktig. Jeg mener at det ikke er dekning for å si at regjeringen kutter i det. La meg også si, siden dette er en debatt vi har ganske ofte i Stortinget, at dette påpeker det vesentlige at det ikke er tilfeldig at hun sier dette. De underliggende etatene til mitt departement, enten det er Klima- og forurensingsdirektoratet eller Direktoratet for naturforvaltning, riksantikvaren eller andre, har fått beskjed om at de skal gi beskjed om sine faglige ståsteder, og så få lov til å gjøre det i media. Hver gang Høyre liker dette, er det flott. Hver gang Høyre derimot misliker det som sies fra en av disse underliggende etatene, ropes det på forbud, sensur og til og med kanskje på disse ledernes avgang. Jeg skulle veldig gjerne ønske at Høyre gjorde seg opp en prinsipiell vurdering av dette, for det ville klargjøre denne debatten mye mer.


Som representanten Geir-Ketil Hansen også har sagt tidligere i debatten, er SV bekymret for tendensene til at vi kan få en todeling i norsk økonomi mellom en oljesektor uten bremser og et næringsliv i Fastlands-Norge som møter stadig tøffere vilkår når de skal konkurrere mot utlandet. Derfor må vi framover ha en diskusjon om hvordan vi skal sørge for at ikke veksten i én del av vår økonomi skaper problemer for andre deler av økonomien. Så tror jeg at Fremskrittspartiets alternative handlingsregel – som jeg regner med at dette var et slags salgsframstøt for – fortsatt har betydelig potensial for klargjøring. Det er i hvert fall uklart for meg akkurat hva partiet foreslår vi skal kunne bruke penger på, og ikke. SV mener dagens nivå på pengebruk har tjent oss vel, samtidig som vi er åpne for diskusjoner om hvordan vi kan balansere forbruket mellom ulike næringer.


Det er for dårlig tid i et spørretimespørsmål til å gå kritisk gjennom en rapport og si om den kan avdekke nye ting i de norske fiskeriene. I svaret snakker statsråden om at investeringsnivået går i bølger, og at flåtefornyelsen tallmessig har vært dominert av fartøy under 15 meter, men dette sier jo lite om fangstkapasiteten. Hvis 80 pst. av investeringene i perioden 1985-1999 har gått til den havgående flåte, innebærer det en stor økning av fangstkapasiteten og et press på ressursene. Kan statsråden bekrefte at fangstkapasiteten i den havgående flåte har gått ned? Så vil jeg da – sjøl om det er kort tid – knytte noen kommentarer til det statsråden sier om at det skal legges vekt på fornying av flåten i Nord-Norge. Ifølge de tallene jeg sitter med fra 1985-1999, har 70 pst. av investeringene gått til fartøy i Sør-Norge, og i år – siden det skal legges vekt på det nå – er bare tre av de minst 23 fartøyene på over 34 meter som bygges, fra Nord-Norge. Tror statsråden at de tallene er noenlunde riktige, og hva gjør man i så fall med det?


Jeg er fristet til å si som inngang her at det er vel snarere slik at regjeringen bør skjerpe seg litt når det gjelder å bidra til kollektivtransporten i de store byene. Denne saken gjelder forlengelse av en ordning med ekstra transportskatt på Nord-Jæren. Regjeringen er åpenbart for slik ekstraskatt – og en forlengelse av slik ekstraskatt – og Høyre og Kristelig Folkeparti er åpenbart også for slik ekstraskatt og for forlenget innkreving av slik ekstraskatt. Det er Fremskrittspartiet imot. For innbyggerne i dette området vil den samlet i perioden fra 1998 frem til 2015 bli på over 5 mrd. 2011-kroner. Vi i Fremskrittspartiet arbeider for å redusere, ikke øke, skattene. Fremskrittspartiet mener at staten skal finansiere veibygging. Vi mener at oljepenger skal brukes til infrastruktur, til vei og til bane. Fremskrittspartiet er imot regionale bomringer for å finansiere transportsystem der det inngår både statlige, fylkeskommunale og kommunale prosjekter og tiltak. Vi mener at staten skal – og bør – ta et langt større ansvar for et samlet transportsystem i de største byene. Stavanger-regionen er ett av disse byområdene. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag i saken. Vi avviser forlenget bompengebruk, og vi ønsker en egen sak om gjennomføring av riksveiprosjektene i området basert på statlig finansiering. For øvrig henviser jeg til våre merknader i saken. Jeg vil likevel si noen ord om den såkalte belønningsordningen som regjeringen bruker for å tildele statlige kollektivmidler. Fremskrittspartiet ønsker ordninger med statlig likebehandling basert på behov for transport, ikke basert på spesielle krav om transportform og restriksjoner. I vårt alternative forslag til statsbudsjett for 2012 la vi inn 500 mill. kr til ekstra statlig kjøp av kollektivtransport i Oslo, Bergen, Stavanger og Trondheim. For Stavanger–Sandnes-området ville dette gitt 65 mrd. kr årlig. Det er nødvendig med bedre løsninger for kollektivtransport i storbyområdene. Behovet for kollektivtransport må dekkes både gjennom veibaserte og gjennom jernbanebaserte løsninger. Vi vil spesielt peke på at såkalte bybaner, moderne trikk, som ikke kan kobles til et nasjonalt jernbaneverk, etter Fremskrittspartiets mening er en lite egnet kollektivløsning. I de største norske byene er moderne, sikre og miljøvennlige veier fortsatt nødvendig for å sikre gode transportløsninger, som også omfatter bussbasert kollektivtransport. Fremskrittspartiet mener staten må ta langt større ansvar for finansieringen av kollektivtransporten i de største byene. Slik regjeringens opplegg er i dag, får Oslo særbehandling gjennom omfattende statlig kjøp av persontransport på jernbane, mens de øvrige største byene, som har langt mindre utbygget jernbane, får tilsvarende mindre statlig kjøp av kollektivtransport. Fremskrittspartiet mener statlig kjøp av persontransport i de største byene må skje uavhengig av transportmiddel. Da har jeg spart litt tid. Etter den lange debatten vi hadde i første sak, kan det være godt å ta med seg på en fredag.


Det har vært et jevnt tråkk av Høyre-representanter oppe på talerstolen i denne debatten, og det er sagt mye interessant. Jeg har lyst til å kommentere et par av utsagnene. Jeg noterer meg jo at partiledelsen i Høyre glimrer med sitt fravær, og at det også er vanskelig å få Erna Solberg til å stille til debatt om dette temaet. Det skyldes vel ganske enkelt at det som i dag i denne sal fra Høyre blir kalt for rigid tvang og å være prinsipielt mot valgfrihet osv., faktisk er et standpunkt som Høyres egen ledelse deler med oss som her argumenter mot Høyre, i denne debatten. Vi vet jo at det er et betydelig mindretall i Høyre. Det er interessant når vi tenker på det, og samtidig hører den voldsomt aggressive språkbruken som kommer fra høyresiden knyttet til denne ordningen, som Høyre altså selv var for inntil for et år siden. Hvis vi skal ta ordbruken her seriøst, må jo det bety at Høyre inntil for kort tid siden var både for tvang og mot valgfrihet. Det synes jeg er interessant. I så måte har også de i Høyre som har et annet synspunkt, fått sitt pass grundig påskrevet i denne debatten. Michael Tetzschner sa noe som jeg bet meg merke i. Det var noe sånt som at likestilling ikke først og fremst er et resultat av politiske reguleringer, men det er overgangen fra et samfunn basert på manuelt arbeid til utdanningssamfunnet. Det er interessant, for det må jo bety at det finnes veldig få utdanningssamfunn i verden. Det er lett å se at det er voldsom forskjell på likestillingen i det norske samfunnet og i mange samfunn som ikke er så veldig langt unna. Jeg tror at når danske fedre i veldig liten grad tar ut foreldrepermisjon, er det ikke fordi Danmark er et samfunn basert på manuelt arbeid, men fordi Danmark har helt andre ordninger enn dem vi har i Norge, og at det kreves politisk mot, politisk handling, for å skape holdningsendring og tradisjonsendringer hvis vi vil få til likestilling. Det er derfor vi har kommet så langt som vi har gjort i Norge. Det er et stort paradoks, må jeg si, at det er sterkt økende internasjonal interesse og engasjement for de norske foreldrepermisjonsordningene, særlig fedrekvoten, i en tid da opposisjonen i vårt eget storting ønsker å rive dem ned. Vi lever av likestilling i dette landet, og sånn sett er dette forslaget noe som vil være svært negativt for det norske samfunnet og for norsk økonomi. Linda C. Hofstad Helleland sa noe til slutt som jeg har ventet på, og som jeg synes var ærlig. Det kom sent, men det kom til slutt. Hun sa at «vi er villig til å ofre andre mål». I det ligger det vel en slags erkjennelse av at det litt halvkvedete forsøket på å påstå at det å fjerne fedrekvoten vil føre til at fedre tar mer permisjon, ikke er så veldig godt underbygd. Det dette til slutt handler om, er nettopp det: Er det en motsetning mellom likestilling og god omsorg for barn? Jeg tror det er tvert imot. Jeg tror at likestilling er viktig for barna. Det er kanskje det som uenigheten vår til syvende og sist bunner i.


Trontalen bebuder at Regjeringen vil fortsette arbeidet for et mindre og bedre statlig eierskap, og at man skal vurdere hvordan forvaltningen av dette eierskapet skal organiseres. Ved behandlingen av eierskapsmeldingen denne våren opplevde vi en politisk kamp om statsbedriftenes fremtid. Det er viktig å se utfordringene i sammenheng med den utviklingen vi opplever ikke bare i Norge, men i mange vestlige land. Det vi ser, er at den gamle industrien forvitrer uten at det skapes mye nytt som kan erstatte det som forsvinner. Trusselen om at en betydelig virksomhet flagger ut med hovedkontorer og utviklingsenheter, og risikoen for å bli et filialland er overhengende. Vi må være oppmerksomme på at det er hovedkontorene som foretar valg av strategiske leverandører, rådgivning og finansielle tjenester, og ikke bare tar beslutninger om produksjon og innkjøp. Derfor er det av vital betydning å beholde norske selskaper, med eierskap i viktige selskaper som Hydro, Telenor, Kongsberggruppen og mange, mange flere. Dette står ikke i et motsetningsforhold til det å ha utenlandske eiere i dette land. De beriker norske industrimiljøer og skaper gode konkurrenter. Det som er galt, er at vi ikke har norske kapitalmiljøer med samme kapitalstyrke som våre utenlandske konkurrenter. Selv om Norge er verdens rikeste land målt pr. innbygger, har vi ikke tilgjengelig kapital som kan gi utenlandske investorer noe særlig konkurranse. Dermed kan attraktive biter av norsk næringsliv gå på billigsalg og forsvinne ut av landet. La meg ta noen eksempler. Vi har mistet selskaper som Dyno, Findus, Nycomed, Pharma, Helly Hansen og Hydro Seafood. Kværner holdt på å forsvinne. Ved behandlingen av eierskapsmeldingen ble det fremmet forslag om nedsalg og utsalg i 70-milliardersklassen. Vi ville ikke hatt nubbesjanse til å reise tilstrekkelig kapital fra private kilder i Norge til å konkurrere om alt dette nå. Det er det som er sannheten. Fremskrittspartiet er det eneste opposisjonspartiet hvor Regjeringen kan regne med støtte til et redusert statlig eierskap av noe omfang. Men da må næringspolitikken endres først. Vi kan ikke fortsette som i dag hvor verdiene ved nedsalg eller utsalg av statens virksomhet flyttes over i oljefondet, som kun plasserer i andre land. Hva er vitsen med å bytte Statoil-aksjer med Exxon-aksjer, eller DnB med Citibank-aksjer? Det betyr bare at utenlandske selskaper får billig kapital. Vi bidrar til betydelig verdiskaping ute, uten at det får noen særlige ringvirkninger til vekst og arbeidsplasser her hjemme. Fremskrittspartiet føler en dyp uro for nedbyggingen av det private eierskap i Norge, med en tiltakende filialisering av norsk næringsliv, og manglene når det gjelder innovasjon og nyskaping i næringslivet. Et statlig nedsalg vil i dagens situasjon isolert sett ikke bidra til å styrke det private eierskap i Norge. Vi ønsker derfor en politikk som prioriterer konkrete tiltak som styrker det private eierskap, sikrer at hovedkontor og kunnskapsfunksjoner i strategisk viktige virksomheter blir i Norge, og styrker nyskapingsevnen i norsk næringsliv. Fremskrittspartiet mener derfor det er viktig å haste langsomt. Vi kan ikke støtte noe nedsalg av statlige eierinteresser i de selskapene som ble omtalt i eierskapsmeldingen, før det foreligger en plan for å styrke det private eierskap i Norge. Dette er det et flertall, bestående av samtlige opposisjonspartier i Stortinget, som stiller seg bak, selv om premissene er noe forskjellige. En slik plan mener vi bør omfatte tiltak som bedrer de generelle rammevilkårene for private eiere. Det betyr at det må bli mer lønnsomt å ta en risiko og hente ut en fortjeneste. Da er det viktig at formuesskatten fjernes, fordi den er et stort problem for norsk næringsliv. Videre er det viktig å finne løsninger på hvordan statens kapital kan bidra til å sikre konkurranse om nasjonens verdier. På vegne av Fremskrittspartiet vil jeg understreke betydningen av å sikre et betydelig innslag av norsk eierskap, gjerne ved hjelp av statlige fond som kan konkurrere med hverandre, og som fungerer på et rent forretningsmessig grunnlag atskilt fra statsmakten. Det vil bety flere muligheter for vekst og knoppskyting av våre virksomheter her hjemme.


Etter en del av de innleggene som har vært holdt, finner jeg det nødvendig å påpeke at SVs rammer for budsjettet i alle de foregående åra har vært akkurat slik som alle de andre partienes har vært. Vi har altså ikke brukt mer oljepenger enn andre. I år har SV valgt å bruke 2,3 milliarder kr mer for å få ledigheten ned. Det har vært til fornuftige investeringer, som vi mener hadde vært en bedre bruk av en del av de 3 milliarder kr i økning i dagpengene, som vi nå skal saldere opp i løpet av denne uka – rett og slett å gjøre nødvendige ting. Denne regjeringen har brukt 27 milliarder flere oljekroner når året er slutt, enn det man mente var helt nødvendig ved årets begynnelse. Ennå ser det litt lysere ut i norsk økonomi, det har ikke gått helt «på dunken». Da er det jo grunn til å spørre: Hvorfor har det gått slik? Hovedgrunnen til det er jo at sentralbanken altfor sent, men nå riktignok har satt renten ned. Det er det som har virket. Det er jo overhodet ikke den såkalte stramme finanspolitikken som har vært viktig. Jeg vil bare minne om at det er 55 milliarder kr i etterslep når det gjelder oppussing av norske skoler. Det hadde vært fornuftig å få gjort det nå når vi har ledig kapasitet økonomisk og ledige bygningsarbeidere, mange går nå på dagpenger eller er permitterte. Det er mangel på IT-kompetanse i skolen. Det hadde vært mye bedre å ha de unge, velutdannede IT-konsulentene på jobb i skolen enn at de går ledige. Det hadde vært bra både for barna og for dem. For det er riktig, som statsråden nå sier, at det er veldig skadelig når man faller ut av arbeidslivet, og ikke får den kompetansehevingen som det er å stå i jobb. Så sier representanten Skovholt Gitmark at Regjeringen ikke har vært passiv. Nei, det skal være visst! De har vært veldig aktive i å kutte, spesielt når det gjelder de yrkeshemmede. Nå sier statsråden at man har inngått en ny intensjonsavtale. Det er vel og bra, men hva med praksis? Hvor i statlig virksomhet skal folk med yrkeshemming nå få jobb? Det er arbeidsplasser med høykompetanse Regjeringen og Arbeiderpartiet nå har kuttet muligheten til å få utdanning til. SV vet at det er veldig mange av de yrkeshemmede som kan, hvis de får muligheten. Den muligheten er nå sterkt begrenset. Hvilke kommuner er det som vil ha råd til å ansette yrkeshemmede, når de allerede er så presset at arbeidsmiljøet er slik at folk blir syke av å jobbe der? Jeg bare spør. Det må være lov å spørre om det når man har en målsetting om at yrkeshemmede skal få jobb. Et eller annet sted må de jobbe. Det er tøft i det private næringsliv om dagen. Det er like tøft i det offentlige.


Jeg vil starte med en påstand: Det er det organiserte arbeidsliv og fagbevegelsen som har sivilisert Norge, og gjort at folk kan leve av og med arbeidet sitt, og at goder og makt i samfunnet er sterkere fordelt her enn i mange andre land. Det har vært bra for landet – for innbyggerne – og bra for næringslivet og økonomien. Det er å rokke ved denne tryggheten og velferden når høyresiden ønsker seg flere midlertidig ansatte, mer innleie, lavere lønninger for arbeidsfolk og fritak for formuesskatt for milliardærer. Da bryter vi spleiselaget, og det fører til at færre er organisert, og at makta fordeles skjevere i samfunnet. Forskjellene mellom folk øker, og vanlige folks innflytelse i samfunnet svekkes. Det er det denne debatten handler om. Det er helt riktig at det er høyresidens politikk som truer arbeidstakernes rettigheter i Norge. Det er det som er problemet, både for SV og for fagbevegelsen. Det er høyrepolitikken – ikke hvor reglene eller påleggene kommer fra. Men vi må evne å se når høyrepolitikken kommer fra EU. Vi må evne å kjenne den igjen, og vi må evne å stoppe den. Det er derfor vi er imot en del av de reglene som kommer, fordi de truer dette. Dette er SV og fagbevegelsen enig om. Vi må sikre at ikke EU via direktiver eller via domstolene kan overprøve norske lønns- og arbeidsvilkår og tariffavtaler, eller sette til side ILO-konvensjoner. Bekymringen er at vi ser at ESA engasjerer seg i reglene for å endre norsk arbeidsliv, og de fire mest kjente dommene i domstolen – Rüffert, Laval, Viking Line og Luxemburg – blir brukt som brekkstang for å svekke arbeidstakernes rettigheter. Dommene setter arbeidstakernes muligheter for kampmidler og kollektive avtaler til side hvis de hindrer fri etablering og fri tjenesteflyt. Det kan begrense landenes råderett i arbeidslivspolitikken. Fordi disse dommene passer så dårlig med den norske modellen, er vi veldig bekymret for den utviklingen vi ser. Dette skyter fart – det er på en måte en eksplosiv kraft i dette nå, med krisen i Europa, som er skapt av at høyresiden ikke har villet styre finansakrobatene og bankene og har sendt regningen til vanlige folk, som mister både jobben og pensjonen. Det skaper massearbeidsløshet, og folk kommer selvfølgelig til Norge. SV er for arbeidsinnvandring – vi trenger det, de trenger det – men vi er voldsomt opptatt av hvordan dette forandrer norsk arbeidsliv. Det er jo sånn at når arbeidsløsheten eksploderer, kuttes lønninger, og ingen tør hevde rettighetene sine, for da mister de jobben, enten i EU eller her. Når høyresiden i Norge i tillegg er imot de mest virkningsfulle tiltakene mot sosial dumping, mener jeg at deres taler her i dag blir fryktelig hule. Det er større og mindre tiltak mot sosial dumping, men de viktigste tiltakene, som virkelig kan bety at sosial dumping blir avslørt og skal koste mye – som innsynsrett og solidaransvar, kollektiv søksmålsrett, som vi jobber med, og store deler av vikarpakken, som de står her og forsvarer – har man altså stemt imot. Og hvorfor gjør de det? Jo, det avslører de når de skriver i innstillinger at disse tiltakene hindrer konkurranse på lønn. Og det betyr å gå ned i lønn, det, for vanlige folk – for renholdere, bygningsarbeidere, stuepiker og andre vanlige arbeidsfolk. Jeg mener det er en ren krigserklæring fra partier som i all sin politikk viser at de er mest for de rike og de privilegerte. Det er sånn at hvis EU sier hopp, hopper Høyre og Fremskrittspartiet, mens vi utfordrer til å bruke handlingsrommet, slik at EU og EØS-avtalen ikke kan gripe inn overfor norske tariffavtaler og norske regler i arbeidslivet. Det haster med å sikre dette, fordi presset kommer til å øke enormt framover på grunn av den kritiske situasjonen. Det foreligger f.eks. direktiver som risikerer å ha som konsekvens at vi må fjerne noen av tiltakene mot sosial dumping. Jeg vet at den norske regjeringen protesterer mot det – det er jeg helt enig i og veldig glad for – og det hadde vært interessant å høre om den høyresiden som i dag forsvarer norsk arbeidsliv, norske lønninger og norsk lovverk, kunne gi støtte til regjeringen i den kampen, slik at vi kan sikre de tiltakene som gjør at vi beholder det organiserte og velfungerende arbeidsmarkedet i Norge.


Jeg må si at jeg synes at tonen fra Sanner nå er litt i overkant. Jeg besvarer henvendelser fra folk som har spart i livrente hele veien, og jeg forstår jo at de som har spart i livrente og av den grunn har fått en betydelig lettelse i formuesskatten, nå ikke er fornøyd med denne endringen. Det er likevel en veksling i forhold til skattefavorisering for sparing til pensjon som vi står inne for å gjøre, og det er et prioriteringsspørsmål.


Det er jo slik i praksis at folk vanligvis ønsker å lytte til dem som måtte føle seg forulempet – og det er på sett og vis dét Fremskrittspartiet gjør. Vi føler at vi ikke blir behandlet ut fra det samme likeverd, ut fra demokratiske rettigheter, som de andre representantene, når det gjelder det nordiske samarbeidet. Vi vet hvordan lovene var på midten av 1990‑tallet. Vi vet når lovene ble endret. Vi vet hva som ligger inne med hensyn til en ny endring – og det tilsier at vi faktisk er tilbake omtrent der vi var på 1990‑tallet. Det er ikke noen voldsom endring, det er mer en gjentakelse av seg selv.


Det kunne vært fristende å bruke dette innlegget på å imøtegå de usaklige angrep som forrige taler kom med overfor Fremskrittspartiet, men jeg skal la det ligge. Vi som nå representerer den nye justiskomiteen – og justisministeren, som fortsetter i denne perioden – har en hovedoppgave i denne fireårsperioden, og det er å sikre at vanlige folk har tillit til rettsstaten, at vanlige folk opplever at de får hjelp av rettsstaten når de har behov for det. Jeg må si at jeg nå er relativt bekymret for den vanlige manns tillit til dette viktige systemet. Trygghet for liv, helse og eiendom er et av de viktigste prinsippene vi har i vårt samfunn, og som vi skal ha i et moderne samfunn og i en rettsstat. Det er derfor beklagelig at flere og flere av oss opplever at disse grunnleggende prinsippene ikke er til stede for enkeltmenneskene. Vi opplever bølger av vold – umotiverte sådanne – og vi ser nå en bølge av innbrudd i folks hjem. Noe av det mest krenkende vi kan oppleve, er at andre har vært inne i hjemmet vårt og forsynt seg av det vi har der. Den manglende oppklaringsprosenten når det gjelder vinningskriminalitet, bidrar til å svekke folks tillit til systemet. Det er noen som kan gjøre noe med dette; det er statsråden, og det er Stortingets justiskomité. Vi kan ikke risikere at folks tillit til rettssystemet blir borte, for da vil vi også risikere at folks tillit til oss som politikere og til det politiske systemet blir borte. Derfor er det å ha synlig politi viktig. Jeg forstår derfor den frykten som folk i Follo nå har rundt omorganiseringen av politiet i Follo, hvor vi ser at de lokale lensmannskontorene blir lagt ned for å få dem sentralisert. Vi ser bl.a. at Enebakk kommune, som ligger litt i utkanten av dette distriktet, frykter det som vil skje med tanke på nærhet til politiet. Derfor har politimesteren i Follo en betydelig oppgave i å kommunisere ut – og nå i etterkant sikre at folk opplever – at polititilbudet ikke er blitt svekket ved denne omorganiseringen, men heller blir bedre. Det har også i høst vært en betydelig debatt rundt situasjonen i domstolene, og jeg vil benytte anledningen til å gi honnør til lederen av Domstoladministrasjonen, Tor Langbach, for at han har turt å dra i gang en debatt om ressurssituasjonen i domstolene. Det er viktig at embetsmenn tør å gå ut og kritisere Regjeringen, og da dette budsjettforslaget som statsråden i år har lagt frem. Langbach har i en høring i justiskomiteen sagt at domstolene er ca. 50 mill. kr underfinansiert for å få gjort den jobben som de er blitt satt til å gjøre. Dette må vi ta på alvor, for 50 mill. kr totalt sett er lite i forhold til den totaliteten vi har på justisbudsjettet. Derfor velger Fremskrittspartiet å bevilge betydelig mer til domstolene. Det denne debatten også har ført til, er en mer prinsipiell debatt rundt domstolenes stilling, og hvordan ansvarsforholdet til Justisdepartementet og domstolene er organisert. Vi stiller spørsmål ved om det er riktig at domstolene er underlagt den utøvende makt og departementet, og om dette kan være med på å true maktfordelingsprinsippet på sikt. Vi foreslår derfor at det blir nedsatt en uavhengig kommisjon som skal gå igjennom dette og komme med en innstilling om hvorvidt domstolene i stedet bør organiseres under Stortinget.


Jeg takker igjen for svaret. Jeg kan opplyse om at det også er norske advokater som har god kjennskap til både Tyrkia og til kurderne, som er villige til å reise nedover. Jeg håper at de da kan få hjelp av den norske stat til å gjøre det. Anledningen er også nå inne til å ta opp kurderspørsmålet på bred basis for å sikre kurderne elementære rettigheter som folk. Hvis ikke det gjøres nå, er mange veldig redd for at volden og terroren får lov til å fortsette. Og som jeg sa tidligere: Vestens unnfallenhet må i hvert fall ikke få fortsette. Derfor er det viktig å få satt dette spørsmålet på den internasjonale dagsordenen og ikke bare å ta det opp med Tyrkia. Jeg vil derfor gjerne utfordre utenriksministeren på om han kan ta et initiativ til å få i gang en internasjonal uavhengig granskingskommisjon for å etterforske menneskerettighetskrenkelsene, og om han også vil ta initiativ til å få i gang en fredskonferanse. Det er jo helt i tråd med det utenriksministeren sa, at veien til en fredelig løsning er gjennom dialog.


SV er helt enig med Arbeiderpartiets Bjarne Håkon Hanssen i at dagens helseforetaksmodell er en udemokratisk modell. Derfor tok SV initiativ til å få en helt annen modell, en forvaltningsmodell, som skulle plassere ansvaret inn i Stortinget, og at det skulle være folkevalgte organer som bestemte modellen. Det fikk vi støtte til fra både Senterpartiet og Kristelig Folkeparti. Den modellen vi har i dag, er Arbeiderpartiets modell, den er vedtatt som en helseforetaksmodell av Arbeiderpartiet, foreslått av en arbeiderpartiregjering og gjennomført med støtte fra Høyre og Fremskrittspartiet. Det er bra om vi kan få en kamp om den modellen og få en endring etter høstens valg. Men det som åpenbart er mulig, er at man allerede med den modellen vi har i dag, sikrer folkevalgt styring i mye sterkere grad enn det vi har gjort. Statsråden har alle muligheter til å formalisere at man vedtar nasjonale helseplaner som bestemmes av Stortinget etter forslag fra statsråden, slik at man får en struktur på helsevesenet som er bestemt av folkevalgte. Vil statsråden bidra til det?


Det blir med hjelm, men bare helt i begynnelsen. Vil presidenten at jeg tar av meg hjelmen?


Selv har jeg 15 års erfaring fra den kraftkrevende industrien, og jeg vet at planleggingsfase og utbygging tar lang tid. Derfor er det vanskelig å forstå at regjeringen holder så strengt på disse 15 årene. Offentlig eierskap endres slett ikke om man utvider grensen fra 15 til 30 år. Bransjen sier at det er for kort tid, så alt taler for at regjeringen i sin prosess egentlig har tatt feil, og at man bør endre. Når Arbeiderpartiet i sitt stortingsvalgprogram for 2009–2013 sier at partiet vil arbeide for at utleieperioden skal øke fra 15 til 30 år, er spørsmålet: Er dette noe som bare Arbeiderpartiet arbeider med, eller ser også statsråden og hans departement på den samme saken? Hvis så er tilfellet, kan vi forvente et svar på om det er det ene eller det andre? Når man arbeider mot et mål, er det greit å vite når man kommer fram.


Jeg har også lest artikkelen i Nordlys hvor Torgeir Knag Fylkesnes kom med ganske feilaktige påstander om regjeringens politikk på dette området. Jeg kan bare si at når jeg besøker Nord-Norge, hører ikke jeg noe rop om mer subsidier. Det jeg hører enhver bedriftsleder og enhver bedrift lokalisert i denne regionen be om, er konkurransedyktige rammebetingelser som gjør at de kan stå seg i konkurransen med resten av landet og resten av verden. Det leverer denne regjeringen. Det er derfor vi er opptatt av å forsterke investeringene i infrastruktur over hele landet, det er derfor vi er opptatt av å redusere det samlede skattetrykket over hele landet, det er derfor vi er opptatt av forskning og utvikling som skal tilkomme hele landet, og det er derfor vi er opptatt av å styrke utdanningstilbudet over hele landet. Alle disse tiltakene vil virke. Og det er tiltak jeg har hørt norsk næringsliv etterspørre mer av. Det vil de også få.


Jeg takker for svaret. Jeg var ikke helt fornøyd. Barne- og familiedepartementet bestemte sist høst at foreldre-barn-institusjoner ikke lenger skulle defineres som barnevernsinstitusjoner. Mange av dem var definert som det fra før, til tross for at det bor svært hjelptrengende foreldre som selv er under 18 år, på disse institusjonene. Alle er henvist dit fra barnevernet. Mange kommer direkte fra andre barnevernstiltak hvor de ikke lenger kan være fordi de er blitt gravide. Det er uforståelig at når ett barn blir til to barn, skal man ikke ha den samme rettssikkerheten som man hadde i det tiltaket man bodde i før man ble gravid og fødte et nytt barn. Dette er et omsorgstilbud rundt omkring i landet som er ekstremt viktig. Mange av disse barna får jo ikke videre omsorg av sine foreldre. Noen steder bor det også barn alene, uten foreldre, i disse institusjonene. Hvem skal ta ansvar for disse barna? Hvem mener statsråden har ansvaret?


Jeg vil gjerne istemme takken for en bred og god debatt. Jeg tror de fleste av elementene for å bekjempe mobbing har vært tatt opp. Jeg har gjerne lyst til å starte oppsummeringen med å gi ros til det initiativet som den forrige regjering tok i 2002 i forbindelse med Manifest mot mobbing. De tiltakene vi nå har satt inn i kampen mot mobbing, er flere enn dem man startet med i 2002 – og det skulle på en måte bare mangle, for hvis det er behov for flere tiltak og bredere innsats, må vi bare stille opp med det. Jeg tror vi nå har en bredde av tiltak, et fokus nasjonalt og lokalt, med en blanding av arbeid for bedre læringsmiljø og innsats i forhold til mobbing som gir et godt utgangspunkt for at vi skal lykkes bedre. Den største undersøkelsen vi har om dette, nemlig Elevundersøkelsen, viser ingen økning av mobbing, men den viser heller ikke noen nedgang. Samtidig er det et par ting vi ikke har full klarhet i. Hvis man f.eks. opplever mobbing ukentlig i norsk skole – og det er ca. én av 20 elever som gjør det – og det er en mobbesituasjon som løses i løpet av 14 dager fordi voksne, ansvarlige mennesker rundt dem tar affære, griper inn, snakker med dem som mobber, og med dem som mobbes, og får ordnet opp i det, er det en ubehagelig opplevelse. Hvis det varer i årevis, kan det prege resten av livet til vedkommende person. Så vi snakker om mange lag når det gjelder hvor stor alvorlighetsgraden er. Det vi vet om skoler som har lite mobbing, er at de har en tydelig ledelse, og at de lykkes på mange andre områder også. Det er i veldig stor grad slik at det er sammenheng mellom en tydelig ledelse, fra rektor til lærere, fra lærerne i klassene, hvor det er systemer og kontroll, og hvor alle har den tryggheten at de vet hva som er akseptabelt, og hva som ikke er akseptabelt, og hva som er konsekvensen av de handlingene de gjør. Det er riktig at vi har fått en rapport fra NIFU STEP om mobbeprogrammene og deres virkning, men det er ikke sikkert at man har en tilstrekkelig god belysning av mobbeprogrammenes virkning hvis man bare sammenligner skoler med og skoler uten mobbeprogrammer. Det kan være slik at noen som har hatt betydelige mobbeproblemer, f.eks. har brukt Zero eller Olweus' program og hatt et veldig godt hjelpemiddel til å få redusert mobbingen på sin skole. Så her må vi ha en nyansert holdning til hva som virker, og hva som ikke virker. Vi har gode forskningsbaserte programmer som vi vet virker, men vi vet at det som er suksesskriterium nummer én, er ikke om man benytter program eller ikke; det er om man jobber systematisk over tid. Og det skal alle skoler gjøre.


Norge har i de hemmelige engasjementsreglene for stabiliseringsstyrken i Irak unntatt seg fra det som omhandler maktbruk, med unntak av selvforsvar, som statsministeren presiserer. De reglene som danner grunnlaget for Norges unntak, er ukjent for Stortinget. Men gjennom den debatten som har framkommet i mediene de siste dagene, kan det synes som om stabiliseringsstyrkens oppgave er vesentlig videre enn Norges unntak. Mener statsministeren at dette betyr noe for det humanitære inntrykket Regjeringen har skapt rundt det norske bidraget, de oppgavene stabiliseringsstyrken – som vi faktisk er en del av, med våre unntak – gjør i Irak, og dermed også for andres inntrykk av stabiliseringsstyrken i Irak som noe annet enn en humanitær operasjon?


Jeg kan forsikre representanten om at både jeg som statsråd og departementet har løpende kontakt med fagskolerådet. Jeg har vært på ganske mange møter og konferanser med dem og har ingen problemer med kommunikasjonen og med å lytte til det fagskolerådet mener. Det som det her er snakk om, er et arbeid som ble gjort i forbindelse med forvaltningsreformen. Jeg tror at både representanten og jeg vil være enig i at fylkeskommunenes ansvar for fagskolene er viktig å understøtte på alle måter, både gjennom den regionale forankringen – fagskolen er en viktig del også av fylkeskommunens ansvar for regional utvikling – og interessen for at fagskolene fungerer på en god måte. Så vil vi – i ethvert budsjett – se på både fylkeskommunenes økonomi og det som eventuelt måtte være direkte myntet på fagskolene. Men her har vi god kommunikasjon og gode prosesser, og jeg håper at fagskolene også kan bidra til at vi får et godt og variert utdanningstilbud.


Jeg fulgte med interesse med på det innlegget som representanten Heieren Hundhammer holdt på vegne av Høyre, for det som her sies, er på mange måter at man har med et parlament å gjøre som oppfører seg utilbørlig overfor en mindretallsregjering. Flertallet i dette parlamentet er ikke villig til å rette seg etter de direktiver som Regjeringen gir. Det er en måte å betrakte parlamentarisme på som i hvert fall jeg oppfatter som helt ny. Det er faktisk Regjeringen som må sikre seg parlamentarisk grunnlag for det som man legger opp til, og det grunnlaget er ikke til stede i denne salen. Det man kan forundres over, både i denne saken og i en rekke saker vi nå ser komme fra Regjeringen, er at Regjeringen ikke på forhånd har sikret seg flertall, for så å la seg forbløffe over at flertallet er misfornøyd med at man ikke har fått det man har bestilt. Det er jo det som er tilfellet her. De føringene som er lagt, er så klare med hensyn til at man skal jobbe innenfor en felles offentlig etat, riktignok med å utrede ulike løsninger, at når Regjeringen i praksis foreslår én sosialetat, én arbeidsetat og én pensjons- og familieetat, er ikke det svar på det som Stortinget har bedt om. Det er mulig at Regjeringen kan leve bekvemt med at man i sak etter sak fremmer forslag overfor Stortinget som Stortinget ikke ser seg fornøyd med og må sende tilbake, men da er det Regjeringen selv som må ta ansvaret for at prosessene forsinkes. Det SV har vært opptatt av lenge, helt siden vårt forrige landsmøte i 2001, er at man skal jobbe med å få til den felles offentlige etaten. Det vil altså si at den enkelte bruker skal ha én dør å gå inn til der man kan henvende seg, og at man, uansett årsak til at man er avhengig av offentlig bistand, skal kunne få den hjelpen på det kontoret, i den etaten. Det er klart at dette gir betydelige muligheter som man i dag ikke har. Det vi ofte ser i forhold til den enkelte bruker, er, som også andre har vært inne på, at man blir en kasteball i et system der man lett definerer ansvaret over på neste etat. Et eksempel kan være at en som ikke er kommet inn i et arbeidsforhold, og som over tid har mottatt sosialstønad, henvender seg på arbeidskontoret for å motta dagpenger, men ikke har opparbeidet retten til det. Han har heller ikke, fordi han ikke har et ansettelsesforhold, rett på sykepenger. Uansett hvor man da går, vises man videre i systemet. Kanskje ender man opp på en type sosialstønad som ikke bringer en videre i det hele tatt. Og i stedet for å motta den ytelsen som en korttidsytelse, blir man gående på den lenge, uten at man har mulighet for å komme videre. Dette gjør at vi i SV mener at én ting er at man må jobbe med å få til en felles etat som har en felles målsetting om å øve bistand, en annen ting at man også må se på lovverket. Hvis man tenker seg at man både skal se på og utvikle en felles offentlig etat, og at man også skal utvikle et nytt lovverk på området, er vel dette en av de største – kanskje den største – reformer vi har stått overfor i moderne tid i Norge. Det å skulle tenke seg, når Regjeringen foreslår noe helt annet, at Stortinget selv skulle utvikle dette, og at Stortinget selv presist skulle beskrive akkurat hvordan dette skulle være, uten at man skulle gi organisasjoner mulighet til å gi sitt besyv med i den prosessen, kan ikke regjeringspartiene i fullt alvor mene. Det er klart at hvis Regjeringen hadde synliggjort ulike alternativer innenfor det som var bestillingen, og latt ulike høringsinstanser fått ta stilling til det, hadde man hatt muligheten til å gå videre. Men den muligheten har Regjeringen avskåret Stortinget fra, slik at det blir ingen andre alternative løsinger her enn at man må be Regjeringen om å gjøre den jobben som Stortinget faktisk har bestilt. Når Regjeringen sier at den også ønsker å gjøre noe med dette, håper SV at man denne gangen tar bestillingen mer på alvor enn man gjorde første gang. Og igjen, for å si det slik, er det klart at dagens systemer, som vi også var inne på i fattigdomsdebatten, ikke stimulerer til at man raskt kan få den hjelpen som gjør at man kan bli selvhjulpen. Vi ser at ordninger knyttet til sosialstønad er formulert på en måte som gjør at mange ekskluderes fra trygdeytelser. Jeg vil si at det er ett begrep man burde ha sett nærmere på, og det er begrepet «sosial uførhet». Vi vet at foreligger det såkalt sykdom, skade eller lyte, åpner det seg muligheter innenfor folketrygdsystemet for den enkelte, der man vil kunne ha rettigheter basert på både sykepenger, rehabiliteringspenger og attføring, som ikke minst er viktig når det gjelder å kunne få et egnet arbeid, eller i noen tilfeller ved varig uførhet, en varig uførepensjon. Vi vet at det finnes mange i samfunnet som kan ha hatt en vanskelig oppvekst, alkoholiserte foreldre, utrygge rammer rundt hele sin oppvekst, og kanskje en skolegang man aldri har fått gjennomført, og som i egentlig forstand ikke har en sykdom, men er det jeg vil karakterisere som sosialt uføre. Man er utilpass i forhold til et arbeidsforhold og trenger i aller høyeste grad bistand i en vanskelig fase av livet for å komme ut av den situasjonen man befinner seg i i dag. Men i dag vil det ikke med det lovverk som eksisterer, være mulighet for vedkommende til å komme ut av dette annet enn ved å søke bistand på sosialkontoret, som ikke har noe apparat knyttet til yrkesrettet attføring, eller har noen mer langsiktige ytelser som muliggjør at man skal kunne øve hjelp til selvhjelp. Det vi i SV mener, er at man, parallelt med å jobbe for den felles offentlige etaten, må se på hvordan man kan tilpasse lov om sosialstønad til trygdelovgivningen. Vi skal ikke bebude at vi har noe fasitsvar på det i dag, men man bør i et langsiktig perspektiv, når man jobber med denne reformen, se på hva slags muligheter som finnes for å integrere grupper som i dag faller utenfor, på en slik måte at man mer langsiktig kan gi hjelp til alle som har problemer. Det som ligger i bunnen for denne argumentasjonen, er ikke at flere over tid skal bli varig uføre, men at flere over tid nettopp skal kunne bli selvhjulpne gjennom målrettet hjelp. Det er klart at innenfor en slik felles etat vil man ha muligheter for å ha noen som er høyt skolert når det gjelder å jobbe med arbeidstreningstiltak, yrkesrettet attføring og langsiktige kontakter mot det generelle arbeidslivet som er tilpasset den enkeltes behov. Man vil kunne ha noen som har spesiell kompetanse knyttet til trygdemessige ytelser, og man vil kunne ha noen som har spesialkompetanse knyttet til sosiale problemer, men da innenfor den felles etaten, slik at den enkelte ikke skal måtte gå fra dør til dør. Vi ser med spenning fram til at Regjeringen på nytt kommer tilbake til Stortinget, og vi ønsker på en konstruktiv måte å være en samarbeidspartner. Men Regjeringen kan altså ikke forvente at Stortinget skal legge seg flat for løsninger som er stikk i strid med det Stortinget har bedt om, bare fordi Regjeringen kommer med et dokument til Stortinget uten å ha forhørt seg om hvorvidt det foreligger noe flertall som støtter retningen på det. Jeg må si at jeg er oppriktig overrasket over hvor liten ydmykhet regjeringspartiene i så henseende viser med hensyn til å få løst denne saken på en hensiktsmessig måte for dem som trenger det, de ulike brukerne som i dag er mottakere av ulike former for trygdemessige og sosiale ytelser.


Jeg vil berømme Anniken Huitfeldt, som nå gir oss muligheten til å diskutere et stort spørsmål som får lite oppmerksomhet: inkludering av funksjonshemmede i norsk utviklingsarbeid. Tre rød-grønne statsråder, Heikki Holmås, Espen Barth Eide og Inga Marte Thorkildsen, sto i 2013 bak et policy-dokument som viste en klar vilje til å satse mer på funksjonshemmede i norsk utviklingsarbeid. Erklæringen kom i forbindelse med at Norge ratifiserte FN-konvensjonen om rettigheter for mennesker med nedsatt funksjonsevne. Spørsmålet nå er hvordan denne følges opp videre av Børge Brende og regjeringen. I dokumentet understrekes betydningen av en helhetlig, integrert tilnærming til funksjonshemmedes rettigheter, herunder utdanning, likestilling, helse, humanitær innsats og internasjonalt samarbeid. Norges bistand til funksjonshemmede utgjør fortsatt under 0,5 pst. av Norges bistand. Det er så marginalt at det vel knapt kan kalles en satsing. Funksjonshemmede får så lite ressurser og oppmerksomhet i norsk bistand at norske ambassader heller ikke kjenner til Norges politikk på området. Det forteller Atlas-alliansens leder, Morten Eriksen, til Bistandsaktuelt. SV mener Norge må levere sin første rapportering til FN for implementering av konvensjonen i 2015. Jeg håper utenriksministeren kan informere Stortinget om hvordan han vil følge opp artikkel 32 i FN-konvensjonen om internasjonalt samarbeid i praksis. Funksjonshemmede er overrepresentert blant fattige og utgjør 20 pst. av verdens fattigste. Funksjonshemmede rammes derfor ekstra hardt av klimaendringer og naturkatastrofer. Vi vet også at manglende matvaresikkerhet fører til funksjonshemning. Anslagsvis 20 pst. av funksjonshemninger oppstår på grunn av feilernæring. Menneskerettighetene er et viktig prinsipp for humanitær innsats, sammen med prinsippene om deltakelse og ikke-diskriminering. Hvordan vil regjeringen konkret sørge for at funksjonshemmede blir inkludert i Norges humanitære innsats, slik som beredskapsplaner, operasjonelt nødhjelpsarbeid og gjenoppbygging, som universell utforming av hjem, latriner og skole, og matvareutdeling som også når funksjonshemmede? Det er ofte et hav av velvilje når politikere prater om funksjonshemmede. Men når man snakker om en av verdens største minoriteter, som også er noen av de mest sårbare og utsatte i krig og kriser, hjelper det ikke med velvilje så lenge det ikke følges opp i praksis. Debatten i dag er en start. SV forventer at utenriksministeren prioriterer arbeidet for inkludering av funksjonshemmede i bistandsarbeidet, og vil følge saken tett framover.


Da vi holdt på med det store barnehageforliket, var SV veldig opptatt av søskenmoderasjon og inntektsgradert foreldrebetaling – så opptatt av det at vi faktisk for første gang i historien fikk en forskrift til behandling i Stortinget. Nå viser det seg at det er svært mange kommuner som ikke har innført inntektsgradert foreldrebetaling og heller ikke søskenmoderasjon. Hvorfor har ikke SV vært tydeligere og mer på banen når det gjelder dette? Har de allerede glemt at de jobbet så mye med dette? Glemte de det så snart de kom innenfor regjeringsdørene?


Jeg vil presisere at denne måten å bruke bekymringssamtaler på, ikke er begrenset til personer under 18 år. Bekymringssamtaler brukes for en langt større gruppe, men da er den basert på en reell dialog gjennom en invitasjon, hvor en da frivillig blir deltaker i en sånn kommunikasjon. Det brukes også av PST og av forebyggende enheter i politiet i utstrakt grad – også i grupper med langt eldre personer enn dem som er 18 år. Jeg deler bekymringen for dem som kanskje ligger i et grenseland, som trenger denne ekstra motivasjonen, for å kalle det det, for å komme i en slags dialog med politiet. Men jeg tror vi er nødt til å vurdere nøye hva konsekvensene av det også vil være før en eventuelt går videre med å vurdere en utvidelse av hjemmelsgrunnlaget. Men jeg synes dette er et interessant innspill, som vi skal ha med oss videre.


Takk for det. Jeg er ikke så overrasket over svaret og selvfølgelig den statistikken som er framvist, for det er en kjensgjerning langs kysten at politiets beredskap til sjøs er altfor dårlig. I tillegg skaper det stor utrygghet. Det er en kyst med mange øyer, holmer og strekninger med en sterkt økende fritidsbåttrafikk. I tillegg har til og med Stortinget påpekt dette og gitt nye oppgaver til politiet til sjøs, bl.a. det som har med promillegrenser og oppfølging av bruk av redningsvest etc. å gjøre. Vi har sett mange stygge ulykker som har medført drukninger. Jeg er glad for at statsråden nå endelig ser ut til å ville ta dette opp i tildelingsbrevet, men problemet er jo den økonomiske situasjonen ute i politidistriktene. Hvis man bare skal gjøre som man har gjort hittil, og si at man skal ta det ordinære driftsbudsjettet til disse investeringsmidlene, er det fortsatt stillinger som blir holdt vakante. Vil statsråden se på muligheten til å gi tilleggsbevilgninger i denne saken?


Då representanten Haugli hadde ordet første gongen, sa han at dette først og fremst er ei sak som dreiar seg om lovverk for å hindre innsidehandel og spekulasjon, og han håpte debatten ville dreie seg om det. Dessverre gløymde Haugli sine eigne medrepresentantar frå Arbeidarpartiet og Sosialistisk Venstreparti innlegget hans då dei starta. Kall dette for det det faktisk er: Dette er eit generaloppgjer med Per Arne Olsen og ikkje noko anna. Det burde representantane frå Arbeidarpartiet og SV vore modige nok til faktisk å innrømme. Då er vi inne på kva som er Stortingets rolle. Stortinget som lovgivande forsamling har eitt oppdrag, nemleg å gje eit tilstrekkeleg lovverk. Dømminga er opp til andre aktørar. Tønsberg kommune har behandla denne saka i alle rette instansar, og konklusjonen ligg føre. Den kan ein vere einig eller ueinig i, men det er realiteten. Likevel opptrer SV og Arbeidarpartiet i dag også som ei form for dømmande forsamling. Dersom det faktisk hadde vore slik at Stortinget oppfatta dette som ei prinsipiell sak om innsidehandel og spekulasjon i bustadmarknaden, trur eg at Venstre hadde vore til stades i salen. Eg trur Kristeleg Folkeparti hadde vore til stades i salen. Eg trur at til og med representantar frå Senterpartiets stortingsgruppe hadde valt å vere til stades i salen. Men det er dei ikkje. Kvifor er dei ikkje det? Jo, fordi dei opplever denne saka akkurat på same måten som Framstegspartiet gjer, nemleg som ein hån mot Stortingets rolle som lovgivande organ. Eg trur Per Arne Olsen, til liks med mange andre, gjennom Ungbo-saka har teke lærdom av ho i den forstand at det er ikkje sikkert, når ein ser kva etterpel slike saker får, at ein ville valt å handle på same måten. Likevel er det slik at Per Arne Olsen valde å kjøpe ei leilegheit til dottera si, som var innanfor målgruppa. Mange av oss unge får hjelp til å etablere oss første gongen. Vi lovprisar foreldra våre for at dei faktisk stiller opp i etableringsfasen i ein periode der inntektene kanskje ikkje er dei største. Det er ikkje slik at Per Arne Olsen har budd i denne leilegheita, heller. Tvert imot, dottera til Per Arne Olsen har budd i denne leilegheita, og ville nok framleis ha budd der dersom det ikkje hadde vore eit innbrot på natta mens ho sov og at ho derfor i etterkant ikkje har funne det trygt å bu i leilegheita. Eg hadde trudd at representanten Thorkildsen, som ofte gjer seg til talsmann for kvinner som blir utsette for den type handlingar, faktisk hadde evna til å nyansere biletet noko meir enn redaktøren i Tønsbergs Blad har vist evne til. Derfor er eg i minst like stor grad skuffa over representanten Thorkildsen i denne saka som eg er over måten enkelte medium har valt å handtere saka på. Vi er tente med ei kritisk og undersøkjande presse – også når ho sett det kritiske søkelyset på Framstegspartiets handlingar. Det trur eg Tønsbergs Blad har bidrege til. Men når dei til dei grader går over streken og faktisk ikkje evnar å ta sjølvkritikk, dei heller, for nokre av dei oppslaga dei har hatt, synest eg det er ei anna sak. Det skal pressa sjølv få handtere. Vi veit f.eks. at denne saka har vore gjenstand for PFU-behandling, der enkelte representantar i PFU meiner at ein heilt klart er i grensesona for kva som er akseptabelt innafor retningslinene som PFU har å halde seg til. Det som er utfordringa, er at Stortinget som lovgivande forsamling bør opptre som det, og så får andre ta seg av enkeltsaker. Ein kan gjerne seie at dette er ein prinsipiell diskusjon om innsidehandel, men heile innstillinga er gjennomsyra av ei enkelt sak, og berre den. Om ein hadde ei prinsipiell tilnærming til innsidehandel og spekulasjon, slik det blir hevda frå forslagsstillarane, hadde det vore éin ting, men det er ikkje det. Det er ikkje ei einaste anna sak som er nemnd. Punkt for punkt går ein gjennom ei konkret sak. Då burde ein heller manne seg opp og kalle ein spade for ein spade. Ein må gjerne ta eit oppgjer med Per Arne Olsen, men det høyrer ikkje heime i landets nasjonalforsamling.


Selvfølgelig mener jeg det, og det er jo også derfor regjeringen fremmet flere forslag til innstrammingstiltak som skal bidra til at vi får en bedre registrering av identitet, og at vi kan oppbevare opplysninger i lengre tid enn det vi kan i dag. Men jeg mener at når du oppgir feil identitet og man på en måte sier at det skal vi legge til side, så skal vi notere den nye identiteten og så skal du få statsborgerskap, så premierer vi personer som har gitt falsk informasjon til norske myndigheter. Det mener jeg er feil. Men som sagt mange ganger: Vi vil følge opp dette i tråd med det Stortinget har vedtatt, og da kommer vi tilbake til hvordan man kan løse dette. Selv om jeg mener at det er mange saker som burde vært prioritert – og representanten bruker også ofte å gi kritikk for at det går for sent med saksbehandlingen – er dette da saker som vil kunne gå foran.


Eg tek ordet berre for å koma i protokollen. Det gjeld påstandar som er sette fram av mine vener i Framstegspartiet om datalagringsdirektivet, der me jo stod saman. Det høyrest ut som om me har gått frå kvarandre, men det har me ikkje. SV, og sikkert òg Senterpartiet, har gjentekne gonger uttalt seg svært kritisk til FRA-lova. Eg har vore i mange debattar der eg har teke avstand frå ho, og der eg på ein måte har bede svenske myndigheiter om ein slutt på dette. Når eg seier at me ikkje har noko med det, så er det ut frå poenget til samferdselsministeren, nemleg at det er svenske myndigheiter som vedtek svenske lover. Då har det vore mi oppfatning, og det har eg òg diskutert med samferdselsministeren, at den norske regjeringa må kontakta den svenske regjeringa – og få presset opp på det nivået. Hovudpoenget er altså at det ikkje er Hoksrud og Langeland som vedtek lovene i den svenske Riksdagen.


Sosialministeren snakket i store og fine vendinger om fordelingspolitikk, om velferdsutvikling, om utjamningsmeldingen sin og en rekke andre ting. Men da virker det underlig for de av oss som har kommet så langt at vi har fått lest budsjettet grundig, at det Regjeringen gjør, er å innføre stadig mer skatt på sykdom i dette landet. Man har en generell utvikling når det gjelder egenandeler som i hvert fall jeg blir veldig bekymret over, for de syke, og gjerne de kronisk syke, i dette landet har problemer når det gjelder økonomi. Er det god fordelingspolitikk fra sosialministerens side stadig å øke egenandelene for syke mennesker i dette landet? Hvorfor kunne ikke sosialministeren og Regjeringen ha ventet på det arbeidet som pågår, eller som i hvert fall skal pågå, når det gjelder å vurdere de totale egenandelene i dette landet? Det er den ene biten. Så litt om det som har å gjøre med oppfølging av handlingsplanen for eldreomsorgen i Norge. I gårsdagens VG står det en artikkel om utviklingen når det gjelder sykehjemsplasser i Norge, og utrolig nok – men dessverre slik Fremskrittspartiet har påpekt tidligere – er det faktisk en nedgang i antall sykehjemsplasser hvis en sammenlikner med 1996. Så spørsmålet mitt til sosialministeren er da: Hvordan ser sosialministeren på denne utviklingen, at det som bygges rundt omkring i kommunene, er omsorgsboliger og ikke sykehjemsplasser, som det er et skrikende behov for i dette landet? Vil sosialministeren gripe fatt i dette, slik at vi nå kan få fart på byggingen av sykehjemsplasser i Norge?


Siste taler var svært opptatt av om vi skulle oppfattes som en del av den sosialdemokratiske siden i norsk politikk eller som en del av den borgerlige siden. Fremskrittspartiet ønsker å bli oppfattet som Fremskrittspartiet. Det er faktisk det eneste alternativet i norsk politikk, og de som leser budsjettinnstillingen, ser at det kun er ett alternativ. Det er ett parti som kommer med andre forslag som monner, og det er Fremskrittspartiet. Derfor er det slik det alltid har vært: Det er Fremskrittspartiet mot resten. Så prøver representanten å gjøre et poeng av at det er en debatt i Fremskrittspartiet, og at det er en dreining på gang når det gjelder private investeringer. Fremskrittspartiet vil ikke ha direkte statlig eierskap i privat næringsvirksomhet. Derimot vil vi ha en fondsbasert eierstruktur, som er basert på å styrke folketrygden. Det er slått fast ganske klart i programmet.


Én av de tingene som ble tatt opp og gjennomført da vi behandlet nettopp disse spørsmålene i en egen stortingsmelding for ikke så lenge siden, var at skolene skulle ha plikt til å sette i gang tiltak overfor enkeltelever i det øyeblikket de så at man hadde noen faglige utfordringer. Man skulle ikke vente og se på enkeltvedtak. Det mener jeg er den rette veien å gå og ikke frata de elevene rettigheter, men samtidig sørge for at skolen er rustet og på plass med én eneste gang med tiltak for å hjelpe f.eks. en elev som sliter med å lese. Økningen i spesialundervisning har flatet ut de siste par årene. Men vårt mål er å sørge for at elevene i småskolen får så god hjelp tidlig, at vi ikke har den utviklingen med økning i spesialundervisningen gjennom skoleløpet. Her er det én ting til som er veldig viktig: Vi må ha en romslig og inkluderende skole i bunnen. Forskning fra Kunnskapsløftet kan tyde på at vi har fått en for smal og akademisk skole – derfor også dette arbeidet med praktisk og variert undervisning.


Då regjeringa la fram denne saka, gjorde vi det med utgangspunkt i at vi ville oppheve priskontrollen. Det meiner eg framleis ville ha vore det beste alternativet. Eg innser at det ikkje er fleirtal i Stortinget for det. Så gjer Stortinget to ting i dag: Dei ber meg direkte fastsetje moglegheita til å heve grensa for priskontrollen til 3,5 mill. kr. Det vil eg følgje opp. Dei ber om ei rekkje nye vurderingar for å vite meir om dei konsekvensane som representanten Storberget er bekymra for. Det skal eg levere, slik at Stortinget får eit godt avgjerdsgrunnlag for sitt vidare arbeid i den retninga. Då er vi altså i ein situasjon der vi framleis strekkjer oss lenger enn Arbeidarpartiet har vist vilje til. Og då er jo det store spørsmålet i dag, når Arbeidarpartiet utfordrar på alt som kan gå gale med dei forslaga vi no legg på bordet, samtidig som ein seier at ein ikkje får gjennomslag: Kva er Arbeidarpartiets reelle alternativ til desse forslaga?


Det er nok politisk strid om hvorfor det er en økonomisk krise i Europa i dag, men jeg hadde nok håpet på en erkjennelse fra høyresiden av at et frislepp av markedskreftene uten politisk kontroll er en sterkt medvirkende grunn til at det har gått så galt som det har gått – for det er et faktum. EU har på mange måter gått foran i den type frislepp, og de er nå i stor økonomisk krise. Jeg kunne sagt mye om dette, men jeg har tatt ordet for en annen sak. Det henger nøye sammen, for arbeidsmarkedet og det vi produserer der, er bærekraften i økonomien. Utenriksministeren sa i sitt innlegg at det for Norge skal være en høy terskel for å komme med en innsigelse mot et direktiv, og at det er aktuelt der Norge skiller seg fra Europa. Det gjør vi når det gjelder deltakelse i arbeidsmarkedet, når det gjelder lav ledighet, høy sysselsetting, høy produktivitet og et arbeidsmarked som fordeler både penger, makt og innflytelse i samfunnet veldig sterkt. Det har vært medvirkende til at Norge er et meget vellykket land på mange områder, og at folk i dette landet står mye bedre rustet mot finanskrisenes kast enn man gjør i veldig mange andre land. Derfor er betydningen av vikarbyrådirektivet viktig, og det er viktig at vi går inn i det med stort alvor. Jeg tror ikke det er noen som er imot å sikre at vikarer skal ha en god beskyttelse i arbeidslivet, men hensikten med direktivet er nok i større grad å legitimere bemanningsbyråene og innleiebyråene. I Norge har en av hovedbjelkene vært fast ansettelse. Fast ansettelse i en bedrift betyr at en har kontroll på både arbeidsmiljø, lønninger og den type ting, men også at man har et næringsliv som ikke er strukturert ut fra et ønske om å unndra seg skatter, avgifter og forpliktelser. Dessverre ser vi slike tendenser i dag. Man ønsker å få dette som et viktigere innslag i arbeidsmarkedet. Jeg tror ikke det er noen god utvikling. Det er mange myter om bemanningsforetakene. En myte er at innleie er nødvendig for fleksibiliteten – det er det ikke. Bedriftene kan ansette folk når de trenger dem, og si dem opp når de ikke trenger dem. Det er en myte at midlertidig ansettelse fører til fast ansettelse – det er heller ikke dokumentert, overhodet ikke. Bemanningsforetakene skaper nye jobber, mener noen – de skaper jo ingen jobber. De skaper bare noen nye jobber som ikke er faste. En myte er også at midlertidig ansettelse fyller de ansattes behov – man er ansatt som vikar eller i et bemanningsbyrå fordi man ikke har fått noen annen jobb.


Jeg vil snakke om det som med god grunn omtales som den største utfordringen i vår tid, nemlig klimaet. Jeg vil starte med å skryte av stortingspresidenten vår, Thorbjørn Jagland, som holdt en klok og visjonær tale under åpningen av det 152. storting nå på tirsdag. Etter en valgkamp som i liten grad var visjonær og framtidsrettet, var det godt å få høre en tale som tok vårt ansvar som folkevalgte på alvor. Jagland appellerte til lederskapet hos oss, og sa at demokratiets prosjekt er opplysning og framskritt, ikke først og fremst å løpe etter det som er populært akkurat nå. Det innerste i solidaritetstanken er derimot «viljen til å ofre noe for andre, i dette tilfellet mennesker som ikke ennå er født.» Vi som er folkevalgte og beslutningstakere i dag, risikerer å få en hard dom når historiebøkene skrives. Neste generasjon kan bli nådeløs, med god grunn, men den kan også se tilbake på oss med stolthet. Trontalen bærer bud om at Regjeringen ønsker at Norge skal være et foregangsland i klimapolitikken. Vi i SV er enig med Norges stortingspresident i at vår innsats på hjemmebane er en forutsetning for å kunne påvirke de internasjonale klimaforhandlingene i positiv retning. SV har hele tiden ment og ønsket å gå lenger enn andre partier på Stortinget både når det gjelder vern av sårbare havområder mot petroleumsaktivitet og når det gjelder rensing av gasskraftverk. I regjering har vi fått vedtatt rensing av gasskraftverkene både på Kårstø og på Mongstad. Hadde det ikke vært for SV, ville begge disse gasskraftverkene blitt bygd uten rensing. I tillegg har vi i forvaltningsplanen fått gjennomslag for vern av Vesterålen og Lofoten. Regjeringen har vedtatt at Norge skal redusere sine klimagassutslipp med 30 pst. innen 2020. Vi setter også av 20 milliarder kr til et fond for fornybar energi og energieffektivisering. Vi har innført verdens strengeste system for kvotehandel. I tillegg har vi økt investeringene til jernbanen med 50 pst. i 2007. Et sentralt element for SV har vært å få på plass utslippsmål for hver samfunnssektor. På dette området er det gjort banebrytende arbeid. Her slås det også tydelig fast at hvis en sektor ikke ligger an til å nå sitt mål, må nye tiltak vurderes. Handlingsplanene er et viktig ledd for å få alle sektorer til å tenke: Hva betyr våre handlinger for klimaet på jorda? Det må bli like viktig å utrede kostnader for klimaet som følge av en beslutning, som det i dag er selvsagt at vi utreder hva tiltak og beslutninger koster i form av kroner og øre. Klimameldinga er en marsjordre til de forskjellige samfunnsområdene om å starte arbeidet for å få ned utslippene. Samtidig varsler meldinga et betydelig løft for klimaforskning og teknologiutvikling. Klimameldinga gir SV gjennomslag for iverksetting av klimatiltak som vi har jobbet for lenge: forbud mot oljefyring i nye bygg fra 2009, støtteordning til konvertering fra oljekjel til ny fornybar oppvarming, deponiforbud for organisk avfall fra 2009, program for utvikling av teknologi for havvindmøller, styrking av rammebetingelsene for ny fornybar energiproduksjon, å vurdere opprettelsen av et organ for omstilling til miljøvennlig transport – det som kalles Transnova – krav til omsetning av biodrivstoff, øremerking av bompenger til kollektivtransport og å styrke belønningsordningen for kollektivtransport. I tillegg foregår det nå et utredningsarbeid om elektrifisering av sokkelen. Det er et stort potensial for kutt i olje- og gassproduksjonen. I alle de årene SV var i opposisjon, ble vi konfrontert med påstander om uansvarlighet. Vi var uansvarlige fordi vi ville omfordele, investere i kunnskap om miljø – kort sagt føre en bærekraftig og solidarisk politikk. I dag tror jeg mange legger mer i begrepet uansvarlighet enn det de snevreste økonomene gjør. Det er f.eks. lite ansvarlig å legge seg på en forståelse av kostnadseffektivitet som ikke også ser på kostnadene ved ikke å gjøre noe for å forebygge dramatiske klimaendringer. Det er grunn til å merke seg at orkanen Katrina kostet 125 milliarder dollar. Det er litt over hva vi totalt bruker over statsbudsjettet i Norge. Vi må venne oss til å tenke på klimakonsekvensene av all menneskelig atferd. Som Erik Solheim sa i New York i mai i år: «Trusselen fra global oppvarming illustrerer bedre enn noe annet hvordan menneskeheten (…) er i et skjebnefellesskap. Den globale oppvarmingen er et produkt av den rike verdens velstand, men rammer hardest de som i minst grad har bidratt til å skape den.»


Jeg tillater meg å foreslå Ursula Evje, Per Ove Width og Kenneth Svendsen.


Utfordringen er vel at vi produserer mer enn vi trenger av enkelte ting, som egg og svin, mens vi produserer for lite av andre ting vi trenger, som f.eks. storfekjøtt, lam og sau. I et regulert marked er det en utfordring å greie å produsere det folket faktisk vil spise. Det er noe som denne regjeringen kommer til å jobbe videre med. Når det gjelder jordbruksforhandlingene og artikkel 19-forhandlingene, er vi en mindretallsregjering, og derfor er det hele tiden viktig for oss å snakke med andre partier på Stortinget, ha god dialog og finne ut hva de andre partiene er opptatt av. Til syvende og siste vil det da bli en vurdering av hvordan man skal legge opp løpet når det gjelder disse sakene. Det vil vi komme tilbake til i starten av mai, og vi vil komme tilbake til disse forhandlingene til høsten.


Jeg må få lov til å komme tilbake til disse spørsmålene når vi legger fram statsbudsjettet for 2007. Men representanten Hoksrud har helt rett i at vi nå driver et omfattende arbeid for å få en mer konsekvent sammensetning av engangsavgiften, slik at også miljøhensyn tas nærmere med i betraktningen når folk kjøper bil, fordi engangsavgiften har såpass stor betydning. Da vil det også være et forhold som man tar sterkere med i vurderingen når man anskaffer seg ny bil – ikke bare hver gang man står ved bensinpumpa. Men jeg må understreke en gang til at overgangsreglene når det gjelder disse engangsavgiftene, har vært veldig lempelige. Vi har hørt på næringen underveis, nettopp for å gjennomføre det slik at det ikke skal få urimelige effekter for enkelte. Men det vil selvsagt alltid være slik at en og annen faller utenfor. Slik er det dessverre alltid når vi setter en tidsfrist.