Fremskrittspartiet har valgt å stå utenfor de fleste komitemerknadene i innstillingen til St. meld. nr. 15 om nasjonale minoriteter, og henviser alternativt til fraksjonens generelle kommentarer. Men det er slett ikke i mangel av respekt for noen av de nasjonale minoritetene eller minoritetsgruppene som omtales i innstillingen. Av Fremskrittspartiets generelle kommentar fremgår det at partiets grunnsyn er at alle norske statsborgere skal behandles mest mulig likt i det norske samfunn, både nå og i fremtiden. Fremskrittspartiet tror ikke på at en egen politikk for enhver nasjonal minoritet nødvendigvis er det beste for fremtiden. Vi bør alle ha de samme plikter og rettigheter i samfunnet, uavhengig av eventuell gruppetilhørighet eller kulturbakgrunn. Dette er et syn som understrekes av alle partier, jeg viser til at det i en komitemerknad bl.a. står at «det norske samfunn bygger på respekt for menneskerettighetene og demokratiske prinsipper». Og videre står det: «Alle som bor i Norge, uavhengig av hva slags bakgrunn de har, skal ha like rettigheter, plikter og muligheter i alle deler av samfunnet.» Disse overordnede retningslinjene for likebehandling er vi jo alle helt enig i. Prinsippet om likeverdighet er et grunnleggende element i Fremskrittspartiets samfunnssyn, og derfor ser vi det som ønskelig å styre unna politiske forsøk på å utforme ordninger som medfører særbehandling av mennesker ut fra en eller annen definerbar gruppetilhørighet – om det er på etnisk, kulturell eller annen bakgrunn. Og for min del synes jeg det er vanskelig å forestille seg at det er noen fordel å utforme en egen politikk for å bevare en spesiell kultur eller et eget språk for alle de grupper som etter hvert vil bli å regne som nasjonale minoriteter i det norske samfunn. Det kan bli ganske mange. Jeg tror derfor at en skal være svært varsom med å tro at det vil være fornuftig å føre en slags særpolitikk for innbyggere i Norge som tilhører en bestemt nasjonal minoritet. Og som jeg sa i sted, vi vil jo få flere slike nasjonale minoriteter innenfor nasjonalstaten Norges grenser etter hvert. En egen politikk som baseres på økonomiske eller andre former for statlige støttetiltak til én nasjonal minoritetsgruppe fremfor en annen minoritetsgruppe er negativt, for dette kan ofte fremprovosere konflikter gruppene imellom, og da er altså veldig lite oppnådd med en slik politikk. Fra statens side bør derfor prinsippet om full likebehandling legges til grunn i størst mulig grad. Alle minoritetsgrupper, nasjonale eller andre, har selvsagt rett til selv å ta vare på sitt eget språk og sin egen kultur, men dette bør altså fortrinnsvis være deres eget ansvar og ikke et statlig ansvar. Jeg er derfor grunnleggende uenig i det syn at likebehandling bare kan skje ved hjelp av forskjellsbehandling, for det er faktisk det som er det gjennomgående hovedtrekket i denne saken. Jeg skal avslutte med at vi i Fremskrittspartiet har full respekt for de nasjonale minoritetenes selvsagte rett til å hevde eget språk, egen identitet, egen kultur. Men nok en gang: Dette må først og fremst være et selvstendig ansvar for de grupper dette gjelder, og det bør ikke, slik jeg ser det, bli et forpliktende statlig ansvar.


Kun fem av 18 fylkesmenn greier å få gjennomført lovpålagt tilsyn med barn i barnevernsinstitusjoner. Det er en bekymring for manglende tilsyn, og det kan føre til at barn plasseres på feil paragraf, slik at de ikke får de rettigheter de har krav på, eller at omsorgen i institusjonen heller ikke er tilfredsstillende. Flere embeter rapporterer at de ikke har ressurser til å ivareta sine lovpålagte oppgaver. Departementet har pålagt økte tilsynsoppgaver uten at det er fulgt opp med økte ressurser. Det er meget alvorlig når tilsynet med det kommunale barnevernet og barnevernsinstitusjonene ikke er godt nok ivaretatt. Når det offentlige griper inn overfor barn og deres familier, må en være sikker på at det tilbudet en gir, er tilpasset det enkelte barns behov, og at innholdet holder kvalitetsmessig mål. Hva vil statsråden iverksette for at loven ikke skal brytes? Dette ligger jo under hans departement.


Jeg er redd foregående taler har misforstått hele fundamentet i Fremskrittspartiets forslag, og jeg skal komme tilbake til det. En av rettsstatens viktigste forutsetninger er en uavhengig domstol. Utgangspunktet for maktfordelingsprinsippet er at de tre statsmaktene, uavhengig av hverandre, utøver den myndighet de er tillagt etter Grunnloven. Etter parlamentarismens inntog i 1884 skjedde imidlertid en sterk maktoverføring reelt sett fra utøvende til folkevalgt makt. Den utviklingen har på mange måter forsterket seg etter hvert. Stortinget er det øverste folkevalgte nivå, og en utvikling hvor den folkevalgte statsmakt har en noe annen stilling enn de to ikke folkevalgte statsmakter, fremstår i dag som ganske rimelig. Forslaget om å involvere Stortinget ved utnevnelsen av høyesterettsdommere er ment å ivareta borgernes rettigheter bedre. Det er Stortinget som er borgernes representanter, mens den utøvende makt har en helt annen og mer begrenset funksjon. En regjering er avhengig av ikke å møte mistillit i Stortinget, og er således avhengig av Stortinget for å kunne gjøre sin konstitusjonelle plikt etter Grunnloven. Det samme er imidlertid ikke tilfellet for domstolene, på tross av at Høyesterett, ofte i større grad enn regjeringen, påvirker den faktiske rettstilstanden gjennom sin dømmende og rettsskapende kraft. I dagens system er en jurist med ambisjoner om sete i Høyesterett avhengig av å stille seg i et favoriserende lys overfor den utøvende makt, som har utnevnelsesrett alene etter innstilling fra Innstillingsrådet – altså motsatt av det som representanten Ljunggren her forsøkte å gi inntrykk av. Borgernes statsmakt, det folkevalgte storting, holdes helt utenfor denne prosessen. Stortinget har heller ikke, på tross av insinuasjoner om det motsatte, både i innlegget fra Ljunggren, og fra statsråden i forbindelse med behandlingen av denne saken, noen reell kontrollfunksjon overfor regjeringens utnevnelse av høyesterettsdommere. Det er utenkelig at Stortinget gjennom sin etterfølgende kontroll vil kunne påvirke utnevnelsen av dommere til Høyesterett. I beste fall vil Stortinget kunne kaste en statsråd for å ha gjort formelle feil ved en utnevnelse eller dersom Stortinget ikke har tillit til statsrådens virke. Med det vil ikke påvirke sammensetningen av den tredje statsmakt. Det er åpenbart riktig når departementet mener at demokratihensyn kan tale for å involvere Stortinget i utnevnelsesprosessen. Vi lever da i et demokrati. Jeg er derfor overrasket over konklusjonen når departementet i neste vending mener at faren for partipolitiske utnevnelser gjør at man skal se bort fra demokratihensynet. Det må jo bero på en misforståelse når flertallet mener at dagens utnevnelsesprosess er mindre politisk enn en prosess hvor landets borgere høres gjennom sine representanter på Stortinget i forkant av utnevnelsen. I dag står regjeringen i prinsippet fritt til å utnevne dommere, gjerne ut fra den til enhver tid sittende regjerings politiske ståsted. Det er måter å gjøre det på, til tross for at Innstillingsrådet er uavhengig. Det er dagens system som gir grunnlag for mistanke om eventuelle partipolitiske utnevnelser. Ved å involvere Stortinget, som en forhåndsgodkjenning av flere kandidater, fjernes hele det partipolitiske aspektet ved utnevnelsene, og begge de to øvrige statsmaktene, både den folkevalgte og den utøvende, er involvert i prosessen frem mot uavhengige dommere i den tredje statsmakt. Det er – uavhengig av hva vi måtte mene – nylig gjennomført studier som viser at dommeres bakgrunn i stor grad påvirker deres domsutøvelse. Domstolene vil i fremtiden bli utsatt for et enda mer kritisk søkelys enn det de allerede utsettes for i dag. Det vil kunne føre til at enkelte kan hevde at regjeringer utnytter utnevnelse av dommere til den høyeste domstol i dette land for å sikre politisk grunnsyns gjennomslag ved fremtidige dommere i Høyesterett når de selv må forlate regjeringsembetene. Det fremstår som lite innsiktsfullt når departementets svar baserer seg på en tidligere diskusjon om å legge dommerutnevnelser til Stortinget. Dette forslaget handler absolutt ikke om det, så jeg er litt usikker på om statsråden har tatt seg bryet med å lese forslaget før hun sendte svar til komiteen. Så er det dessverre slik – vi opplever det nå også – at mange viktige konstitusjonelle debatter i denne sal reduseres til spørsmål om hva som er politikk, og hva som ikke er politikk. Demokrati handler om politikk, alt er egentlig politikk. Det blir ikke mer eller mindre politisk av at regjeringen har mer makt over den såkalt tredje og uavhengige statsmakt enn den folkevalgte forsamling. Jeg håper vi i fremtiden kan ta slike diskusjoner med et noe mer åpent sinn enn det jeg mener har skjedd under behandlingen av dette forslaget, ikke minst etter det som ble bekreftet i representanten Ljunggrens innlegg, for utgangspunktet her er å skape en upolitisk prosess frem til utnevnelse av en enda mer uavhengig og kompetent Høyesterett. Jeg vil dermed ta opp Fremskrittspartiets forslag i saken.


Det er liten tvil om at interpellanten tar opp et stort og viktig spørsmål, som jeg tror det er tverrpolitisk enighet om i denne salen at man må ha et alvorlig blikk på. Selvfølgelig er det betenkelig at 200 000 arbeidere hver dag er i en situasjon der de er i kontakt med kjemikalier. Statsråden var selv i sitt innlegg inne på at 500 personer årlig mister livet på grunn av yrkesrelaterte skader. Interpellanten viste i sitt innlegg til at nærmere 800 personer årlig dør av kjemikalier. Det som kanskje er den store utfordringen, og der jeg synes vi kanskje bør være litt målrettet, er å se tilbake på historien. Vi kjenner til den debatten som har foregått i media bl.a. når det gjelder tannlegeassistenter og dette med kvikksølv. På den tiden de holdt på med dette, var det nærmest en allmenn oppfatning at dette ikke var skadelig. Og så får man en god del år i ettertid en debatt om hvorvidt det var farlig allikevel. Så begynner man med en del forskning og en del utredning, og de lærde strides om hvorvidt det er farlig eller ikke. Vi må iallfall ikke stille oss slik at vi kommer i en situasjon der de menneskene dette angår, må gå rettens vei og kjempe en lang kamp i rettssystemet for å bli trodd i forhold til de skadene man har blitt påført når det gjelder kjemikalier. Derfor fordres det også en betydelig innsats når det gjelder forskning. Vi må ha kunnskap på et tidlig tidspunkt om hva det er som er farlig, om hvilke kjemikalier det er som er farlige, hvilke konsekvenser disse kjemikaliene kan få, hvilket verneutstyr man skal bruke, og hvordan man skal beskytte seg for ikke å bli rammet av disse kjemikaliene. Det er også en annen gruppe som i stor grad har vært omtalt i media. Det gjelder virksomheten offshore, der vi vet at noen har vært utsatt for kjemikalieeksponeringer som har medført at de har fått både synlige og store illeluktende sår, som gjør at noen ektefeller – ifølge media – faktisk ikke ønsker å ligge sammen med sin ektefelle. Dette er en forholdsvis alvorlig situasjon. Vi kan ikke komme dit hen at en må kjempe en lang kamp for å bli trodd med hensyn til om en har vært utsatt for kjemikalieeksponering eller ikke. Derfor er jeg også veldig glad for, slik statsråden var inne på, at det gjøres en del på dette området. Hvis jeg ikke oppfattet ham feil, sa han at ting går i riktig retning, men det går ikke raskt nok. Jeg håper at vi gjennom et tverrpolitisk storting, med statsråden i spissen, kan sørge for at farten holdes oppe, at vi går fortere, at vi skaffer oss mer kunnskap på dette området, og ikke minst at vi har et mer målrettet virkemiddelapparat for å unngå at folk blir unødvendig skadet av kjemikalier. Jeg ønsker iallfall det arbeidet velkommen, og jeg gleder meg til å følge de tiltakene som statsråden refererer til. Jeg gleder meg også til å se de nødvendige effektene av dem.


Jeg opplever at debatten omkring bioteknologiloven her i dag i det alt vesentlige har skjedd i en atmosfære som saken fortjener, og at man synliggjør respekt for ulike standpunkter. Samtidig er det elementer i forhold til det som har vært sagt, som jeg har lyst til å kommentere. Noen av utsagnene representerer ytterpunkter. John Alvheim uttrykte at man vil få en revisjon av bioteknologiloven på alle vesentlige punkter. Det er et utsagn som jeg ikke kan se at det er noen dekning for. Man vil få en full gjennomgang av hele bioteknologiloven, som man for så vidt i utgangspunktet også skulle ha i den stortingsperioden som kommer. Men gjennom det vedtak som blir fattet, legges det føringer for at man ikke skal ha gjennomgangen helt på slutten av perioden, men man skal søke å gjøre det så snart det rent praktisk og innenfor forsvarlige rammer lar seg gjøre. Men det betyr ikke at man nå plutselig skal gi avkall på de standpunkter man har inntatt i forhold til enkeltsaker som har vært grundig behandlet i inneværende periode. Jeg mener at det er vesentlige standpunkter et flertall har inntatt. Det er også endringer på en del punkter. Blant annet barns rett til å kjenne sitt biologiske opphav vil det være viktig for SV å stå fast ved. Vi har diskutert andre områder i forhold til rettigheter. SV har tatt stilling til homofiles rettigheter i samfunnet, som til dels er berørt i loven. Det vil være viktige spørsmål for oss å ta opp igjen. Så det er ikke sånn at vi nå plutselig kommer til å ende opp med en lov som på alle mulige områder vil se helt annerledes ut. Dermed reagerer jeg egentlig også på utsagnet fra Åse Gunhild Woie Duesund om at SV, sa hun, har foretatt en «helomvending». Jeg ser at SV gjennom sitt landsmøtevedtak inntar et annet standpunkt i forhold til bruken av preimplantasjonsdiagnostikk. Men det er viktig å understreke at samtlige partier i Stortinget har støttet bruken av preimplantasjonsdiagnostikk på visse vilkår, som ved alvorlig, arvelig kjønnsbundet sykdom, som jeg sa. Det har også Kristelig Folkeparti gjort. Det har for øvrig også Senterpartiet gjort, selv om Ola Gløtvold argumenterer som om man har vært imot at teknologien skal tas i bruk. Det SV sier her, er at man skal utvide indikasjonsområdet, men at man fortsatt skal ha etiske innfallsvinkler for når teknologien skal kunne tas i bruk, og at det blir en oppgave for det kommende storting å ta stilling til kjørereglene. Det å søke å framstille det som om man nå ikke skal ha etikk omkring dette, blir jo helt galt. Det er også en annen side ved dette, nemlig en økonomisk side, som det blir viktig å diskutere: Hva er det fornuftig at man etablerer av tilbud i Norge ut fra rent faglige betraktninger, og hva er det fornuftig at man sier at man skal tilby i utlandet? Og hvor skal grensene gå, opp mot de resultatene som kan tenkes oppnådd? Det er en viktig debatt som vi også må ta med oss i neste stortingsperiode.


Jeg takker statsråden for at han var litt mer utfyllende og konkret nå. Vi vet alle at en boplikt gjelder for så og så mange år, så er man ferdig med den og flytter eventuelt til et tettsted, og så blir gården stående tom. Gården drives, men den blir stående tom for folk. Der må man bl.a. også se på regelverket, slik at noen andre kan bebo gården. Det kan ikke være det viktigste at den som eier gården, bor der, men at gården blir bebodd, sånn jeg ser det. Det er store verdier som står der, som jeg sa i mitt første oppfølgingsspørsmål, og det er klart at hvis man ikke får tilbake det man investerer i gården, hvis man ikke får tilbake det man f.eks. koster på låven eller huset fordi vi har slike makspriser og prisreguleringer, så forfaller eiendommene. Jeg mener derfor fortsatt at det er kjempeviktig at vi får vekk dette med makspriser og prisregulering, i hvert fall at vi myker opp loven. Man må også se på dette med bolyst, for det er ikke tvil om at botvang er noe folk ikke liker.


Noreg har eit velferdsnivå og ein levestandard som få land kan konkurrere med, men det er ei utfordring at det òg skal vere sånn i framtida. Regjeringa ynskjer ein sterk og effektiv offentleg sektor som gir innbyggjarane gode tenester. Difor må vi ha full fart på fornyinga i offentleg sektor. Gjennom fornyinga skal vi m.a. sikre at tilbodet er innretta mot innbyggjarane. Vi må organisere tilbodet slik at folk får sine behov dekte der dei er, uavhengig av lommebok og sosial status. Det skal vere enkelt å kome i kontakt med det offentlege, og ein skal få rettferdig behandling. Det er viktig at vi løyser fellesskapsoppgåvene så effektivt som mogleg for å frigjere pengar til andre prioriterte område. Men utfordringa er å ikkje la effektiviteten gå ut over kvaliteten, slik vi har altfor mange eksempel på. Vidare må vi vere sikre på at offentleg sektor òg er ein spennande og utviklande stad å jobbe. Vi treng at folk trivst og utviklar seg i jobben sin, for det er berre på den måten vi sørgjer for at offentleg sektor er i front som tenesteytar. Det er ikkje tvil om at det har vore behov for fornying på mange område, og det vil vere behov for både fornying og omstilling i offentleg sektor, som i privat sektor, kvar einaste dag – ein kan ta skatteetaten som eksempel. Å fylle ut sjølvmeldinga i dag er jo noko heilt anna enn for berre nokre få år sidan. 1,25 millionar menneske fylte ut sjølvmeldinga si elektronisk i inneverande år, likevel har skatteetaten mål om å verte betre, og dei utfører brukarundersøkingar for å verte stadig betre. Regjeringa har altså som mål at vi skal fornye og utvikle offentleg sektor utan at det fører til auka sjukefråvere og utstøyting frå arbeidslivet. Eitt av verkemidla er å sjå på arbeidstida. I tilleggsproposisjonen har vi difor lagt inn ei løyving på 10 mill. kr, som skal nyttast til å førebu forsøks- og forskingsverksemd knytt til ulike organiseringsformer av arbeidstida – òg kalla 6-timarsdag. Dette er ei oppfølging av Regjeringa si politiske plattform frå Soria Moria. Det er altså sånn at 700 000 menneske står utanfor arbeidslivet. Eg kan ikkje sjå at fire år med høgrestyre har klart å få ein einaste av dei inn i arbeidslivet. Tvert om, det talet har auka. Då må det gå an å sjå på om det er anna enn pisk – kutt i trygder, kutt i stønader – som kan få folk inn i arbeidslivet, få folk til å stå lenger i arbeid og ikkje gå av stadig yngre, og ikkje minst få kvinner, som stort sett er dei med deltidsstillingar, til å auka arbeidstida si. I sum vil det vere ein ekstrem fordel for samfunnet. Då trur eg vi skal tore å sjå på om ei arbeidstidsordning kan medføre denne typen gode. Vi skal sjå på produktivitet. Vi skal sjå på sjukefråvere. Vi skal sjå på trivsel og dermed ytt kvalitet i tenesta. Vi skal sjølvsagt sjå på kva arbeidsgivaren eventuelt vil både vinne og tape, og vi skal skaffe oss kunnskap om makroøkonomiske konsekvensar. Men vi snakkar altså om å førebu forsøk i 2006. Vi snakkar om å gå små steg framover, vonleg frå 2007. Vi skal sjølvsagt sjå på dei erfaringane som er hausta i dei prosjekta som no går, både i offentleg og ikkje minst i privat sektor. Det er det hyggelege, at vi har private arbeidsgivarar i dette landet som tek IA-arbeidet sitt på alvor, som ser at dei har ei inntening på botnlina ved å innføre 6-timarsdag, anten det er ein bilverkstad eller eit lakseslakteri som gjer det – veldig spennande, og det skal vi sjå på. Så til den delen av fornyingsarbeidet som handlar om IT. MiSide blir eit kvantesprang for elektroniske tenester til innbyggjarane. MiSide skal gi innbyggjarane sikker og brukarvennleg tilgang til offentlege elektroniske tenester – det kan vere å byte fastlege, bestille eit helsetrygdekort, bestille berekning av alderspensjon, søkje om skattekort, melde flytting, reservere seg mot direkte reklame eller tenester knytte til studielån og arbeidssøk. MiSide skal òg gi meg som innbyggjar informasjon om kva opplysingar det offentlege har om meg – kva køyretøy som er registrert på meg, kva adressa mi er, kven fastlegen min er, og kva som f.eks. er mine eigedommar. Vi driv og etablerer MiSide no. Vi vil køyre testing på sida framover og satsar på å få ho opp å gå i løpet av fyrste kvartal. Førebels er det sju statlege verksemder med. Utfordringa er å få kommunale tenester inn på den same sida, slik at innbyggjarane, uavhengig av om det er kommune, fylkeskommune eller stat som leverer tenestene, har ein plass å logge seg på for å hente ut den ynskte tenesta. Dette er eit fantastisk spennande prosjekt. Det er ein viktig del av fornyingsarbeidet, og vi har absolutt ambisjonar om å få det opp å gå så snart som mogleg.


En tilleggsbevilgning på 1,3 milliarder kr er ganske enormt, og burde vært helt unødvendig. Jeg synes statsråden hadde en litt underlig formulering. Han snakket om at man sitter og legger sammen regningene. Da virker det som om at her har det vært regninger ute et eller annet sted, man får dem inn og legger dem sammen, og så kommer man til et tall som man ikke visste om. Dette er tall som den tidligere regjeringen naturligvis har ansvar for, og som de burde ha kommet fram med på et mye tidligere tidspunkt. Komiteen påpekte, som komitelederen nettopp nevnte, på et tidlig tidspunkt at dette ville kunne komme til å skje. Da virker det underlig at man i tillegg til at man sitter og legger sammen regninger, også peker på at her er det underliggende etater og avdelinger eller hva man skal kalle det, som tydeligvis har sittet på regninger som man ikke har visst om. Jeg er veldig glad for at den sittende statsråd sier at rutinene nå er under vurdering, og at man ønsker å gjøre noe med det. Det siste håper jeg blir det viktigste. Det virker for meg som om dette delvis har vært ute av kontroll. Og 1,3 milliarder kr er ikke bare å kimse av.


Statsråden tok opp dette med variasjoner i nedbør som en utfordring. Det er jeg helt enig i. Så har regjeringen selv tidligere valgt å ha mobile gasskraftverk som en viktig del av beredskapen sin. Jeg er uenig med regjeringen i rekkefølgen, at en heller skal stenge ned industri enn å starte opp de mobile gasskraftverkene. Men kan jeg allikevel håpe at statsråden står ved stortingsrepresentant Borten Moes prioritering fra i fjor høst, om at de mobile gasskraftverkene skal kunne brukes mer offensivt enn i dag hvis de kan bidra til å påvirke strømprisene i en region? Jeg respekterer og aksepterer at statsråden helst ikke vil ta dem i bruk hvis en ser at flaskehalsproblematikken ikke er til stede, og dermed ikke påvirker prisene vesentlig. Men i en del tilfeller kan det skje. Da er det ikke nødvendigvis sånn at det er fare for at det går i svart i dag som ligger til grunn, men ønsket om å rasjonere vann og ikke minst ønsket om å spare strømkundene i en region for veldig høye strømpriser som følge av en feilslått energipolitikk.


En god ting med at saken har tatt lang tid, er at jeg tror at hver stein er snudd. En skal aldri si aldri i en sånn sak. Det kan hende at det er noe som ikke er vurdert, men jeg tror alle sider ved dette, både kostnader og de ulike miljøsidene, er veid veldig grundig opp mot hverandre. Jeg gir Bredvold honnør for å framføre argumentene for det ene alternativet, som altså har bred oppslutning i Hamar-området, på en god måte. Jeg setter egentlig ikke spørsmålstegn ved noen av argumentene, men de må altså veies opp mot argumentene som er knyttet til den betydelige ulempen for internasjonalt anerkjente våtmarksområder, som peker i motsatt retning. Det kan ikke være likegyldig når Norge slutter seg til internasjonale konvensjoner. Vi kan ikke etter eget forgodtbefinnende bare bryte dem. Så man må altså veie disse to hensynene opp mot hverandre.


Det Stortinget vel enstemmig har sluttet seg til, er prinsippet om at saker der risikoen for skade på store verdier eller – og selvfølgelig først og fremst – liv og helse er størst, er de sakene som skal prioriteres. Selv om omfanget av våningshus, eller bolighus mer generelt, som er i en sånn situasjon at det er stor fare for liv og helse ved flom og skred, er begrenset, er det totale omfanget av etterslepet når det gjelder sikring mot flom og skred, stort. Jeg tror derfor at det Stortinget har gitt tilslutning til, nemlig å prioritere liv og helse først og fremst, men også store materielle verdier, er en riktig prioritering, og det er det forvaltningen har forholdt seg til etter at Stortinget behandlet saken.


Den store og substansielle forskjellen på flertallet i komiteen, som består av SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet, og mindretallet, som representerer et flertall i Stortinget, er det faktum at flertallet i komiteen mener at tidligere underskudd fra sykehusdriften ikke må trekkes inn i fylkeskommunale budsjett for 2002 og framover. Det ligger altså igjen en stor gjeld i fylkeskommunene etter statlig sykehusovertakelse, og den gjelda er i sin helhet stort sett opparbeidet i sykehusene, som har fått lov til å legge fra seg hele gjelda da de opprettet de nye statlige foretakene. Hva slags konsekvenser kommer vi til å se av dette hvis vi ikke retter det opp? Vi kommer ikke til å se noen konsekvenser i helsevesenet. Det er ikke det at SV ønsker det, men poenget er at dette er en sak som i hovedsak dreier seg om den videregående skole. Bare i mitt fylke, som er Hedmark, dreier dette seg om 140 mill. kr som ligger igjen i gjeld. Når vi vet at en klasse koster mellom 850 000 kr og 1,3 mill. kr, vil det bety bortimot 100 klasser i den videregående skole, hvis man skulle fjerne alt dette. Er det noen som greier å forestille seg det? Jeg må si at jeg har etterlyst utdanningsstatsråden i denne saken, for jeg lurer litt på hvor de utdanningspolitiske visjonene til Regjeringen er, når de ser helheten av den politikken de nå fører, og når de på en måte ennå ikke har greid å ta et standpunkt til at denne gjelden som sykehusene faktisk har opparbeidet, må betales av noen andre enn elever i den videregående skole. For det er jo det som vil bli resultatet. SV er et seriøst skoleparti, og for oss er det en selvfølge at staten skal betale regningen og ikke sende den til ungdom landet rundt. Vi ønsker at den videregående skole i det nye tusenåret skal være framtidsrettet, mer moderne, mer mangfoldig, mer fleksibel, og også ha plass til voksne som nå har fått en rett til utdanning. Slik blir det altså ikke hvis ikke Regjeringen velger en annen løsning enn den vi til nå har sett at de har vært villige til. Det er mange skoler som trenger utstyr til moderne bygg, det er veldig mange deler av den videregående skole som trenger opprustning. Hvis man ikke dekker dette underskuddet, vil resultatet være et massivt klassekutt og en investeringstørke i den videregående skole i overskuelig framtid. Det er ikke akkurat en imponerende strategi for dem som kaller seg skolevennlige og næringsvennlige, for god skolepolitikk er også god næringspolitikk. Det kan da umulig være slik at man er så iskald at man har tenkt å sitte stille og se på at videregående skole får en så alvorlig knekk, og at framtida til så mange ungdommer raseres, bare fordi man har lyst til å ta knekken på fylkeskommunen! Jeg frykter det. Hvorfor har nå denne gjelden blitt som den har blitt? Hvis man ser på styringen av sykehusene som nå har opparbeidet denne gjelda, har ikke styringen vært særlig annerledes i de fylkeskommunale sykehus enn den har vært i statlige sykehus. Hvert eneste år får statlige sykehus, som har det samme finansieringssystemet, som har de samme problemene med å holde driftsbudsjettene sine, ekstrabevilgninger i Stortinget fordi de behandler flere pasienter og får underskudd. Fylkeskommunene har ikke blitt behandlet på den samme måten. Det samme gjelder lønnsoppgjørene, som òg har balla på seg og blitt dyre, fordi man har trengt gode lønnsoppgjør i helsesektoren. Men regningen skal altså betales, og det har verken storting eller regjering vært villig til å gjøre. I tillegg har SV fått et brev fra helseministeren av 22. mars 2002 som viser at helseministeren stiller seg bak den økningen i behandlingen av pasienter i fylkeskommunale sykehus som har vært til nå, og han anbefaler også at de nye statlige foretakene skal ligge på et så høyt behandlingsnivå i tida framover. Det må jo bety at man har hatt full politisk backing når man har behandlet pasienter også i fylkeskommunene. Det vil også bety at man har både en moralsk og en politisk forpliktelse til å følge opp dette med finansiering, når man mener at disse helsetjenestene har vært nødvendige, og hvis man ikke ønsker at den videregående skole skal gå inn i det nye tusenåret langt dårligere rustet enn før.


Det representanten Syversen tar opp, er helt riktig. Det er ikke bare meglere som er aktører her, det er også kjøpere og takstmenn. Det er klart at når vi går gjennom eiendomsmeglerloven for å vurdere å legge fram forslag til Stortinget om endringer i nettopp den, kommer vi også til å skjele til om vi har et tilstrekkelig grunnlag til bare å endre eiendomsmeglerloven, eller om vi også skal ta initiativ til at andre forhold endres. Det er jo summen av dette som er viktig ved salg av bolig.


I Soria Moria-erklæringen har vi en klar visjon om at vi skal gjenreise Norge som miljønasjon. Jeg har ikke sagt at vi er i mål. Det jeg har sagt, er at dette budsjettet er et viktig ledd – ett første skritt – for å nå det målet. Men det er helt riktig som representanten Brende sier, at det er en lang vei å gå, fordi miljøområdet har vært så veldig forsømt de siste årene. Derfor er det ikke gjort på ett år. Men vi har tatt det første skrittet. Når det gjelder fornybar energi, er det også helt riktig at på det området har det ikke vært gjort noe tidligere. Derfor har vi altså tatt det første skrittet. Men vi er slett ikke i mål på det, og vi har mye å gjøre. Men vi har altså tatt det første skrittet for å gjenreise Norge som miljønasjon. Når det gjelder selve vurderingen av satsingen på fornybar energi, må vi se resultater over litt tid før vi begynner å kritisere et opplegg som nå så vidt er kommet i gang. Jeg tror at det er viktig å ha muligheten til å evaluere og se på prosjektene før vi feller dom over dem.


I en rapport fra Folkehelseinstituttet, Psykiske lidelser i Norge: Et folkehelseperspektiv, finner vi at rundt en fjerdedel av befolkningen vil rammes av en angstlidelse i løpet av livet, og at depresjon vil ramme en av fem. I tillegg har vi rusrelaterte lidelser, personlighetsforstyrrelser, spiseforstyrrelser og schizofreni. Nøkkelen til et godt psykisk helsevern er å komme tidlig inn med hjelp. Mange forteller meg at det er krevende å finne ut av hvor de kan få hjelp, deretter blir de stående i en kø. Gjennomgående får jeg høre at man må vente for lenge, og at plagene blir mer alvorlige under ventetiden samt at behovet for medisinering blir større enn de selv mener er bra. Det snakkes mye om psykisk helse, heldigvis, selv om vi har en lang vei å gå for å gi riktig behandling i riktig mengde til rett tid. Men nå snakker vi i hvert fall om det. Temaet er ikke like tabu, og folks kunnskap har blitt bedre. Nå er det ikke enten helt gal eller normal. De fleste vet nå at dette kan ramme hvem som helst, at man kan bli frisk, og at psykiske plager handler om alt fra lettere angstanfall og depresjoner til tunge psykoser. Men nettopp derfor er psykisk helse veldig sammensatt, og det er krevende å gi målrettet og riktig hjelp. Her føler jeg at vi svikter. En ung jente fortalte meg at hun var blitt utsatt for seksuelle overgrep gjennom hele barndommen fra hun var seks år gammel. Først nå i en alder av 25 hadde hun for første gang snakket med helsepersonell om dette, fordi hun for første gang hadde fått nok tillit til å tørre å si noe høyt. Selv om det var godt endelig å snakke om det, rev det opp masse gamle sår og hun ble veldig syk. I tillegg følte vedkommende hun hadde snakket med, at hans kompetanse ikke var god nok når det gjaldt de massive seksuelle overgrepene hun hadde vært utsatt for. Han mente hun burde fått hjelp av en annen. Jeg synes det er flott når de som skal gi hjelp, erkjenner at de ikke strekker til, men da må de ha muligheten til å sende pasienten videre til noe annet, og slik er det dessverre ikke. Min mening med å si dette er erkjennelsen av at vi mangler tilbud, og at ventetiden er for lang, noen ganger uansvarlig lang. Men å bøte på lange ventetider med å gi et tilbud som ikke er riktig, gagner ingen, snarere tvert imot. Spiseforstyrrelser og ungdom som kutter seg, er tegn på at ting ikke er helt som det skal, tegn som er lette å se. Det er ingen tvil, det er noen som har vondt i sjelen. Men behandlingstilbud er det lite av, i hvert fall et behandlingstilbud som er tilpasset dette. Jeg har snakket med mange som sier at de har fått hjelp, men de har ikke fått den hjelpen som gjorde en forskjell, og at det er frustrerende å stampe rundt i et helsevesen i desperat leting etter å bli frisk og hele tiden bli henvist til noe som ikke behandler grunnen til at man begynte å kutte seg eller sulte seg. Så har vi selvmord og selvmordsforsøk. Man antar at det forekommer nær ti ganger så mange selvmordsforsøk enn faktiske selvmord. Noen mennesker har mange forsøk bak seg. Ofte er dette et rop om hjelp. Jeg registrerer at Handlingsplan mot selvmord er forsinket, men jeg håper helseministeren holder trykket oppe med å få den ferdig så snart som mulig. Tallet på mennesker som ikke lenger orker livet, er for høyt. Og til slutt litt om tvang: Bruken av tvang går ikke ned, og den har store variasjoner rundt omkring i landet. Jeg skulle virkelig ønske at vi hadde greid å gjøre noe med dette. For meg virker det som om folk som har blitt utsatt for tvang, aldri kommer helt over det, og det er tydeligvis noe av det verste som kan skje et enkeltmenneske. Selv om jeg erkjenner at tvang også i framtiden vil være nødvendig, ber jeg helseministeren ha et fokus på hvorfor vi ikke får ned bruken av tvang. Jeg tror dessverre dette handler om at vi ikke har et godt nok utbygd tilbud, som gjør at vi ikke i god nok grad klarer å komme tidlig inn og gi riktig hjelp der og da. Psykiatriløftet vi fikk til sammen, ga mye godt for psykisk helse. Men alle er likevel enige om at vi ikke kom helt i mål med alle de delmålene vi hadde satt oss. Derfor er det nå uhyre viktig at vi ikke svekker eller river ned det vi faktisk fikk til, men verner om det og videreutvikler det. Der har regjeringen et særskilt ansvar, og det er vanskelig å se at de faktisk tar dette ansvaret. Første skritt må uansett være å erkjenne at det ikke er godt nok, og erkjenne at grunnet stram økonomi blir veldig gode tilbud lagt ned. Det skjer over hele landet, og det skjer nå. Fremskrittspartiet vil ha flere kommunepsykologer, lavterskeltilbud, øremerkede midler og differensierte tilbud. Derfor har vi foreslått det i vårt alternative budsjett.


Som en av forslagsstillerne er jeg glad for at Høyre og Kristelig Folkeparti støtter vårt forslag om en egen stortingsmelding for å styrke sjøtransportens konkurranseevne. Det er synd at regjeringspartiene ikke vil støtte forslaget, men nøyer seg med å legge det ved protokollen. Om forslaget har det vært høring i transportkomiteen. Der deltok Norsk Havneforening, Logistikk- og Transportindustriens Landsforening, KS Bedrift Havn, Norges Rederiforbund og Maritimt Forum. Fraktefartøyenes Rederiforening har i etterkant av høringen sendt uttalelse om forslaget. Samtlige som deltok, berømmet initiativet og ga bred støtte til forslaget om en egen stortingsmelding om å styrke sjøtransportens konkurranseevne innenfor nasjonal transport av personer og gods. Det er gledelig. Det er også gledelig at det er bred politisk enighet om at mer gods og mer transport må flyttes fra land til sjø. Men det blir mest med festtaler. Tydeligere mål, strategier og konkrete, virksomme tiltak savnes. Det er etter Fremskrittspartiets syn en stor ulempe for god transportpolitikk at ansvaret for sjøtransport ligger under Fiskeridepartementet og ikke under Samferdselsdepartementet. Fremskrittspartiet har foreslått samling i Samferdselsdepartementet mange ganger og vil nok gjøre det igjen. Vi har merket oss at dette også ble påpekt på høringen og i forbindelse med høringen: «Sjøtransportspørsmål bør sortere under SD og ikke FKD.» Bakgrunnen for forslaget fra Fremskrittspartiet er rapporten «Hvordan styrke sjøtransportens konkurranseevne?» Den ble fremlagt i november 2010 og er utarbeidet av Logistikk- og Transportindustriens Landsforening, Norsk Havneforbund, Norske Havner og Kystverket i fellesskap. Det er en omfattende, viktig og nyttig rapport. Den inneholder forslag til handlingsplan med 20 tiltakspunkter. Rapport og handlingsplan gir et godt grunnlag for en stortingsmelding. Av konkrete forhold som er påpekt fra næringen og brukerne, er skjevheter i avgiftsstruktur når en sammenligner landbasert transport med sjøbasert transport. En illustrasjon: For et containerskip langs kysten kan fem anløp innebære at avgifter utgjør nesten 50 pst. av skipenes samlede driftskostnader. Av de avgiftene er det staten som forsyner seg med nesten to tredjeparter. Sjøtransportens infrastruktur er i stor grad brukerfinansiert. For 2011, som saksordføreren redegjorde for, betaler næringen 640 mill. kr i avgifter og gebyrer til Kystverket, og av dette går over 500 mill. kr alene til lostjenesten. Derfor har Fremskrittspartiet sammen med Høyre forslag om å gjennomføre endringer i lostjenesten. Vi mener det er mulig å få ned avgiftene, uten at dette går ut over nødvendig sikkerhet langs kysten. Fremskrittspartiet er enig med næringen og med brukerne. Det er avgjørende for konkurransekraften til sjøtransporten at det samlede avgiftstrykket reduseres, med særlig fokus på det statlige avgiftsnivået. Kutt fra regjeringen er bra, men det er smått. Så er det slik at i forrige periode forsøkte Fremskrittspartiet mange ganger å få en egen stortingsmelding om luftfarten. Det ble vi avvist på, inntil juni 2008, for da la regjeringen frem en egen rapport kalt «Strategi for norsk luftfart». I innledningen sa daværende samferdselsminister Navarsete bl.a.: «Luftfartsstrategien er eit sjølvstendig dokument som gjev høve til å drøfte luftfarten meir inngåande enn Nasjonal transportplan. På same måten gjev strategien også høve til å ta opp tema som er spesielle for luftfarten, og som det ikkje er naturleg å ta opp i Nasjonal transportplan.» Det er dette vi ber om, helst i form av en stortingsmelding, men det er like fullt nyttig om det blir gjort i et eget strategidokument. Vi håper jo at selv om regjeringspartiene avviser en stortingsmelding i dag, så vil regjeringen arbeide for å gi sjøtransport den samme oppmerksomhet som de faktisk har gitt luftfarten. Det er enda viktigere at dette blir gjort innenfor sjøtransportområdet. Da vil det være mulig å få en bred gjennomgang av tilstanden for sjøtransport og strategiene for å få en virksom sjøtransport i årene som kommer.


La meg først slå fast at hadde Fremskrittspartiets innvandrings- og kriminalpolitikk vært ført, ville for øyeblikket – basert på opplysninger i media – minst én av de berørte sittet i fengsel og ikke vært ute og eventuelt hatt adgang til å delta i disse handlingene. Det er også sannsynlig at flere av de andre ikke ville ha befunnet seg i Norge. Litt av elementet i Fremskrittspartiets innvandringspolitikk er at mange av disse ganske enkelt ikke ville ha vært sluppet inn i landet. Men mitt spørsmål dreide seg altså ikke om det, men det dreide seg om retten og plikten for ledere i ytre etater til å gi uttrykk for sine meninger. Lederen i justiskomiteen, Trond Helleland, har gitt uttrykk for at han ønsker munnkurv. Det står det samme i Dagsavisens oppslag i dag, at «nå vil justisministeren ta kontakt med politidirektør Ingelin Killengreen. Hun vil få beskjed om å stramme tøylene». Jeg vil ha et generelt utsagn fra statsministeren om at både forsvarssjef, offiserer, overleger, rektorer og andre i ytre etater skal ha plikt til å si sin mening når det gjelder konsekvensen av den politikk regjering og stortingsflertall fører på alle områder.


Jeg har et spørsmål til statsråd Lysbakken. Vi som bor i Norge, er så heldige å kunne nyte friheten som et trygt demokrati gir oss. Vi har retten til å ytre oss, vi har i det alt vesentlige retten til å bestemme over vårt eget liv, og vi har retten til å bestemme hvem vi ønsker å gifte oss med. Denne retten gjelder dessverre ikke alle som er bosatt i Norge. Når vi ser at antallet tvangsekteskap øker eksplosivt under den rød-grønne regjeringen, så forteller det oss at det er mange mennesker med minoritetsbakgrunn som ikke kan leve med den samme friheten som resten av oss tar for gitt. Det burde uroe statsråden langt mer enn det jeg har registrert at han har gitt uttrykk for i det siste døgnets debatt om dette spørsmålet. Snarere tvert imot hører jeg Lysbakken si at Regjeringens politikk virker. Men hvordan kan han påstå at Regjeringens politikk virker når offentlig statistikk viser at antall tvangsekteskap i Norge øker kraftig? Det er et tegn på at man må iverksette andre tiltak for å sikre at også mennesker med minoritetsbakgrunn får den samme retten til å velge hvem de skal gifte seg med. Derfor har jeg lyst til å utfordre statsråden: Fremskrittspartiet har mange ganger fremmet forslag om å iverksette tiltak, som man bl.a. har gjort i Danmark, som virker. Ett av dem er å innføre en aldersgrense på 24 år for henteekteskap. Vi ser av all statistikk at veldig mange som blir hentet til tvangsekteskap i Norge, er under 23 år, og veldig mange også under 18 år. Da bør alarmbjellene ringe i departementet, og da bør statsråden gripe inn og iverksette det tiltaket som har virket med hell i Danmark, og som har ført til at man har fått en kraftig reduksjon i antall tvangsekteskap.


Jeg vil starte med å takke representanten Gunnar Gundersen for at han tar opp et meget viktig tema i sin interpellasjon i dag: lærerutdanningen og tiltak for å kunne styrke dagens lærerutdanning. Vi vet at lærerutdanningen nok er en av de aller viktigste utdanningene vi har i Norge i dag. Læreren er den viktigste ressursen vi har i skolen. Lærerens kompetanse sammen med den kompetansen som skoleledelsen har, er avgjørende for kvaliteten i den norske skolen. Vi vet også at den norske skolen i dag ikke i stor nok grad makter å utligne de sosiale forskjellene. Vi har en skole som på mange måter er med på å forsterke disse. Vi vet også at land som vi liker å sammenlikne oss med, f.eks. Finland, er gode på å bruke skolesystemet til å utjevne sosiale forskjeller. Vi vet også at altfor mange barn går ut av skolen i dag uten å ha lært å lese og skrive skikkelig, eller uten å ha en god nok tallforståelse, og dette er alvorlig. Vi vet også at lærerne, gjennom sin utdanning, lærer bort det som de lærer at de skal lære bort. Det er viktig at vi har en utdanning som er relevant for praksis, og som binder teori og praksis sammen på en god måte. Det er viktig at vi bygger opp under ledelsen på de ulike institusjonene. Det er nødvendig å tenke på lærerutdanningen langs to baner - den kortsiktige og den langsiktige. Først til den kortsiktige: Vi er avhengig av at lærere som er ferdig utdannet denne våren og neste vår, er gode, og har hatt en utdanning som er relevant med hensyn til det livet som de skal ut til i skolen. Vi har, som andre har vært inne på, en NOKUT-evaluering som på mange måter viser at vi har store utfordringer innen norsk lærerutdanning, men vi vet også at nåværende statsråd og tidligere statsråd har grepet fatt i disse problemstillingene, og de lokale lærerstedene har tatt opp problemstillingene og videreutviklet lærerutdanningen under tett oppfølging av departementet - noe som Tora Aasland har redegjort for tidligere. Jeg kan f.eks. vise til Tromsø, hvor det er startet en forskerskole. Alle lærerstudentene skal gjennom denne forskerskolen. Det er også satt i gang et internt evalueringsprosjekt når det gjelder lærerutdanningen, og et eksternt prosjekt sammen med Universitetet i Tromsø for å ha en gjennomgang av hvordan man kan bedre lærerutdanningen på kort og lang sikt. Jeg er veldig glad for at statsråden følger opp de ulike læringsinstitusjonene på den måten hun gjør, og det er viktig at tiltakene i planene blir gjennomført på en god og konstruktiv måte. NOKUT-evalueringen viser at vi har mange utfordringer innen norsk lærerutdanning. En av dem er at man får et godt og tydelig ledelsesnivå. Frafallet innenfor lærerutdanningen er altfor høyt, gjennomsnittlig frafall er vel på om lag 40 pst. Vi er nødt til å få et veldig tydelig faglig trykk på lærerutdanningen. Når det gjelder lærerutdanningen, er det viktig at det er et tett samarbeid mellom utdanningsinstitusjonen og den lokale skolen, og at det er en god oppfølging av studentene etter endt utdanning. Som jeg innledningsvis var inne på, er det viktig å følge to spor i denne debatten. Det ene er det umiddelbare, som er satt godt i gang av nåværende statsråd og av tidligere statsråd Øystein Djupedal. For noen dager siden hadde komiteen et seminar om lærerutdanning, hvor bl.a. Astrid Søgnen, som representant fra Oslo kommune, sa at det var viktig å holde pusten og ta seg tid til å se på hvordan man kunne få en god lærerutdanning på lang sikt. Det gjør denne regjeringen med en stortingsmelding som er ventet rundt årsskiftet. Det er helt nødvendig at vi i framtiden får en lærerutdanning som står seg så godt at man rekrutterer de aller dyktigste blant oss til denne utdanningen. Vi hadde sist endring i lærerutdanningen for om lag seks år siden, men slik kan vi ikke fortsette. Det kan ikke være slik at vi får en lærerutdanning som skal endres av hver nye regjering. Kristin Clemet la fram planer om en lærerutdanning som vi beklageligvis nå er nødt til å gå inn og endre på. Slikt skaper ikke stabilitet, og lærerutdanningen fortsetter å være gjenstand for diskusjon blant politikere og blant folk ellers. Det er nødvendig at vi nå, med den stortingsmeldingen som kommer, får en bred og helhetlig diskusjon om hvordan vi aller best kan skape en lærerutdanning som står seg i framtiden.


Det er mulig at budsjettforliket ble feiret med både bløtkake og serpentiner, men man kan vel kanskje lure på om det også ble feiret med portvin, i og med at dette er den alkoholtypen som faktisk får et redusert avgiftsnivå etter dette budsjettopplegget. Det kunne være interessant å høre finansministerens vurdering av hvorfor akkurat portvinen skulle bli plukket ut. Er det for å motvirke grensehandel, eller er det for å få ungdom til å drikke mer portvin og mindre av noe annet? For å spørre om noe som er litt mer alvorlig: I skatteforliket har vi sett en skisse av marginalbeskatningen som følge av dette. Der ser man ikke en marginalbeskatning som går jevnt og trutt oppover i tråd med inntektsutviklingen, men som hopper opp og ned helt uten sammenheng med inntektsutviklingen. Er det etter finansministerens oppfatning en gunstig utvikling av marginalbeskatningssystemet? Og hvis ikke, hva skal i så fall til for å rette dette opp? Jeg har også et tredje spørsmål. Nok en gang går det samlede skatte- og avgiftstrykket opp. Jeg har lyst til å spørre finansministeren om hvor han mener at smertegrensen går for enkeltpersoner og for bedrifter hva gjelder deres samlede skatte- og avgiftstrykk. Det blir sagt gjentatte ganger at det er nødvendig å øke skatte- og avgiftstrykket, og derfor vil jeg gjerne vite hvor finansministeren mener at grensen for dette går, og om det ikke snart er på tide kanskje å sette en stopper for økninger.


I likhet med tidligere talere vil jeg gi ros for det grundige forarbeidet som Ytringsfrihetskommisjonen har gjort, og som har lagt grunnlaget for en veldig verdifull debatt. Jeg håper ikke at denne debatten stilner ved at debatten i Stortinget om denne grunnlovsbehandlinga er over. Det kan ikke være tvil om at grunnlovsbehandlinga i dag kommer til å styrke ytringsfriheten i Norge, slik også andre har vært inne på. Det forhåndsarbeidet som ligger til grunn for innstillingen i dag, reiser mange prinsipielle spørsmål som krever avveininger. Jeg vil derfor gi stor ros til regjeringsfraksjonen og saksordfører for det konstruktive samarbeidet vi har hatt, også i det avveiningsarbeidet mellom viktige hensyn og fundamentale menneskerettigheter som har vært nødvendig i dette arbeidet. Jeg vil gi Høyre en ekstra ros for konstruktiv tilnærming, for det var ikke åpenbart at Høyre ville gjøre det. Derfor denne ekstra rosen. Debatten i sommer viste at det var nødvendig med visse videre avklaringer for å få et grunnlovsmessig flertall og for å gjøre Grunnloven tydeligere, og vi er veldig glade for at det nå ser ut til å lykkes. Ytringsfriheten er en viktig bærebjelke i et demokratisk og liberalt samfunn. Mye grums kan renses opp i, og mange kritiske forhold kan rettes på når debatten foregår mer i det offentlige rom. Derfor er vi så opptatt av at ansattes ytringsfrihet skal styrkes. Det er viktig at fellesskapet strekker seg langt for at ytringsfrihet skal kunne finne sted. Retten til å ytre seg blir ikke reell før meninger som mange tar sterk avstand fra, også får sin plass i samfunnsdebatten. Noe annet ville være misbruk av majoritetens makt og en rettsstat fremmed. Men ytringsfriheten, som jeg oppfatter det i denne debatten, kan altså ikke være absolutt. Jeg vil nevne noen tilnærminger som vi i SV synes er viktig i dette arbeidet. For det første mener vi at Grunnloven må gi leseren den rette forståelsen i den grad det er mulig med Grunnlovens språkdrakt. Derfor er jeg glad for det forslaget til grunnlovsendring som kom i dag. Derfor har vi lagt inn i forslag nr. 2 at det skal stå: «Ytringsfrihed skal finde Sted.» Vi mener videre at dersom det skal finnes grenser for ytringsfriheten, må det gå fram av teksten – ikke hvilke skranker, for det må gjøres i alminnelig lovarbeid. Det er det flertallet har lagt inn i andre og tredje ledd i forslag nr. 3. Dernest har det vært viktig for oss å arbeide ut fra den forståelsen at det er ikke er ytringsfriheten som er absolutt i et liberalt og demokratisk samfunn. Det er menneskerettighetene som er absolutte. Den liberale grunntanken vil for oss være at hvert enkelt individ har visse ukrenkelige menneskerettigheter. Det er rettigheter til frihet til noe, som f.eks. å ytre seg, og frihet fra noe, f.eks. diskriminering, vern mot grovt hatefulle og rasistiske ytringer eller seksuelle krenkelser. Jeg er glad for at likestillingsdirektøren gir støtte til flertallets syn på dette området i gårsdagens Aftenposten. Hun begrunner støtten særlig ut fra vernet som kvinner trenger mot overgrep, enten det gjelder vold i nære relasjoner, pornografi eller kjønnsdiskriminerende reklame. Grensene for den enkeltes frihet går der den enes frihet blir den andres ufrihet. Det bringer meg over til den tredje, viktige tilnærminga, nemlig maktperspektivet. Mennesker og krefter med makt og ressurser og som stort sett ikke opplever særlig diskriminering, har større mulighet og frimodighet til å ytre seg i det offentlige rom eller slå tilbake ytringer de ikke liker, enn det mennesker uten makt har. Ytringsfrihetskommisjonen tar høyde for dette når de omtaler den økende mediekonsentrasjonen. Mindretallet i kommisjonen tar hensyn til det når de går imot politisk reklame i TV. SV går i likhet med mindretallet imot politisk reklame i TV og mener at den demokratiske debatten kan korrumperes når de mest ressurssterke kan kjøpe seg TV-tid. Vi går imot politisk reklame i TV, slik vi alltid har gjort, men vi skjønner at vi har tapt, og støtter derfor subsidiært Regjeringas tilnærming om at det trengs begrensninger i omfanget av og ressursbruk på TV-reklame. Maktperspektivet ligger også til grunn når vi vil oppheve blasfemiparagrafen. Den er etter vår forståelse et vern for religiøse lederes maktutøvelse og ikke et vern for den enkeltes religiøse følelser og ytringer. Ut fra dette perspektivet vil en liberal tilnærming være at den enkeltes frihet og rettighet må tas vare på av samfunnet, med særlig oppmerksomhet på svake gruppers rettigheter. Derfor er vi opptatt av en grenseoppgang mellom en sterkere frihet til å ytre seg og et vern mot diskriminering – simpelthen fordi enkeltpersoner som f.eks. ut fra etnisk opprinnelse eller seksuell legning til stadighet blir utsatt for grov diskriminering eller hatefulle ytringer, til slutt blir marginalisert og indirekte fratas muligheten til å delta som medmennesker i samfunnet. Derfor er vi enig i at rasismeparagrafen må skjerpes. Derfor blir infrastrukturkravet som nå grunnlovfestes, så viktig. Vi har f.eks. vært opptatt av at minoritetsbefolkningen skal få styrket sin rett til både kunstneriske og kulturelle ytringer. Ut fra bl.a. et ytringsperspektiv jobber vi for en kunst- og kulturpolitikk som ivaretar dette. Ressurser og makt er systematisk skjevfordelt mellom kvinner og menn i Norge. Som et feministisk parti har det også vært viktig for oss å få fram dette i innstillinga. Det blir feil når kjønnsperspektivet og manglende likestilling ikke tas med når ytringsfriheten debatteres. Det er med dette bakteppet jeg registrerer at Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet vil liberalisere pornografilovgivinga og gi grunnlovsvern for kommersielle ytringer, i hvert fall noe grunnlovsvern. Vern av porno eller av kommersielle krefter kan etter vårt syn vanskelig begrunnes ut fra demokratiet, sannhetssøking eller individets frie meningsdanning. Pornoindustrien legger grunnlaget for vår tids slaveri, nemlig handel med kvinner og barn, og den økende pornofisering av jenter og gutter i det offentlige rom gjør dagens forbud mot kjønnsdiskriminerende reklame veldig viktig. Jeg tar Ytringsfrihetskommisjonen på alvor når den sier at grunnlovsvern av kommersielle ytringer vil kunne true forbudet mot kjønnsdiskriminerende reklame eller dagens regler om reklame rettet mot barn. Jeg er glad for at representanten Kjell Engebretsen har modifisert Arbeiderpartiets syn, at han viser til flertallets merknad og slutter seg til den. Men synet på pornolovgivinga gjenstår det en opprydning i. Det er forunderlig, for Arbeiderpartiets talsmann sa følgende i debatten i juni 2000, da Seksuallovbruddutvalgets innstilling ble debattert: «Arbeiderpartiet er fornøyd med at et flertall ikke ønsker en endring av pornografidefinisjonen. Slik hindrer vi at pornoindustrien stadig skyver grenser og får nye markeder, noe vi mener har en uheldig påvirkning både på samfunnet generelt og på den enkelte, f.eks. barn og unge. Problemet er snarere at det offentlige rom allerede er betydelig preget av en kommersiell utnytting av seksualitet.» Jeg er altså enig med Arbeiderpartiets talsmann den gang. «Stadig oftere knebles lærere, sykepleiere, barnevernansatte og leger. Noen av dem så effektivt at de trues med oppsigelser dersom de snakker ut om kritikkverdige forhold.» Dette skriver politisk redaktør i Aftenposten, Harald Stanghelle. Også Sivilombudsmannen har gang på gang vist at ansattes ytringsfrihet knebles. Det kan være mange grunner til det. Vi i SV ser at AS-ifisering, konkurranseutsetting, oppmerksomhet mot den enkelte institusjons bunnlinje og en strømlinjet mediestrategi truer den retten til kritikk og fri meningsutveksling som er basis for et levende demokrati. Jeg er derfor veldig glad for at en enstemmig komite vil styrke ansattes ytringsfrihet. Det er bra, men vi vil mer. Vi sier: Se på Sverige! I reglene for Stockholm by heter det: Det er en selvsagt rett for våre medarbeidere å få kontakt med og uttale seg til mediene. Ytringsfriheten og friheten til å meddele seg tilhører grunnsteinene i det svenske demokratiet. Etterforskning av ansattes kontakt med mediene må derfor ikke forekomme. Sverige har også regler som gir effektiv beskyttelse for ansatte som sier åpent fra om kritikkverdige eller straffbare forhold på sin egen arbeidsplass, det såkalte «meddelarskyddet». Vi vil arbeide for å få samme type regelverk her i Norge og kommer senere til å ta initiativ til det. Vi håper da at vi får støtte fra flertallet og ikke bare Fremskrittspartiet, som vi har fått støtte fra i merknadene til akkurat dette. Jeg tar opp forslag nr. 2 i innstillinga.


Vi er alle kjent med at en del av Hordaland er i ferd med å stå overfor en alvorlig kraftutfordring takket være mange års unnfallenhet, men vi skal ikke skylde på statsråden som er her i dag. Så er spørsmålet, når man snakker om dette med regionale og nasjonale hensyn osv.: Mener statsråden at vindmøllene på Austevoll vil være noe signifikant bidrag for å berge kraftforsyningen i Hordalandsområdet, eller er det knapt nok et merkbart bidrag i den sammenheng?


Som representanten sikkert er innforstått med, kan man ikke ved ny AFP, hvis man har uføretrygd før man er 62 år, motta AFP etter 62 år. Arbeiderpartiet sa som kjent da man overtok regjeringskontorene, at man ønsket å få flere i arbeid og færre på trygd. En slik problemstilling, at man ikke kan ta ut AFP hvis man har vært delvis uføretrygdet før 62 år, innebærer at man eventuelt må jobbe til man er 67 år. Mange av dem som har fått uføretrygd, kan ikke jobbe til de er 67 år – det er nettopp derfor de er uføre. Vil ikke det føre til økt press på uføregrad og uførepensjonering, som vil føre til at vi får færre i arbeid og flere på trygd?


Først vil jeg få ta opp det forslaget som står i innstillingen. For SV er det viktig at inntektssystemet for kommunene bygger på rettferdig fordeling både når det gjelder utgiftssiden og inntektssiden. Det er antakelig umulig å få på plass et system som fanger opp behov og inntektsfordeling i så ulike kommuner som Oslo og Utsira, som alle ville være fornøyd med. Sjøl er jeg mer og mer i tvil om vi får alle kriterier inn i ett eneste system. Men det skal jeg la ligge nå. Den tekniske siden av saken gikk saksordføreren grundig gjennom, og hovedsynspunktene er SV helt enig med Arbeiderpartiet i. Det trengs et inntektssystem som bedre fanger opp kostnader knyttet til oppgaver innenfor rus og psykiatri. Det er tungt prioriterte oppgaver for oss alle sammen. Det er derfor viktig at kommunene har råd til både forebygging, rehabilitering, pleie, omsorgstilbud, boliger og ettervern. Endringene som blir foreslått, kommer på et vanskelig tidspunkt, og det gjør alle endringer vanskelige. Nå er det riktig at det er blitt litt bedre, fordi budsjettforliket fikk på plass litt over 2 milliarder kr i budsjettet for 2004. Men jeg vil da minne Stortinget om at skattesvikten i år for kommunesektoren er nesten like stor. Det betyr at vi er omtrent på status quo for kommunesektoren, sett under ett. 66 av 434 kommuner tjener på omleggingen. Det aller meste av det går til de fem storbyene og til noen andre folkerike kommuner, som Bærum, Asker, Sandnes og Sola. En del små vestlandskommuner får også litt mer fordi de høye skilsmissetallene ikke lenger premieres så mye som før, og da taper finnmarkskommunene på det. Hovedstaden har en del oppgaver som ingen andre har. Det må den få anerkjennelse for, og den må få mulighet til å ivareta de oppgavene som følger med det. Staten har et medansvar for at den har et inntektsgrunnlag for de oppgavene. Noe av dette kommer av rus og psykiatriproblemer, fordi Oslo har halvparten av landets injiserende rusmisbrukere, et stort alkoholkonsum i forhold til landet ellers, og det er mange som reiser inn fra bygda og bygdebyene både for spenningens skyld og fordi problemene deres blir så synlige i et oversiktlig lokalsamfunn. Andre større byer opplever noe av det samme og har også oppgaver i forhold til omlandet sitt. Men mange andre landkommuner har også store problemer når det gjelder rus og psykiatri. Noen av de henvendelsene vi har fått fra kommuner i denne saken, lyder omtrent som så: Nå har vi endelig greid å stable på beina et tilbud som kan fange opp rusmisbrukerne, slik at vi kanskje kan hindre dem før de blir hektet og reiser til Oslo. Vi kan gi dem et boligtilbud, vi kan gi dem et tilbud som gjør at de ikke blir tunge rusmisbrukere. Men nå endres altså inntektssystemet slik at vi mister disse pengene, og da er risikoen for at mange av dem reiser, like stor. Så dette er ikke et enkelt problem å løse, og det er mange ting som spiller inn. Så er det jo slik at det ikke bare er leit og vondt og vanskelig i byen. Tvert imot sier alle trender at byen er populær. Den trekker mange som har det vanskelig, men jammen trekker den også mange av dem som har kompetanse, kreativitet og høye inntekter, den trekker mange ungdommer og mye penger. De frie inntektene pr. innbygger er stort sett høyere i byene enn på landet, og veksten i disse inntektene øker mer i de sentrale områdene enn i resten av landet. Oslo har f.eks. landets rikeste og landets fattigste innbyggere. Og det er her vi ser Høyre-politikken best. Bare i år taper Oslo, etter sine egne opplysninger, nærmere en halv milliard kr på grunn av skattelettepolitikken. Da ser vi at skattelettepolitikken slår rett inn i rusomsorgen og psykiatriomsorgen fordi man har prioritert slik. Så det er jo også et valg man gjør. Og da går det ut over akkurat det denne saken skulle handle om, nemlig at vi skulle ha penger nok til å ta vare på dem som har rus- og psykiatriproblemer. Hvis vi skal få til det, kan vi ikke gjøre det bare ved å ta fra andre kommuner, men vi må også se på andre muligheter og sikre inntekter til dette. Da må vi selvfølgelig se på fordelingspolitikken både mellom kommunene, internt i kommunene og mellom inntektsgrupper. Inntektsfordelingen i inntektssystemet f.eks., som vi i SV er opptatt av, er slik at skatteinntektene må være over 134 pst. av landsgjennomsnittet før man må bidra med 50 pst. av overskytende inntekt til kommuner med veldig lave skatteinntekter. Det sier litt om at man ikke bare kan fokusere på utgiftene, men man må også være villig til å være med på inntektssiden. Hele inntektssystemet dreies nå over mot kommuner med stor innflytting, og det er gode grunner til det. En av grunnene er at der hvor veldig mange er innflyttet, har tilbudet på de områdene vi snakker om i dag, lett for å bli hengende etter, men også når det gjelder de vanlige velferdsoppgavene som skole og helse. Det blir veldig galt hvis det henger etter på en slik måte at en stor og kjøpekraftig befolkning blir veldig misfornøyd med det offentlige tilbudet og søker etter private løsninger. Da brytes fellesskapet opp, og derfor har SV sagt ja til mange av de endringene som har gått på at man ønsker å øke inntektene til innflyttingskommunene mer enn i dag. Forslaget til den delkostnadsnøkkelen som vi behandler i dag, og som har utgangspunkt i rus og psykiatri – som Stortinget har vært enig i – har etter SVs mening dessverre ikke blitt et kriterium som fanger opp det godt nok. Det har blitt et urbanitetskriterium. Det kan kanskje være det vi skal ha, men da må vi si det og ikke si at dette skal dekke opp utgiftene til rus og psykiatri, når det ikke stemmer. Det er jo veldig mange levekårsparametre ellers også, og den fordelingen som vi ser ut til de forskjellige kommunene, treffer ikke bare galt i forhold til rus og psykiatri. Den treffer også galt i forhold til høyinntektskommuner som f.eks. Asker og Bærum. Til Kommunal Rapport har statsråden uttalt at Stortinget ikke har bedt om en ny kostnadsnøkkel. Det forundrer meg litt. Statsråden er vel Regjeringens skarpeste kort, og jeg er ganske overbevist om at hun skjønte at Stortinget bad om en annen fordeling fordi man så disse feilene. Begrunnelsen ble også gitt. Men jeg skjønner også at Regjeringen fint kan ignorere det Stortinget sier. Den lykkes med det fordi Fremskrittspartiet ikke er til å stole på verken i denne saken eller i andre saker, og svinger hit og dit ikke bare fra sak til sak, men også i samme sak. Senest den 29. oktober uttalte Per Sandberg til Kommunal Rapport at denne kostnadsnøkkelen ikke var akseptabel og måtte sendes tilbake. Så det er litt vanskelig å forstå. Statsråden har også vært «provosert av protestene mot hennes nye nøkkel», og sier sjøl at «de faglige vurderingene skal være faglige. Urbanitetskriteriet er det som samsvarer best med kommunenes faktiske utgifter til rus og psykiske problemer». Det er et litt merkelig utsagn i betraktning av hva Hans Olav Melberg i SIRUS, som har utredet dette, også uttaler til Kommunal Rapport, hvor det heter: «Han kan ikke svare på om kommunenes faktiske utgifter til rus og psykiatri fanges bedre opp med den nye sosialhjelpsnøkkelen. Departementet har brukt det kriteriet vi anbefalte, nemlig folketall, men har bestemt vekten av det selv. Det skulle vel veie opp for at hovedstads- og storbytillegg tas bort. Effekten av å legge mindre vekt på arbeidsledige og skilte har vi ikke sett på. Jeg ser at det blir en del rare utslag. Men det finnes ingen variabel som passer perfekt for alle kommuner.» Det siste kan nok SV være enig i. Han sier også at det er mange andre kommuner som har store utgifter til rus og psykiatri, og nevner at Drammen lå på topp i 2001, og at utgiftsveksten har vært størst blant de nest største kommunene og byene. Omfordeling av penger til kommunene er en stor sak. Det er en politisk sak. Å tro at såkalt faglige kriterier som Regjeringen fikser litt på, ikke er politikk, synes vi er litt naivt. Selvfølgelig er dette politikk, og da kan man si det rett ut. SV mener at saken burde vært utredet bedre. Hvis det er rus og psykiatri man skal rette på, får man rette på det. Men vi vil holde fast ved de forpliktelsene vi gav i en fellesmerknad fra SV og Arbeiderpartiet i behandlingen av kommuneproposisjonen for 2004, og sørge for at Oslo og Bergen innenfor de pengene som nå kan fordeles, sikres inntekter på linje med det de ville fått i den foreslåtte omleggingen fra Regjeringen.


Avsløringer av ulovligheter i fiskerinæringen fikk betydelig oppmerksomhet høsten 2000, bl.a. utløste uttalelsene til fiskekjøper Odd Lorentzen om storstilt fiskejuks i Dagbladet 27. november det året kraftige reaksjoner. Opplysningene om at betydelige trålfangster ble lastet rett om bord i trailere uten å være registrert noen steder, toppet nyhetsbildet. Andre ulovligheter som var avdekket i ulike sammenhenger, dreide seg om overfiske og om ulovlig utkast av fisk, omskrivning på sluttseddelen av fiskeslag og størrelse samt rapportering av fangst fra andre områder enn der fisken var fanget. Daværende fiskeriminister Otto Gregussen hadde fått sannsynliggjort at det foregikk juks og ulovligheter av et omfang som var helt uakseptabelt. Departementet varslet økt kontrollvirksomhet og strengere reaksjoner fra myndighetenes side. Det var også bred enighet om behovet for handling innenfor noen sentrale tiltaksområder. Som et ledd i dette arbeidet ble det etablert en gratis tipstelefon gjennom Fiskeridirektoratet 1. januar 2001 for henvendelser om ulovligheter i fiskerinæringen. Senere på våren ble lovforslag om kontrolltiltak samt fiskeriministerens redegjørelse om ulovligheter, kontroll og tiltak i fiskerinæringen behandlet av Stortinget. Ingen politiske partier gikk imot etableringen eller hadde kritiske bemerkninger til denne tipstelefonen. Fremskrittspartiet ser det ikke som et angiveri, men som et uttrykk for samfunnsansvar når borgere melder fra om kriminelle handlinger som undergraver vår ressursforvaltning. Regjeringen har nå opprettet en generell tipstelefon for økonomisk kriminalitet og miljøkriminalitet som et reelt alternativ til andre ordninger. Mye kan tale for at en tipsordning lagt under Økokrim kan være et tjenlig redskap i kampen mot fiskefusk. Informasjonen blir oversendt til Fiskeridirektoratets folk for vurdering og behandling. Det er viktig å understreke i denne sammenheng at all informasjon som mottas, blir kontrollert med hensyn til etterrettelighet før eventuelle tiltak iverksettes. Systemet skal være slik at fiskernes rettssikkerhet blir godt ivaretatt. Seriøs etterforskning kan også bidra til å fjerne ubegrunnede mistanker og rykter. I kampen mot fiskefusk er dette et knippe av helt nødvendige tiltak som er gjennomført, og som er viktig, og som hele det politiske miljøet er opptatt av. Det er også slik at Økokrims tipstelefon vil bli evaluert med rapportering av erfaringer. Så får vi følge med i hvordan det går framover, og det er jo mitt inntrykk at dette tas meget alvorlig i alle partier.


Fremskrittspartiets veier er ofte uransakelige. Standpunktene skifter fra dag til dag. Men i denne innstillingen er det enda mer ekstremt: Standpunktene skifter fra side til side. På side 62 skriver de om høyskolene og deres ansvar – vi har et prinsipp om at høyskolene har et regionalt politisk ansvar: «Distrikts- og regionalpolitiske oppgaver bør etter disse medlemmers mening ikke inngå i høyskolenes oppgave.» Det er et klart og prinsipielt standpunkt de der inntar. Men så går vi videre til side 64, der vi omtaler Høgskolen i Tromsø. Da endrer standpunktet deres seg. Da er de med på en flertallsmerknad som bl.a. SV står bak. Vi er glad for at de støtter oss i noe som nettopp går på å ta et regionalpolitisk ansvar. Går vi til side 65 og det som gjelder Høyskolen i Ålesund, er de med på en annen flertallsmerknad, der de bl.a. skriver: «Disse medlemmer mener derfor at CoE blir et viktig virkemiddel både i regionalpolitikken» osv. Det er klart dette kan være et uttrykk for politisk schizofreni. Men er det det, eller er det ren populisme vi her er utsatt for?


Jeg skal være veldig rask og ikke forlenge debatten så mye. Men i mitt innlegg utfordret jeg statsråden på å se på muligheten for at man kan fordele egenandelsbiten over flere måneder enn det som er tilfellet i dag, fordi enkelte ved årets start har problemer med å klare kostnadene. Særlig hvis man har en kombinasjon av flere typer preparater knyttet til helsa, får man ofte denne regningen på toppen - altså full effekt. Så spørsmålet mitt er om statsråden samtidig med at hun nå vil vurdere kjøp av frikort ved starten av året, også vil vurdere den andre veien, slik at det også for dem som har dårlig økonomi, kan finnes en løsning.


Jeg takker nok en gang utenriksministeren for svaret. Men det gjenstår etter min mening mange spørsmål når det gjelder politikken overfor Irak, både når det gjelder Norges og det internasjonale samfunnets tilnærming, og også når det gjelder hvordan erstatningskrav på til sammen 320 milliarder dollar som er reist, skal håndteres. Gjennom lederskap for sanksjonskomiteen vil Norge kunne spille en sentral rolle i å skape en ny strategi overfor Irak. Den vanskelige og fastlåste situasjonen i Irak og forholdet mellom Irak og FN tilsier at det bør skapes nye virkemidler og tenkes nytt. Har eller vil utenriksministeren få utarbeidet en helhetlig Irak-politikk, eller en Irak-strategi, og vil denne i så fall bli presentert for Stortinget?


Denne semja som Kristeleg Folkeparti opererer med, går eg ut frå gjeld medlemmene i komiteen og ikkje medlemmene i Stortinget. Men det kan jo Rise få presisera. Frå SV si side vil eg seia at me kuttar ca. 3 milliardar kr i forsvarsbudsjettet, i hovudsak på investeringsfronten, nettopp for å venta på langtidsmeldinga for å diskutera kva slags konsept me skal ha, og så sjå på kva investeringar som må til etter det konseptet. Ein annan ting som skil oss ut, går på miljø- og ressursforvaltning, altså Kystvakta. Der er SV det einaste partiet som ser det naudsynte i auka tilsyn m.a. med ressursane i nordområda. Og eg har lyst til å utfordra Kristeleg Folkeparti nettopp på denne saka, for ofte – eller ikkje ofte, men i alle fall nokre gonger – så står sentrum saman med SV i miljøpolitikken. Er dette ei av dei sakene som Kristeleg Folkeparti kan seiast å ha måtta forhandla vekk i forhandlingane med Arbeidarpartiet, eller er det rett og slett berre ikkje prioritert frå Kristeleg Folkeparti si side? Det siste spørsmålet er knytt til det eg har vore inne på fleire gonger, EU-hæren. Arbeidarpartiet er veldig tydelege når dei uttalar seg om EU-hæren, at det berre er ei vidareføring av sentrumsregjeringa sin politikk på dette området. Det som forsvarsminister Godal og utanriksminister Jagland står for når det gjeld EU-hæren, er altså ei vidareføring av det arbeidet Kristeleg Folkeparti og sentrumsregjeringa starta medan dei sat i posisjon. Eg ønskjer å utfordra Lars Rise på om dette er realitetane, og på kva forhold Kristeleg Folkeparti har til EU-hæren.


Jeg merket meg i statsrådens innlegg at det er en naturlig ideologisk forskjell mellom Fremskrittspartiet og statsråden – men jeg skal ikke bruke så mye tid på det. Jeg har bare lyst til å høre om statsråden har hatt dialog med oppdrettsnæringen i denne saken når det gjelder bindingstid. Statsråden var opptatt av at kommunene må ha forutsigbare rammebetingelser når det gjelder bindingstiden. Det er også oppdrettsnæringen, for det er jo faktisk den som investerer de største beløpene i så måte. Et annet område jeg vil utfordre statsråden på, er: Hvorfor kan man ikke dele ut disse konsesjonene vederlagsfritt? Det kunne faktisk sikre at også lokalt eierskap ville få en mye bedre anledning til å komme inn. Og som jeg nevnte i mitt innlegg, har Finnmark mangel på kapital. I så måte vil også lokale gründere ha lettere for å slippe til i denne næringen.


Takk for et svar som var ganske som forventet. Det er under denne regjeringen at bruken av bompengefinansieringen har økt kraftig, og det kommer nok til å komme flere spørsmål og flere forslag fra Fremskrittspartiet for å forsøke å stoppe denne utviklingen, som vi anser som både svært uheldig og unødvendig. Årlige innbetalinger fra bilistene er nå langt større enn det staten bruker på investeringer i veier. Det innebærer en omfattende ekstraskatt. I statsbudsjettet for 2012 stiller bomselskapene hele 9,2 mrd. kr til disposisjon, og av dette brukes hele 1,6 mrd. kr på kollektivtiltak, altså ikke til tiltak på vei. Vil regjeringen legge frem en årlig oversikt over innbetalingen og bruk av bompengene, slik at bilister og offentlighet tydeligere kan se omfanget av bruken av bompenger og omfanget av den ekstraskatten som denne omfattende bruken resulterer i?


Eg synest både klima- og miljøvernministeren og andre har argumentert ganske godt for kvifor det er riktig med Kyoto 2-avtalen. Men det er eitt argument til som eg har lyst til å leggje til. Det er at Kyoto 2 er ein del av den «dealen» verda gjorde i Durban, om korleis vi skal klare å bringe dette spørsmålet framover – der rike land tok på seg det som kan sjå litt urimeleg ut, sett frå utsida, nemleg at ein skal lage ein avtale for ein såpass liten, avgrensa del av verda der berre ein del rike land deltar, og der mange andre ikkje slepp til. Men då tok mange andre, som Kina, India, Brasil osv., på seg å vere med i den prosessen mot 2015, som er den andre sida av den «dealen». No har vi oppfylt den eine delen av det. No er det løpet mot 2015 som avgjer. Og la meg sjølvsagt vere heilt krystallklar på at Kyoto 2 jo ikkje er i nærleiken av det som trengst for å løyse klimaproblemet. Det er berre ei bitte lita brikke i eit større bilde fram mot 2015. Då er vi ved den prosessen som skal skje no. Det er veldig bra at det kjem ei sak her i salen om Noregs internasjonale forpliktingar no i vår. Det vert ei kjempeviktig sak. Men Noreg og EU har eit svært tett samarbeid, og EU er ei av dei store, tunge drivkreftene for å få ein sånn avtale. Dermed vert klima- og energipolitikken i EU og deira prosess no i vår ein avgjerande del, som vil vere med på å avgjere kva det er mogleg å få til i ein ny avtale i 2015. Norske innspel dit er viktige. Regjeringa avgjer heilt sjølv i kva grad ho vil involvere Stortinget. Men Stortinget kan òg be om å verte involvert og få saker til behandling. På vegner av SV ber eg, som eg gjorde i Europautvalet før i dag, om at Stortinget faktisk får lov til å behandle den svært viktige saka om kva for klima- og energipolitikk vi skal anbefale EU å ha. Eg gjer det fordi eg på fleire viktige punkt er kritisk til det som vart presentert, men eg gjer det òg fordi det er ein av dei tyngste politiske prosessane vi no er inne i, og ikkje minst fordi noko av det mest positive den nye regjeringa har kome med til no, er europaminister Helgesens klare initiativ om å vere tidlegare inne, om å bruke Stortinget som ein aktiv arena for debatt og innspel. Det som vart presentert for oss i dag, var altså at det skulle vere ein rein prosessrunde. Energi- og miljøkomiteen var ikkje til stades. Vi fekk presentert det slik at ein snart ville sende innspel. Så viser det seg at pressemeldinga er ute omtrent før vi er ferdige med møtet. Eg ber klima- og miljøvernministeren om å involvere Stortinget, og at det no vert teke som ei sak, at det vert ein runde i Stortinget som òg kan klare opp: Er det støtte for det, og kva er Noregs innspel?


Dersom trafikkprognosene underestimeres, vil det føre til at veistrekninger blir underdimensjonert. Dette er sløsing med samfunnets ressurser. Det har vært en debatt i dag hvor man viser klare eksempler på hvilke konsekvenser det får når veiene er underdimensjonert. Du får store trafikkutfordringer og sikkerhetsutfordringer. Når det gjelder hjemfylket mitt, Aust-Agder, er jeg veldig redd for at den nye traseen E39 fra Kristiansand vestover mot Stavanger vil bli bygd som en to- og trefeltsvei fordi man antar en urealistisk lav trafikkvekst. Er statsråden enig i prinsippet om at all utbygging på rute 3 skal bygges som en firefelts vei?


Jeg har et spørsmål til nærings- og handelsministeren. Den største næringspolitiske utfordringen landet står overfor, er at deler av norsk næringsliv forvitrer og ikke erstattes av ny verdiskapning og nye arbeidsplasser. Det kjente analysebyrået Morgan Stanley Dean Witter har funnet ut at Oslo Børs er Europas billigste børs. Det betyr at bl.a. norske bedrifter selges på billigsalg, dels fusjonerer eller legger ned sin virksomhet. I inneværende år har Stortinget behandlet både en næringsmelding og en eierskapsmelding som har kommet fra statsrådens departement uten at det er fulgt opp med tilstrekkelige virkemidler som kan redusere eller stoppe denne negative utviklingen med utflytting og filialisering av deler av norsk næringsliv. Er det slik at Regjeringen administrerer en politikk for utflytting?


Jeg takker statsråden for svaret. Dette er et svært viktig spørsmål. Det rent klimamessige skal jeg la ligge nå, men det politiske, og spesielt når det gjelder faren for økt arbeidsledighet, vil jeg komme inn på, for på en energikonferanse som har vært holdt tidligere denne uken, kom det fram at 90 pst. av de investeringene som kommer til å bli foretatt i prosessindustrien, vil bli gjort i land som ikke har ratifisert Kyoto-avtalen. Da står man overfor en voldsom utfordring. Vi statsråden sørge for at norske miljøkrav overfor bedrifter – og klimatiltak – ikke blir strengere enn kravene i de landene vi konkurrerer med, slik at vi unngår å miste en del industriarbeidsplasser til land som ikke har ratifisert Kyoto-avtalen, og som har langt lavere miljøkrav på andre områder?


I 2012 stilte Erna Solberg seg i spissen for kritikken mot høye lederlønninger og bonuser. Ifølge Aftenposten 22. januar for to år siden kunne vi lese at ifølge Erna Solberg er lønnsmoderasjon blant ledere en kritisk ingrediens i Høyres medisin mot krisen i eurosonen. Det forbauser meg at ikke bare står statsministeren her uten tiltak, men også uten vilje til å gi et signal til DNB om at bonuser av denne størrelsen i den situasjonen vi nå har, er feil. Det overrasker meg. Jeg forstår det sånn at regjeringen med dette sier at de har skrinlagt forslaget om en finansskatt. Det er synd. Det ville betydd muligheten til å bruke penger på bonusfest for andre i dette samfunnet enn banksjefer, og det ville ført til en bedre regulert næring. Da må jeg spørre: Er det ett eneste annet tiltak Erna Solberg vil innføre for å få lederbonusene ned og sette bremsene på i finansnæringen?


Som medlem av Stortingets justiskomité kan jeg ikke unngå å engasjere meg i denne viktige samferdselspolitiske debatten. Regjeringen har vedtatt at det skal legges et beredskapssenter på Alnabru. I Norge, hvor vi har så mye plass – og for så vidt også i Oslo-området – skal man altså legge to svært viktige samfunnsinstitusjoner på omtrent samme tomt. Så kan man spørre seg hva som er klokskapen i det. Dette er ikke et innlegg mot beredskapssenter. Å få etablert et beredskapssenter i Oslo-området er særdeles avgjørende og noe opposisjonen har etterlyst lenge. Men det jeg etterspør, er tydelighet fra samferdselsministerens side om hva dette vil bety for Alnabruterminalen og eventuelt en utvidelse av den. Det vi kunne høre i Østlandssendingen den 29. august 2012, var: «Resultatet av et beredskapssenter på Alnabru kan bli mer tungtrafikk på veiene. – Alnabru går en usikker framtid i møte. Det mener Einar Spurkeland, informasjonssjefen hos godsgiganten Schenker.» Schenker er altså et av de største godsselskapene i Europa. Noe av det samme har også lederen i LO i Oslo sagt, på vegne av de medlemmene de har i forbindelse med jernbane og logistikk. Derfor er det særdeles viktig at vi får etablert et beredskapssenter, men man må stille spørsmål ved klokskapen ved å legge disse to viktige institusjonene omtrent på samme tomt. Kan samferdselsministeren i sitt innlegg si om hun er tilfreds med at regjeringen har gjort dette valget, eller om dette vil få konsekvenser for godshåndtering og jernbanedrift, som man må håndtere på et senere tidspunkt, og som man ikke tilstrekkelig vet konsekvensene av ennå? Jeg vil utfordre samferdselsministeren på dette punktet, slik at vi kan få klarhet i dette nå, for nå er vi i en fase hvor det ikke er for sent å snu. Det ligger alternativer i nærområdet som man fort kan gå over til, bl.a. en tomt ikke så langt unna og en som er noe lenger unna. Det handler om at man er tydelig på hvilke konsekvenser dette vil få. Jeg mener at man også er nødt til å se på konsekvensene for det samferdselsmessige, ikke minst når det nå har kommet frem at det å etablere et beredskapssenter på Alnabru kan ta så mye som åtte til ti år. Det vil få betydelige konsekvenser også for eventuelle videre utvidelser av Alnabruterminalen.


Verdens fattige er selvfølgelig også folk flest. Hvis man hadde sett Fremskrittspartiets forslag bl.a. i landbrukspolitikken de siste årene, ville man sett at er det noe parti som er opptatt av frihandel og å slippe verdens fattige bønder til på det norske markedet, er det nettopp Fremskrittspartiet. Det er en politikk vi kommer til å videreføre, og vi ser fram til Kristelig Folkepartis støtte på store, viktige endringer i norsk landbrukspolitikk.


Jeg tillater meg å stille barne- og familieministeren følgende spørsmål: «Etter dagens regelverk for permisjon for far i forbindelse med barnefødsel får far ikke de fire ukene som er forbeholdt ham, hvis ikke mor har hatt over 50 pst. stilling. Dette gjelder selv om far har hatt full stilling i mange år og forsørget familien. Mener statsråden det er rettferdig at fedre blir avskåret fra full pappapermisjon fordi mor ikke har vært i full stilling?»


Jeg vil begynne med å takke saksordføreren for å ha dratt saken igjennom komiteen og også for et godt og informativt innlegg her i dag. Jeg er også glad for at Sosialistisk Venstreparti løfter denne saken, for dette er en viktig sak som berører mange. Så kan man selvfølgelig si at det at man løfter saken nå, er noe unødvendig all den tid regjeringen allerede har tatt grep i mange av de problemstillingene Sosialistisk Venstreparti tar opp, og vi tar ytterligere grep i revidert nå på fredag. Jeg tror at de fleste som har fulgt og følger denne debatten, ser at det er en tverrpolitisk enighet om at alle ønsker de uføre vel, man ønsker gode og forutsigbare ordninger, men noe av utfordringen med hele Stoltenberg-reformen er: Hva er i utgangspunktet historien – hva lå bak da reformen kom? For målet tror jeg alle deler, det at vi skal ha en uføretrygd som gjør det enkelt å kombinere arbeid og trygd, at de som ikke har noe restarbeidsevne i det hele tatt, skal ha en inntektssikring som er verdig og god. Men samtidig må vi ha et system som gjør at det alltid skal lønne seg å jobbe. Den som er ufør, men kanskje har noe restarbeidsevne, skal fritt kunne benytte den uten å være redd for at det skal gå ut over uføregraden. Det er et viktig premiss. Men det som er noe av utfordringen videre med uførereformen, eller Stoltenberg-reformen, er at det opprinnelig ble fremstilt som at dette var en reform som ingen skulle tape noe på. Det har blitt sagt både fra denne talerstolen og i media, og derfor er jeg veldig glad for at arkitekten bak Stoltenberg-reformen, Arbeiderpartiet, i dag for første gang i merknadene innrømmer at reformen la opp til at noen kom til å tape. Det er slik med mange justeringer. Men det som er det viktige, og som jeg er glad for, er at statsråden har tatt de grepene han kjempet for i opposisjon: det å legge inn en overgangsordning. Det er allerede på plass. Den styrker regjeringen og stortingsflertallet nå, og det er bra. Men så er det også flere andre viktige momenter som Sosialistisk Venstreparti tar opp i forslaget. Det ene går på bruttogrensene for andre ytelser. Det er viktig, for det har aldri vært intensjonen at andre ytelser skal berøres som følge av Stoltenberg-reformen, og der er jeg også glad for at regjeringen har tatt grep – som representanten Lise Christoffersen også var inne på – opp mot bl.a. Husbanken. Men jeg tror vi også må se dette i et litt større perspektiv, for hvordan levevilkårene er for de uføre, handler om mer enn kun hvor mye de får utbetalt i uføretrygd. Det handler om hvilke utgifter man har. Da kan man ikke se isolert på det og se bort fra de andre grepene som regjeringen og stortingsflertallet har gjort, med å redusere avgifter, som gjør at de pengene man har, faktisk strekker til lenger. Det jeg da håper, er at Sosialistisk Venstreparti, som nå viser en god omtanke for de uføre, også kan være med og se på utgiftssiden – mange uføre sliter med å få kronene til å strekke til – og at en kanskje heller kan være noe mer positiv til regjeringen og stortingsflertallets ønske om å redusere avgiftene og dermed bedre vilkårene for de uføre. Som sagt er dette en stor reform. Fremskrittspartiet deler intensjonene bak reformen, men reformen hadde muligens noe preg av hastverk, og det har vi sett flere uheldige utslag av etter at reformen ble implementert nå 1. januar. Da er jeg glad for at regjeringen har tatt grep, og også følger situasjonen nøye og er parat til å ta eventuelt ytterligere grep hvis det er behov for det.


Jeg vil takke for svaret, og jeg forstår av det at statsråden ikke vil gå inn for at kvinner skal straffes. Men norsk rett gir dårlig vern for de feildømte fedrene – de får en dårlig erstatning. Statsråden var selv inne på at de får tilbakebetalt det de har betalt feil i barnebidrag, men i tillegg sliter disse fedrene psykisk også. Man har også vært inne på at norsk rett kan bryte med Den europeiske menneskerettskonvensjon, EMK. Det er flere saker som etter EMK faktisk gir menn rett til ikke bare reell erstatning, men også erstatning for tort og svie. Mitt oppfølgingsspørsmål til statsråden blir da: Ser statsråden at norsk rett kan stride mot Den europeiske menneskerettskonvensjon?


Det er riktig. Dette er ikke mitt konstitusjonelle ansvar overfor Stortinget. La meg bare si hva som står i Soria Moria-erklæringen. Der står det «at det i Nordland VI ikke skal igangsettes petroleumsvirksomhet i perioden. Når den helhetlige forvaltningsplanen foreligger skal det for de øvrige havområdene utenfor Lofoten og nordover, inkludert Barentshavet avgjøres hvilke områder som skal åpnes, og hvilke områder det ikke skal foregå petroleumsaktivitet i». Dette skal bestemmes av Stortinget. Det er det som dekker Regjeringens syn, så langt som vi er kommet nå. Men vi vet at vi står overfor en situasjon der Regjeringens behandling av den forvaltningsplanen som skal legges fram, skal avgjøre hvilke områder som skal åpnes, og hvilke områder som skal lukkes. De områdene som skal lukkes, kan bare gjenåpnes ved et stortingsvedtak.


Stortingsvalget gav en sammensetning av Stortinget som nesten er historisk – i hvert fall etter den annen verdenskrig – i den forstand at det for første gang er etablert et flertall på ikke-sosialistisk side uten at man regner med Senterpartiet. Senterpartiets mangeårige vippeposisjon er omsider avsluttet, og mange av oss er bønnhørt når det gjelder hovedmålsettingen for stortingsvalget. Etter valget har det også skjedd en dramatisk utvikling i norsk politikk, idet den årelange diskusjonen om toblokksystemet og en sentrumsregjering som såkalt blokkuavhengig er avsluttet, og det mer normale – for de fleste land – igjen har blitt situasjonen: Det er i realiteten en vanlig toblokkdeling. Særlig de siste dagers begivenheter har vist dette – i går ved at leder i Senterpartiet, Odd Roger Enoksen, erklærte at Arbeiderpartiet og SV var potensielle regjeringssamarbeidspartnere, og dagens oppslag i Dagsavisen om at tidligere statsminister Jens Stoltenberg, nåværende parlamentarisk leder i Arbeiderpartiet, også ser fremtidsmuligheter i en samarbeidsregjering, et samarbeid mellom Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV. Dermed er toblokkdelingen stadfestet igjen. Jeg tror det er fornuftig. Det gir klarere alternativer. Det gir en klarere politisk kamp, og det gir velgerne langt bedre informasjon og valgalternativer. Det tror jeg er et sunnhetstegn for demokratiet. Det kan også medføre at det blir økt oppslutning ved senere valg når det blir en klarere situasjon for velgerne. Etter valget har det vært diskusjoner om dannelse av ny regjering – det å gjennomføre noe jeg sa mange ganger i valgkampen, nemlig «morn"a Jens». Det har selvsagt vært det som har tatt tid, og det har foregått i ryddige og ordentlige parlamentariske former som jeg syns alle kan være fornøyd med. Venstre, Kristelig Folkeparti og Høyre har forhandlet på Sem. De har laget et dokument, Sem-erklæringen, som grunnlag for en ny regjering. Vi syntes det var trist. Vi syntes det var uklokt at man ikke i begynnelsen i alle tilfelle inkluderte Fremskrittspartiet, som landets tredje største parti. Vi syns det hadde vært mer naturlig, det hadde vært et bedre grunnlag for den videre prosess om vi i hvert fall hadde vært brakt noe mer inn i bildet, i og med at basisen for at de snakket om å danne regjering, var at de innregnet Fremskrittspartiets støtte i Stortinget. Det hadde vært noe mindre kluss og oppstandelse hvis man hadde forholdt seg mer til det politiske terrenget enn til det politiske kartet som man selv hadde tegnet før valget. Da hadde det vært noe ryddigere forhold. Sem-erklæringen ble avgitt, og vi er på mange områder glad for den politiske kursendring som der er varslet. En kursendring som også er gjentatt i Regjeringens erklæring, må jo bety en endring fra det som har vært arbeiderpartiregjeringens politikk. På flere områder går det bra: Det varsles betydelige skatte- og avgiftslettelser – vi vil gjerne ha mer – det varsles konkurranseutsetting, og vi får nå vedtatt det jeg fremmet som forslag første gang i 1983, nemlig om forskjellsbehandlingen mellom bruk av private bedrifter kontra egne ansatte i det offentlige – det skulle ikke merverdiavgiftslovgivningen være noe hinder for. Det vil nå omsider bli gjennomført, går jeg ut fra, fra 1. januar, og det vil bli en revolusjon når det gjelder konkurranseutsetting av offentlig betalte oppgaver og tjenester over det ganske land. Det håper vi vil gi et kvalitetsmessig dramatisk bedre tilbud og redusere kostnadene, fordi vi i alle offentlig betalte tjenester vil nyte godt av konkurransen. Vi ser særlig frem til at dette også skal gjennomføres når det gjelder helsetjenester og eldreomsorgstjenester – hvor man roper på større valgfrihet, større valgmulighet for brukerne – og vi ser frem til større grad av oppfinnsomhet og bedre organiserte arbeidsplasser i den offentlige serviceindustrien nå når den blir konkurranseutsatt. Det gleder vi oss til. Vi er skuffet over at det verken i Sem-erklæringen eller i regjeringserklæringen er åpnet for å gjøre noe for norske pensjonister. Det har vært slik at de har ligget etter. Grunnbeløpet har i mange år vært underregulert. Vi kommer fortsatt til å arbeide intensivt for at grunnbeløpet skal reguleres minst i takt med pris- og lønnsstigningen, og ikke bare «om lag», som nå. Det har faktisk landet råd til. Jeg la merke til at Oddvard Nilsen i replikkordskiftet snakket sterkt om behovet for at det skulle være overskudd. Det er jeg enig i. Det han glemte å si, var at statsbudsjettet også neste år er gjort opp med et overskudd – på over 150 milliarder kr. Det er greit at man alltid skal tenke litt langsiktig og fornuftig, men det betyr i hvert fall at landet har råd til også å tenke litt på dem som ikke kommer til å leve så veldig lenge, nemlig de som i dag er pensjonister. Man burde i hvert fall ha varslet at man vil gjøre noe med det tyveriet som skjer fra gifte pensjonister. Vi kommer til å gjenta under budsjettbehandlingen at vi vil ha langt mindre avkortning enn 25 pst. når det gjelder gifte pensjonister. Den vil vi gradvis ha fjernet helt, slik at vi ser på pensjoner som noe som vi har betalt inn premie for å få, og ikke som en sosial ytelse sånn som den nye regjeringen tydeligvis varsler. Her vil vi ha gjort noe, det har faktisk staten råd til. Det er også med glede vi konstaterer at den nye regjeringen aksepterer at man skal finansiere den forsvarsstruktur som ble vedtatt på vårparten. Jeg hadde faktisk etter den debatten trodd at Arbeiderpartiet – det heter det i trontalen – også ville finansiere den struktur i Forsvaret som ble vedtatt. Det har da ikke den avgåtte regjering gjort, og jeg skjønner at Stoltenberg selv i debatten her har innrømmet at det mangler ca. 3 milliarder kr for å finansiere den forsvarsstrukturen som ble vedtatt. Det regner jeg da med at den nye regjeringen i sitt tilleggsbudsjett vil endre. Så har jeg lyst til å si at det har vært en del diskusjoner om former for regjeringsdannelser, grunnlaget for regjeringsdannelser. Tidligere stortingspresident Kirsti Kolle Grøndahl organiserte et seminar for Stortinget hvor vi drøftet en del av våre parlamentariske styringsformer, bl.a. det å prøve å sikre et større grunnlag av stabilitet for regjeringsdannelser, fordi mindretallsregjeringer har vært ustabile. I den debatten har det vært tatt til orde for å innføre igjen i Norge noe som heter «investitur» – oversatt til norsk betyr det vel et «innstemmingsvedtak», altså at det skal være et flertall som stiller seg bak en ny regjering før den gamle går av og det dannes en ny. Det er det som de facto denne gangen også har skjedd. Det var først etter at Sem-erklæringen forelå og Fremskrittspartiet fikk svar på sine 54 spørsmål til de planlagte tre regjeringspartier – etter en grundig behandling i Fremskrittspartiets organisasjon, hvor våre medlemmer skal ha sin innflytelse gjennom representative organer i partiet – at vi til slutt offentlig gav til kjenne at vi ville støtte dannelsen av en ny trepartiregjering. Derved gikk også den forrige regjering av. Dette har jo utelukkende skjedd utenfor stortingssalen og utenfor Stortinget – mer i det offentlige rom. Det er Fremskrittspartiets syn at vi kanskje burde vurdere også å få forankret denne type dramatiske og viktige hendelser innad i Stortinget ved å begynne å praktisere noe som kalles et «innstemmingsvedtak», eller et godkjennelsesvedtak, i forhold til en ny regjering. For dem som vil vite mer om dette, vil professor Trond Nordby helt sikkert ha mange utlegninger om det og når det gjelder investituret, som ble borte i 1908, men som også har vært del av vårt styringssystem tidligere. På basis av det jeg nå har sagt, vil jeg fremme følgende forslag: «Erklæringen fra Regjeringen Bondevik, basert på Sem-erklæringen og svar på spørsmål fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe, godkjennes, idet Regjeringen har Stortingets tillit.» Det vil være et vedtak i Stortinget som også klargjør hvorfor vi har fått den nye regjering, hva som er grunnlaget. Dette ordet parlamentarisk «grunnlag» er det ikke noen ensidig definisjon på, så la meg heller bruke ordet «basis». Det bør også i Stortingets forhandlinger være klart hvorfor det har vært regjeringsskifte, og hvilket flertall som i realiteten er årsaken til at det blir et regjeringsskifte. Jeg syns noe av det som har vært litt ugreit, er at man fra Regjeringens side liksom har latt som om alle opposisjonspartier er helt like. Det er en markant forskjell mellom Fremskrittspartiet som opposisjonsparti og Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet, idet de andre tre ikke har ønsket et regjeringsskifte. Vi har gjort det, og derfor syns vi det også bør manifesteres gjennom et vedtak i Stortinget.


Nå i debatten tror jeg det er fornuftig å minne om at hensikten med restaurantdrift er å servere oss god mat og god drikke, for når man hører på beskrivelsen av restaurantbransjen, spesielt i interpellasjonen, får man vel et inntrykk av at restaurantbransjen har helt andre formål. Jeg tror beskrivelsen bare delvis er riktig og absolutt ikke representativ, og vi må tross alt huske på at det bare er en liten del av restaurantbransjen som er snusket. Det er faktisk få bransjer som er underlagt flere kontrollorganer som kan avdekke uregelmessigheter. Restaurantbransjen har skattemyndighetenes vaktsomme øyne rettet mot seg, Arbeidstilsynet kommer hyppig på kontroll, og kommunale skjenkekontrollører kommer også hyppig på kontroll. Jeg tror at hvis man skal bekjempe organisert kriminalitet, må man rette oppmerksomheten mer mot helt andre områder, eksempelvis vår flyktning-, asyl- og innvandringspolitikk, enn mot restaurantbransjen. Men jeg innser jo at det er problemer i deler av bransjen, og jeg er enig i de forslagene som Arbeiderpartiet fremmer, og vil stemme for dem. Jeg kan ikke være enig i at det er riktig å gjøre restaurantbransjen ansvarlig for gatevolden i Oslo. Det er jo slik at vold ofte skjer når veldig mange mennesker er samlet på ett sted, og selvsagt når man er påvirket av alkohol. Det er bare en mindre del av alkoholkonsumeringen i Oslo som skjer ved restaurantene. Jeg har registrert at statsministeren og Kristelig Folkeparti har som omtrent det eneste svar når man skal diskutere voldsbruken i Oslo, at restauranter og nattklubber bør stenges en time eller to tidligere på kvelden, slik at enda flere mennesker kan samles i Oslo sentrum når de på samme tid kommer ravende ut av restaurantene og krangler om de samme drosjene. At det skulle føre til mindre vold, føler jeg svært ulogisk. Faktisk er det slik at lange åpningstider på nattklubber fører til at folk går hjem på forskjellig tid, og det blir mindre ansamling av fulle mennesker i sentrum på de samme tidspunktene. En annen løsning for Kristelig Folkeparti er selvfølgelig å ha færre skjenkeløyver, slik at køene blir enda lengre ved de nattklubbene som er åpne, og folk kan stå der og krangle og knuffe for å forsøke å komme inn i nattklubbene, med den risikoen det medfører for at noen slår. At det skulle føre til mindre vold, er også høyst ulogisk. Jeg har registrert at statsråden, positivt nok, ønsker å heve kompetansen og styrke politiet når det gjelder å bekjempe svart økonomi. Han sa det samme i den forrige debatten, positivt nok: Han ville heve kompetansen i politiet og styrke politi og påtalemyndighet for å bekjempe seksuelle overgrep mot barn og kvinner. Og så vil statsråden ha mer politi i Oslos gater og gater i andre byer på kveldstid. Veldig bra! Til alt dette trengs det penger, til alt dette trengs det et skikkelig politibudsjett. Nå har man altså fått et budsjett der det viser seg at overtidsbudsjettet er kraftig redusert, bl.a. i Bergen, og det vil selvfølgelig ikke føre til det ønskede resultat.