Det er opplagt et behov for å finne ut av hva som er rommet for skjønn i spørsmålet om å låne ut eller eksportere våpen eller annet militært materiell til allierte, og om det fins noe rom for skjønn, eventuelt hva slags rom for skjønn. Forslag nr. 2, fra SV, som er lagt fram i debatten i dag, er fra SVs side ikke ment å være et forslag som medfører utmeldelse av NATO, men et forslag ment til å påvise det rommet for skjønn som vi mener det må være når det gjelder spørsmål om utlån av våpen. Det kan ikke være slik at Norge fordi vi er medlem av NATO, er forpliktet til å låne ut militært materiell hvis én i alliansen er i en krig som vi mener ikke har forankring i folkeretten. Da blir vi via bakveien dratt inn i en militær konflikt som vi i utgangspunktet er imot. Regjeringen legger fram saken som om det ikke fins noe rom for skjønn. Her er det bare automatikk. Arbeiderpartiet, som er enig med Regjeringen i sakens realiteter, sier i debatten at dersom Stortinget var blitt konsultert, enten åpent eller i den utvidede utenrikskomite, kunne man ha kommet til en annen konklusjon. Deler utenriksministeren denne oppfatningen?


Innledningsvis kan det være på sin plass å minne om en del føringer som en samlet komite eller et flertall har lagt til grunn gjennom flere komiteers behandling for utvikling av et IT- og kunnskapssenter på Fornebu. Saksordfører Rudihagen var inne på dette, men jeg tror det er viktig, ut fra den replikkrunden vi har hatt, å gjenta noe av dette. Det må være klinkende klart: Stortinget har bestemt at formålet er å skape et senter av internasjonal betydning som skal bidra til ny næringsvirksomhet og nye utdanningsfunksjoner i et samspill mellom forskning, utdanning og næring. Ved næringskomiteens behandling av IT-meldingen i fjor støttet komiteen etablering av kunnskapsintensiv næringsvirksomhet og utvikling av et konkurransedyktig IT-senter på området. Et flertall i komiteen var ikke enig med Regjeringen i at tomtene kunne bys ut på det åpne markedet uten særskilte føringer, men at det skulle legges inn forutsetninger. Potensielle kjøpere eller leietakere må derfor presentere en plan for å tilfredsstille kravene til et slikt senter. Og like viktig: Flertallet mente det var nødvendig å stille til rådighet et landområde som er stort nok til å dekke behovet, og det ble understreket nødvendigheten av å komme raskt i gang med en virksomhet som kan skape en kopling mellom utdanning og utvikling. For Fremskrittspartiet er det viktig at forholdene legges til rette, slik at Stortingets anmodning om å komme raskt i gang kan følges. I den utviklingsprosessen som vil komme, er det viktig med et aktivt samspill mellom staten og privat virksomhet. Staten må ivareta næringspolitiske mål og få mest mulig ut av verdiene staten eier, mens de private er viktige for å gi driv og dynamikk. Staten kan legge inn bygninger og eiendommer i et felles eierselskap med de private aktørene som har de beste planene, og som samtidig stiller nødvendig kapital til rådighet. Taksering av statens eiendommer med IT-føringer gjennomføres i tråd med EØS-regelverket. Avtalen bør utformes slik at staten kan selge seg ut etter en tid, og dermed ha muligheten til å heve en gevinst på verdiøkningen av området. Komiteens flertall, Fremskrittspartiet medregnet, er av den oppfatning at Regjeringens opplegg om å avsette Terminalbygget og omkringliggende arealer på tilnærmet 200 dekar til formålsbestemt IT-relatert virksomhet og undervisningsbruk vil være for lite til å realisere intensjonene med et kunnskapssenter. Vi mener også at den endelige konkrete beslutning om størrelsen må tas i samråd med den gruppering av private aktører som legger fram den beste planen. Regjeringen sier i meldingen at målet er å skape et senter med relasjoner både nasjonalt og internasjonalt. Det er likevel slik at vi mener de forslagene som ligger i meldingen, ikke vil være tilstrekkelige til å realisere visjonen om et nasjonalt IT-senter av internasjonalt format, slik Stortinget har lagt til grunn. Regjeringens forslag innebærer bare at noen virksomheter flyttes til Fornebu. Det tenkes smått og oppsplittet, ikke helhet, vilje og mangfold. Med det valgte opplegget fra Regjeringen vil vi ikke få et kraftfullt senter på Fornebu, slik flertallet ser det. Det er høyst tvilsomt om opplegget vil virke attraktivt på noen andre sentrale, internasjonale miljøer eller teknologiparker i andre land. Et vellykket kunnskapssenter krever at området er stort nok til å omfatte alle aktører som skal bidra til kunnskapssenteret. Senteret må oppnå kritisk masse angående antall og variasjoner av bedrifter og utdannings- og forskningsinstitusjoner, samtidig som det må legges til rette for et bredt spekter av tjenestetilbud. Det betyr at for å kunne skape et innovativt og internasjonalt attraktivt miljø, må det legges til rette for en omfattende virksomhet, og dermed også et tilstrekkelig areal. Dette gjelder uavhengig av hvem som eier Fornebu-området. Fremskrittspartiet stiller seg positivt til en bred satsing på Fornebu, fordi vi ser at dette kan være en stor mulighet for norsk kunnskapsindustri. Oslo-området er det eneste området i landet hvor det er tilstrekkelig konsentrasjon av kompetanse, kapital og kunder til å utvikle tyngdepunkt av internasjonal dimensjon for visse typer kunnskapsbasert næringsliv. Her kan bedriftene får en god mulighet til å utvikle seg fra mikronivå og til å skape muligheter for krevende samspill. Her vil det også være lettere å få tilgang til den risikokapital som er helt nødvendig for å skape et vekstkraftig næringsmiljø. Det kan bli en betydelig drivkraft for en vellykket, landsdekkende regional utvikling. Et sterkt nasjonalt senter vil, riktig utnyttet, muliggjøre en tilsvarende vekst i regionale kunnskapssentra. Informasjons- og kommunikasjonsteknologien åpner for dette, og det er allerede etablert en rekke relasjoner mellom IT Fornebu og regionale kunnskapssentra, som kan bli pulsårer i en fremtidig nettverksøkonomi. Det ligger et forslag i innstillingen om at den gruppen som legger fram den beste planen for området, også må ha med tiltak overfor regionene. Jeg vil understreke nok en gang at det er viktig å komme raskt i gang. Første skritt i utviklingen av et kunnskapssenter kan være å begynne i Terminalbygningen og høste erfaringer for det videre arbeid. Det er også viktig at det går kortest mulig tid fra aktivitetene i Terminalbygningen starter opp, og til det øvrige kunnskapssenteret kommer i gang. De sterke føringene i merknadene og de forslag som vedtas her i dag, vil gi klare pålegg til Regjeringen. Med disse vedtak vil vi være kommet et langt skritt videre for å starte realiseringen av IT-senteret gjennom konkrete tiltak. Vi har store forventninger til utviklingen på Fornebu og til mulighetene for å skape et nytt kunnskapsbasert næringsliv. Det vil være en stor utfordring for aktørene. Hvis det lykkes, vil det gi Norge flere ben å stå på, fordi det kan skapes et betydelig næringsliv innen de kunnskapsintensive og særlig vekstkraftige næringsområder. En suksess vil ikke basere seg på tilfeldigheter, men være en følge av en bevisst organisering av koblingen mellom læring og næring, mellom forskning og forretning, mellom det private og det offentlige. I en tid i retning av større økonomisk usikkerhet også for Norge forsterkes nødvendigheten av en ny utvikling. Oljeprisfall, lavere kronekurs og høy rente viser at selv vårt land, med alle naturgitte fortrinn, er økonomisk sårbart. Utfordringene er å gripe de nye mulighetene som bys – mens det ennå er tid – og som vil være betydningsfulle for utviklingen av kunnskapssamfunnet. Fremskrittspartiet vil følge den videre prosess med argusøyne.


La meg først få takke for gratulasjonen og returnere den. Det er ekstra hyggelig når den kommer fra en hordalending, og det var godt å kunne ønske Hordaland Venstre tilbake på Stortinget. SV vil stå sammen med alle andre partier som vil gjennomføre tiltak som har en reell effekt mot barnefattigdom. Det er grunn til å minne om at satsingen på det området er langt større i dag enn den var etter forrige borgerlige regjering. Det blir spennende å se hva denne borgerlige regjeringen vil gjøre. Det er flere enkelttiltak som er lagt fram i samarbeidsavtalen, som vi vil støtte. Men jeg finner også grunn til å advare mot en del av de tingene som ligger i regjeringens plattform – særlig knyttet til barnetillegget til de uføre og overgangsstønaden – forslag som Fremskrittspartiet og Høyre tidligere har foreslått, som vil kunne gi mange tusen nye fattige barn, og også gjeninnføringen av kontantstøtte for toåringer, som vil være svært skadelig. Så jeg håper Venstre vil stå sammen med oss i motstanden mot den type tiltak.


På vegne av stortingsrepresentantene Arne Sortevik, Bård Hoksrud og meg selv vil jeg fremme representantforslag om utredning om mulig forlengelse av Flytoget til Sandefjord Lufthavn Torp og Moss Lufthavn Rygge.


Det vi diskuterer nå, er et spørsmål av enormt stor nasjonal betydning. Det handler om eierskapet til framtidens aller mest verdifulle ressurser – om de skal tilhøre noen få redere eller hele folket. Jeg så i Dagbladets nettutgave i går kveld at Høyres representant Frank Bakke-Jensen nektet for at evigvarende kvoter hadde noe med privatisering å gjøre, dette til tross for at i høyesterettssaken som nylig gikk, fikk vi høre fra Fiskebåtredernes Forbund at kvotekjøp var å sammenligne med kjøp av en landbrukseiendom. Vi ser mye lek med ord fra regjeringen. Jeg frykter vel at vi snart vil få høre at dette ikke er et spørsmål om fiskerett, men fiskemulighet. Det vi står overfor, er en privatisering av ressurser. Hvordan kan en kvote ikke være privatisert hvis noen skal eie den til evig tid?


Jeg merket meg at representanten Tingelstad hadde visse problemer med å forklare forskjellen på en lovfestet plikt og en forskriftsmessig plikt, slik som dagens system er. Jeg har innledningsvis lyst til å minne om utgangspunktet for denne saken. Her i Stortinget startet det med et Dokument nr. 8-forslag fra SV, Dokument nr. 8:71 for 1994-95. I det dokumentet konkluderte en med et forslag i tre punkter. For det første åpnet en for at det burde gis en individuell rett til permisjon. For det andre at det burde etableres finansieringsordninger der partene og staten deler ansvaret. Og for det tredje konkluderte en med et forslag om en kommisjon som skulle kartlegge omfanget av etter- og videreutdanning, og som skulle legge til rette for en etterutdanningsreform. Som kjent gjorde Buer-utvalget utredningen. I dag vedtar vi så en individuell rett, selv om vi nå ikke fastsetter noe bestemt omfang eller kvantifiserer det, slik som det var foreslått i Dokument nr. 8-forslaget. Jeg antar at vi vil komme tilbake til det i forbindelse med selve lovfestingen når Stortinget skal vedta den nye loven. Vi angir noen finansieringsordninger, uten at det samlede ansvaret er fordelt på de ulike aktørene. Med denne innstillingen har komiteen på flere sentrale områder foretatt noen viktige veivalg. Jeg vil også påstå at på disse områdene er komiteen ganske konkret, slik at de som skal arbeide videre med innstillingen – departementet, de ulike utdanningsinstitusjonene og partene i arbeidslivet – bør ha ting å gripe fatt i. Med denne innstillingen understreker flertallet at det er ulike måter å tilegne seg kunnskaper på. Selv om det kanskje kan virke pompøst, er jeg også ganske sikker på at denne innstillingen vil gjøre at vi vil få et nytt og utvidet kunnskapsbegrep. Kunnskap er ikke noe som forvaltes på bestemte steder. Disse stedene forvalter et sett av fag og læreplaner, de forvalter ulike metoder og en akademisk tradisjon. Men kunnskap er vesentlig mer omfattende enn det som forvaltes av de ulike utdanningsinstitusjonene, og det er viktig å ta med seg i den videre diskusjonen. Resultatet av denne debatten og innstillingen er nødt til å endre og utvide utdanningsinstitusjonenes ansvar. De skal ikke lenger bare ha ansvar for bestemte aldersgrupper, men skal nå ta del i et kompetanseløft som omfatter hele befolkningen. Universitetene, høyskolene, de videregående skolene og grunnskolene må utvikle utdanningstilbud til andre grupper, grupper som vil ha andre læringsarenaer enn de vanlige studiestedene. Utdanningsinstitusjonene skal også vurdere folks realkompetanse – jeg understreker i forhold til de fag og læreplaner de selv forvalter. Dette må skje på en annen måte enn gjennom det etablerte testings- og eksamenssystemet. Det bør være åpenbart at det må være sammenheng mellom selve utdanningssystemet og testingssystemet – eksamensformene. Folk som har tilegnet seg kunnskap på andre måter enn gjennom det etablerte utdanningssystemet, kan selvsagt ikke prøves etter de samme eksamensordningene. Utdanningsinstitusjonene skal foreta en skjønnsmessig vurdering av kompetansen. Dette stiller krav til en grundig vurdering av egne fag og egne læreplaner, som igjen vil måtte påvirke innholdet i disse planene. Det som primært – jeg understreker primært – er en reform for livslang læring, vil også bli en innholdsreform i hele vårt utdanningssystem, fra grunnskolen til høyere utdanning. Jeg vil våge den påstand at innstillingen på en del sentrale områder er banebrytende. Som flere har sagt tidligere, ønsker vi nå å lovfeste en individuell rett til permisjon. Alle arbeidstakere får en individuell rett. Det er ikke arbeidsgiver som skal avgjøre om en ansatt trenger permisjon for etter- og videreutdanning. Retten skal også omfatte utdanning som ikke direkte er knyttet til arbeidssituasjonen. Dette er et kompetanseløft som skal omfatte alle. Å gi arbeidsgiverne en eksklusiv rett til å avgjøre permisjonssøknader vil være å legge for stor beslutningsmyndighet til tilfeldige arbeidsgivere. Vi i SV har foreslått at retten bør tas inn i arbeidsmiljøloven. I tillegg er det flertallet sier om realkompetanse, en viktig del av reformen. Vi vil få et system der jeg tror den generelle studiekompetansen blir nedtonet. Vi er nok, med denne nye måte å definere kunnskap og kompetanse på, i ferd med å bevege oss mot nedtoning av den generelle studiekompetanse og mer i retning av spesiell studiekompetanse for de ulike utdanningsveiene. Det må bl.a. bli en konsekvens av denne reformen. Vi får et system der en på bakgrunn av realkompetanse, på bakgrunn av annen utdanning, på bakgrunn av arbeidslivserfaring, kan få avkorting i studiene. Vi utvikler et system der arbeidslivserfaring, annen type kunnskap, annen type utdanning, kan bli en del av den formelle utdanningen. Vi etablerer et system der alle skal ha rett til å få vurdert sin realkompetanse, og det er utdanningsinstitusjonene som skal gjøre dette. Vi får individuell rett til grunnskole. Fortsatt er det mange i dette landet som mangler grunnskoleutdanning. Det rent psykologiske ved å gi alle en individuell rett er viktig, og det skal ikke vi nedtone. Det psykologiske i at vi får en individuell rett, vil for mange være viktig for å benytte seg av dette tilbudet. Jeg beklager at det ikke er flertall for å få til en individuell rett til videregående opplæring. Videregående utdanning er helt sentralt, fordi den sertifiserer for yrker, den utdanner til fagbrev, og den gir generell studiekompetanse. Derfor skulle vi i starten av denne omfattende reformen ha sikret – og jeg hadde sett det ønskelig at vi fikk til – en individuell rett til videregående opplæring. På en del områder er vi etter min oppfatning for dårlige. Vi er rimelig uklare når det gjelder økonomi. Vi gir noen anvisninger. Statens lånekasse skal være en viktig finansieringskilde til livsopphold, det skal utvikles et system innenfor Lånekassen som gjør at voksne har muligheten til å benytte seg av dette. Vi sier viktige ting når det gjelder investeringsmidler fra SND – at statlige midler skal brukes i retning av å etterspørre kompetanse, at det skal brukes statlige midler i næringslivet, i små og mellomstore bedrifter, slik at de har muligheten til å etterspørre utdanning. Det er en viktig sak. I tillegg sier vi noe om at partene også skal finne fram til ordninger. Jeg skulle ønske at vi der hadde vært litt klarere med hensyn til det offentlige ansvar. Hadde vi vært det, tror jeg vi hadde hatt større muligheter for å få dette til. Helt til slutt: Om vi skal lykkes, er avhengig av flere forhold. Vi er avhengig av at arbeidsgiverne ikke ser dette som en kostnad, men som et felles løft for å sikre konkurranse og konkurransefortrinn. Vi er avhengig av at utdanningsinstitusjonene utvikler sine tilbud, og at de griper den ballen som nå er lagt, til å utvikle gode utdanningstilbud. Vi er avhengig av å sikre økonomien i dette, og at vi også greier å motivere de voksne til å benytte seg av de tilbud som nå blir utviklet. Jeg tar så opp vårt ene forslag. De forslag som vi er sammen med Arbeiderpartiet om, er tidligere tatt opp.


Jeg må si jeg blir overrasket. Nå har saksordføreren fått sjansen flere ganger til å oppklare dette, og til eventuelt å bekrefte at flertallet i komiteen er enig i det som kommunal- og regionalministeren sa i sitt brev den 27. april d.å. til komiteen. Og da må jeg spørre på nytt, og dette er det springende punktet her: Er det slik å forstå ut fra den merknaden som står på side 2 i innstillingen, at flertallet mener at den negative organisasjonsfriheten i Norge i disse sakene er ivaretatt gjennom menneskerettsloven? Det mener jeg at saksordføreren må avklare, for hvis ikke saksordføreren klarer å avklare det, får ingen av dem som eventuelt skal tolke det som står i flertallsinnstillingen, vite hva flertallet egentlig mener, når saksordføreren på vegne av flertallet har skapt en helt unødvendig usikkerhet. Men nå får saksordføreren sjansen nok en gang til å oppklare dette og til å gjøre det tindrende klart hva flertallet legger i den merknaden.


Dagen i dag kunne vært en gledens dag. Dagen i dag kunne blitt historisk. Dagen i dag kunne vært den dagen Stortinget vedtok en nasjonal strategi for bruk av gass innenlands til industriutvikling, verdiskaping og sysselsetting. Dagen i dag kunne blitt den dagen norsk industri og norsk næringsliv har ventet på i årevis for å få tatt i bruk våre enorme gassressurser både som energikilde og råstoff. Men slik ble det ikke! Regjeringspartiene og SV har nå inngått en allianse som trenerer utviklingen av Norge som gassnasjon i flere år. Stortinget har ventet i to og et halvt år på at to regjeringer skulle ferdigstille den såkalte gassmeldingen. Resultatet var ikke imponerende, men Stortinget fikk i alle fall en slags virkelighetsbeskrivelse det hadde gått an å bygge videre på. – Og det har også noen av oss gjort. At partiet SV, som vi alle vet er allergiske mot gass, og som er imot det aller meste av industri i dette landet, motarbeider det å ta gassressursene i bruk, må ikke komme som noen overraskelse på noen. Når partiet Kristelig Folkeparti, som nærmest har en religiøs motstand mot gasskraft, og som i vinter har vist for all verden at de ikke har noe som er i nærheten av en energipolitikk, trenerer industriutvikling og verdiskaping, overrasker ikke det heller. Men at partiet Høyre skulle være med på å hindre utnyttelse av våre gassressurser på denne måten, er både forbausende og skuffende. Partiet Høyre, som gjennom mange år har framstilt seg selv som næringslivspartiet framfor noen, viser nå sitt sanne ansikt, når de bevisst er med på å utsette bruk av våre gassressurser til industriutvikling og verdiskaping i årevis. Og jeg registrerer nå med beklagelse at mange av de planene som industrien hadde, både i Grenland-området og andre steder, må skrinlegges eller i beste fall utsettes. Fremskrittspartiet vil legge forholdene til rette for at både næringsliv, industri og det norske folk skal få nyte godt av våre enorme gassressurser. Det er derfor nødvendig med infrastruktur for å få distribuert gassen til de steder der industrien og næringslivet kan nyttiggjøre seg den. Vi fremmer derfor forslag om at utbygging av hovedrørledninger for gass gjøres til et myndighetsansvar. Vi foreslår videre å opprette et statlig selskap som skal foreta vurderinger, utredninger og finansiering av infrastruktur for gass, og at selskapet tilføres 5 milliarder kr i egenkapital i første omgang. Det er i dag en rekke industribedrifter som er interessert i å ta i bruk gass både som energikilde og som råstoff, og flere vil det bli dersom vi får infrastrukturen på plass. De fleste av disse industribedriftene er ikke på egen hånd i stand til å foreta de investeringer som er nødvendig i infrastruktur, og dette skyldes selvfølgelig at volumene for hver enkelt blir for små. Det er derfor avgjørende at staten stiller opp og tar ansvar for denne infrastrukturen, noe som også staten har gjort når det gjelder infrastruktur på strøm. Vi ser for oss at det statlige selskapet i stor grad får det samme ansvar for gassdistribusjon som Statnett i dag har for sentralnettet i strømforsyningen. For å få opp volumene i distribusjonen av gass, selvfølgelig i tillegg til å bedre kraftbalansen, må man snarest også bruke gass til kraftproduksjon. Det er i dag gitt tre konsesjoner på utbygging av gasskraftverk i Norge: i Skogn, på Kårstø og på Kollsnes. Ingen av disse er foreløpig tatt i bruk. Det er flere årsaker til dette. Både gasspriser og strømpriser har selvfølgelig hatt en betydning, men den viktigste årsaken er likevel den politiske usikkerheten bl.a. rundt framtidige utslippskrav og kostnadene ved slike krav. Og i tillegg er selvfølgelig infrastruktur avgjørende for å få i gang Industrikraft Midt-Norges prosjekt i Skogn. Det er også selvfølgelig avgjørende for dem som skal bygge gasskraftverk, at alle økonomiske fakta er på bordet før en investeringsbeslutning kan foretas. Stortinget vedtok 9. mars 2000 at norske gasskraftverk skulle ha de samme rammebetingelser som andre innenfor EØS-området. Det virker ikke som om de aktører som har fått konsesjoner, har særlig tillit til dette, og jeg forstår dem veldig godt. Man kan bare lese innstillingen vi behandler i dag, hvor Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet står bak et liknende forslag. Høyre har også her dessverre falt av lasset. Vi i Fremskrittspartiet vil i tillegg at kostnadene ved eventuelle særnorske utslippskrav må dekkes av dem som lager slike konkurransehemmende krav, nemlig den norske stat. Vi vil i tillegg legge forholdene til rette for ytterligere konsesjoner for gasskraftverk, i tillegg til de tre som er gitt. Interessante områder for dette er eksempelvis Grenland, Østfold, Risavika i Rogaland, Mongstad og Tjeldbergodden, men også andre steder kan være aktuelle. Det er dessverre et faktum at den politiske usikkerheten rundt gasskraftverkene ikke på noen måte er fjernet ved behandlingen av denne meldingen. Det er meg komplett ubegripelig at flertallet i denne sal ikke vil bruke våre gassressurser til kraftproduksjon. Denne misforståtte symbolpolitiske miljøpolitikk eller, rettere sagt, mangel på miljøpolitikk, er jo den direkte årsak til at vi må importere store mengder sterkt forurensende kullkraft og atomkraft. Jeg vet ikke om «strutsepolitikk» er et parlamentarisk uttrykk, men jeg finner dessverre ikke noe uttrykk som er like dekkende. Det er også helt greit for stortingsflertallet å bruke store mengder energi i trykkstøtte for å pumpe gassen ut av landet, for senere å importere kraft som er produsert fra den samme gassen. Og også her forsvinner store mengder energi i overføringsnettet. Jeg stod på denne talerstolen for litt over tre år siden ved behandlingen av energimeldingen og sa at det lille man hadde fått til med hensyn til gassbruk i Norge, snarere var fått til på tross av sentrale myndigheter enn ved hjelp av sentrale myndigheter. Og jeg beklager at dette er enda mer sant i dag. Behandlingen av energimeldingen for tre år siden var det som initierte at vi skulle få en skikkelig helhetlig strategi for bruk av gass i Norge. Nå, tre år senere, kan jeg dessverre konstatere at vi fortsatt står på stedet hvil, og vil gjøre det i minst to år til. Jeg synes det er ganske utrolig at en energistormakt som Norge er, klarer å rote det til for seg på denne måten og ikke griper de enorme muligheter vi har. Vi kunne i dag gitt startskuddet for en stor satsing på bruk av gass i Norge og gjort denne viktige energiressursen tilgjengelig for store deler av landet. Slik ble det dessverre ikke. Meldingen omhandler også hydrogen som i framtiden skal bli en av våre viktigste energibærere, og jeg er tilfreds med at et enstemmig storting går inn for å nedsette et nasjonalt hydrogenutvalg som skal formulere nasjonale mål og nødvendige tiltak for å utvikle hydrogen som energibærer og virkemiddel for innenlands verdiskaping. Jeg er også tilfreds med at Stortinget ber Regjeringen om å ta et initiativ til et grønt sertifikatmarked, som skal behandles i Stortinget senere. Vi vil selvfølgelig komme tilbake til dette senere, men det er avgjørende for oss hva som skal omfattes av dette sertifikatmarkedet, og at det internasjonalt er bredest mulig forankret. Jeg vil med dette ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.


Representanten Fossum innledet med å peke på at hun er veldig fornøyd med at proposisjonen nå har bidratt til å fjerne mange av usikkerhetsmomentene rundt Bjørvika-alternativet. Representanten sier videre at det synes å være full kontroll vedrørende kostnadene ved en eventuell bygging i Bjørvika. Jeg vil gjerne stille noen spørsmål til representanten. Jeg har fått med meg at representanten Fossum i media har sagt at det her ikke dreier seg om rammer, men her dreier det seg om anslag. Kan representanten Fossum på noen slags måte gi garantier i forhold til prisutvikling i Bjørvika? Tror representanten Fossum at de anslagene som ligger i proposisjonen på 1,8 milliarder kr, er tilstrekkelig for å få ferdigstilt et monumentalt bygg i Bjørvika? Representanten Fossum er også opptatt av fredningsvedtaket vedrørende stasjonsmesterbygningen på Vestbanen. Og da har jeg et spørsmål: Hvis man nå skulle gjøre arkeologiske funn, eventuelt i Bjørvika, i forbindelse med prosjektet, vil representanten Fossum da reversere sin interesse for Bjørvika og falle tilbake på sitt primære ønske, som er Vestbanen? Jeg har også interesse av å spørre representanten Fossum om hva som har skjedd i forhold til fjorårets behandling, hvor det eneste argumentet Arbeiderpartiet den gangen hadde for å gå for Bjørvika, var byutvikling. Men det som ligger på bordet i dag, inneholder ikke noe om byutvikling. Sånn sett har all argumentasjon fra fjoråret falt bort. Så nå må det finnes nye argumenter for at Arbeiderpartiet går inn for det dyreste og mest pengeslukende alternativet.


Jeg har faktisk litt lyst til å rose statsråden. Vi har et bra vern i Norge. Vi hadde også et bra vern under den forrige regjeringen. Jeg er meget glad for at statsråden i dag sier at man skal sette ned et ekspertutvalg for på nytt å gå igjennom alt som har med stråling å gjøre. Det er viktig, for ting er i utvikling, og ting står ikke stille. Men jeg tror det blir veldig vanskelig hvis man skal utlove noen garantier for at ingen skal kunne bli skadet, når vi vet i hvor stor grad følsomheten for stråling varierer fra menneske til menneske. Det er jo der det store problemet ligger: Hvordan skal vi kunne få til et vern som ivaretar alle i samfunnet, når følsomheten er så variabel som den er? Går vi ut for å samle inn kunnskap og rapporter om strålefare og stråleproblemer, vil vi se at om vi henter inn 100 rapporter, slår de hverandre omtrent i hjel. Det er veldig ulike oppfatninger om hva som er riktig, og hvor grenseverdiene skal ligge. Det er ingen tvil om at vi trenger langt mer forskning på dette området. Å krangle om grenseverdier blir i prinsippet ganske håpløst når vi ikke har på plass en forskning som kan bekrefte eller avkrefte om stråling er skadelig – da med utgangspunkt i hvor følsomt hvert enkelt menneske er. Å sette en grense på det nivået eller det nivået uten å ha på plass en slik type forskning først blir meningsløst. Så kan man krangle om grenseverdier så lenge man vil, men det er faktisk ved å få forskning på plass at man får reelle grenser å forholde seg til som ivaretar vår egen befolkning. Statsråden var så vidt inne på internasjonale regler og Russland, og om man overholder grenseverdiene der. Da kan jeg bekrefte at det gjør man ikke. Der sender man med så sterke signaler at i hvert fall der jeg bor, har jeg ikke lenger Telenor, NetCom eller andre norske selskaper. Det eneste jeg kan ringe over, er Russland. Så at de bryter internasjonale avtaler, er det ingen som helst tvil om. Jeg er litt uenig med interpellanten som sammenligner med asbest. Vi vet alle hvilke skadeproblemer man hadde med asbest en gang i tiden, men jeg vet ikke om det er relevant å sammenligne ulike typer trådløse nettverk, mobiltelefoner og baser med asbest. Asbest er et støv som man kan få i seg, og som kan utvikle kreft. Stråler er noe helt annet. Uansett hva vi velger å gjøre, er det altså slik at trådløse nettverk i alle sine former, mobiltelefoner i alle sine former har kommet for å bli. De er der i dag, de vil være der om ti år, de vil være der om 20 år. Men det betyr ikke at ikke vi skal gjøre en jobb gjennom forskning, som skal ivareta de fleste av oss, helst alle. Men det er vanskelig, for vi vet at vi har ulik følsomhet for stråling. Derfor må vi legge ned en mye større innsats når det gjelder forskning.


Jeg ser meg dessverre nødt til å stille justisministeren følgende spørsmål – men i og med at hun er sykmeldt, er jeg glad for at det er statsråd Lilletun som skal svare: «Politimesteren i Vest-Agder går nå inn for å innskrenke polititjenesten i Flekkefjord kommune. Flekkefjord politistasjon skal være stengt på dagtid søndager, samt mellom kl. 23.00 – 07.00 hver ukedag. Dette er et stort og betydelig tilbakeskritt for polititjenesten og beredskapen i Flekkefjord, som også får ringvirkninger overfor de nærliggende kommuner. Hva vil statsråden gjøre for å hindre dette?»


Det kunne ha vært interessant for Stortinget hvis én statsråd kunne svart på det vedkommende ble spurt om. I hovedspørsmålet fra representanten Hoksrud var spørsmålet følgende: Er statsråden tilfreds med at 640 kB kan karakteriseres som bredbånd? Er det ikke å lure folk, kommuner og fylker når man sier at man har en dekningsgrad på 99 pst., når man opererer med at bredbånd er 640 kB? Når man i Sverige opererer med 2 MB for å karakterisere det som bredbånd, når man i enkelte kommuner i Norge opererer med en målsetting om 10 MB for å karakterisere det som bredbånd, opererer denne regjeringen med en standard på 640 kB, som ikke er framtidsrettet overhodet. Da synes jeg det er rett og rimelig å kreve et svar fra statsråden: Er det rett og slett målsettingen at bredbånd er 640 kB? Da har ikke Regjeringen fulgt med i timen.


Jeg tar for øvrig opp forslaget som er omdelt i salen.


Ingen bør i noka sak ha ei smertegrense knytt til korkje rykte eller rapportar i ei avis. Derfor ser eg fram til å få dokumentasjon på kva som stemmer, og eg reknar med at forsvarsministeren vil ta det opp i innlegget sitt i dag, og at det vil kome informasjon til Stortinget og andre om kva som er dei faktiske forholda.


Statsråden har vært med på en økning av bevilgningene til kvalifiserende forkurs ved universiteter og høyskoler her til lands. Fremskrittspartiet betviler ikke at det er et stort behov for disse kursene all den tid grunnutdanningen ikke holder den nødvendige kvalitet. Behovet for generelle kvalifiseringskurs bekrefter denne oppfatningen, som synes å være forankret både i undersøkelser fra Norge og fra utlandet, og spesielt siden våre studenter ikke lenger har carte blanche til å søke studier i utlandet. Spesielt bekymringsfullt er det innenfor matematikk, der kun 15 pst. har den nødvendige minst ett års fordypning på mellomtrinnet. Det store behovet i norsk utdanning er en kvalitetsforankring av skolens innhold og elevenes utbytte, uavhengig av foreldrenes økonomi eller formuesforhold, og ikke i samme grad skolefritidsordningen, som synes å være et stort punkt. Fremskrittspartiet vet at statsråden i større grad er opptatt av de organisatoriske rammetiltak. Det er her statsråden vektlegger sin såkalte utvikling av den norske skolen. Når vil statsråden rette blikket mot innholdet og den kvalitet som finnes i dialogen mellom lærer og elev? Ser statsråden at en bedre faglig kvalitet gir eleven bedre utbytte av skoledagen, samtidig som det sparer den enkelte elev og samfunnet for unødvendige kostnader til prekvalifisering ved opptak til høyere utdanning?


Fremskrittspartiet mener at Norge har naturgitte forhold som muliggjør høsting av marine ressurser på en god og effektiv måte. Det ble i fjor eksportert fisk og fiskevarer for til sammen 30 milliarder kr. Vi mener derfor at fisk og marine produkter har potensial til på sikt å kunne utvikle seg til den viktigste eksportnæringen. Derfor er det viktig å legge til rette for en bærekraftig utnyttelse av fisk, skalldyr, sjøpattedyr, skjell, tang og alger. Men Fremskrittspartiet mener at dereguleringen og liberaliseringen av fiskerinæringen går for langsomt. Det som burde være en effektiv og frittstående næring, er fortsatt preget av en mengde offentlige tiltak, reguleringer og lovpålegg. Det er maktpåliggende for oss å presisere dette, selv om vi erkjenner at fiskerinæringen må reguleres til en viss grad, bl.a. fordi ingen har naturlig eiendomsrett til havets ressurser. Likevel synes vi at det er for stor avstand mellom en fornuftig regulering basert på å sikre konkurransefrihet innen næringen, og dagens mengde reguleringer, forskrifter og regler. Sjøpattedyr er en del av det økologiske systemet. En fornuftig beskatning vil ha positive konsekvenser for bestanden av en rekke fiskeslag. Bestanden av sel, bl.a. i Øst- og Vestisen, er nå blitt så stor at den er i ferd med å bli en alvorlig trussel for enkelte fiskebestander, og har faktisk vært det ganske lenge. Derfor vil Fremskrittspartiet arbeide for en økning av selfangsten gjennom å etablere en avtale med Russland om dette. I denne forbindelse kommer vi ikke utenom å nevne den norske vågehvalfangsten. Denne fangsten bidrar til å skape lønnsomme arbeidsplasser for fangere, produsenter og tilhørende næringer langs kysten. Vi vil også her minne om Fremskrittspartiets Dokument nr. 8-forslag hvor vi ber Regjeringen omgående oppheve Norges selvpålagte eksportforbud av produkter fra vågehval, en sak som er til behandling i komiteen. Fremskrittspartiet mener det er altfor strenge vilkår når det gjelder tildeling av konsesjon for havbruk/oppdrett, og at dette virker negativt for næringen. Vi er primært av den oppfatning at konsesjonsordningene skal fjernes, og at begrensningene kun skal være de som følger av forurensning og veterinære hensyn. Det naturlige må være å arbeide for at de kommuner som har naturgitte forhold for havbruk/oppdrett, skal tilrettelegge i sine reguleringsplaner for slik næringsvirksomhet. Vi mener videre at fôrkvoter innen denne næringen er et utidig inngrep i den enkelte bedrift og derfor må bringes til opphør. Skal vi få den vekst i denne næringen som etterstrebes for årene som kommer, må Norge få til en mye bedre lakseavtale med EU enn tilfellet er i dag. Som kjent skal det høsten 2001 forhandles om ny lakseavtale som skal iverksettes i juni 2002. Mange aspekter ved lakseavtalen må omarbeides eller fjernes ved de nevnte reforhandlinger. Når det gjelder fiskeriavtalen, vil Fremskrittspartiet gå inn for at næringsavtaler og annen selektiv virkemiddelbruk må avvikles, unntatt når det gjelder tilskudd til selfangst. Vi mener at selv med endrede fiskekvoter for fiskeslag i 2001 vil det være gode vilkår for næringen. Vi vil derfor som et alternativ åpne for en annen organisering og struktur som kan gi en bedret avkastning av det vi kan kalle fiskeformuen. Fremskrittspartiet vil også understreke betydningen av å ha et næringsperspektiv på fiskerinæringen. Vi mener derfor at distriktspolitikk og kompetansehevende tiltak må ivaretas bl.a. gjennom det ordinære virkemiddelapparatet og utdanningsinstitusjonene, uavhengig av næring.


Justisministeren pratet om høye og mørke. Det skal ikke så mye til at man er høyere enn justisministeren, men at jeg er mørk, kan jeg i hvert fall ikke bli beskyldt for! Jeg hadde håpet at justisministeren hadde kommet hit med litt mer klar og tydelig vilje til å komme med midler for å få på plass dette. Justisministeren prater om at Fremskrittspartiet kunne ordnet opp da vi satt i regjering. Vi har aldri sittet i regjering, selv om det høres sånn ut, men vi var en del av et flertall. Så vidt jeg vet, kom forskriften i 2007. Da var det fortsatt den rød-grønne regjeringen som styrte butikken. Når statsråden sier at han vil vente og se hva brannutdanningsutvalget kommer med av konklusjoner i 2012, synes jeg det er litt interessant å lese hva man faktisk i dag sier for 2012. Bamble kommune er jo en kommune som er styrt av Fremskrittspartiet, så det kan vel kanskje være derfor de ikke har fått plasser – men i det jeg leser her, står det i hvert fall: «I 2012 skal det gjennomføres 16 grunnkurs deltid som skal være sluttført innen 1. desember 2012. Det er allerede gjennomført opptak og opptaksmelding er sendt ut til de respektive kommuner/regioner. Din kommune/region fikk ikke tildelt kurs.» Dette er 2012. Det betyr altså at man legger opp til den samme utdanningen i 2012 som vi har hatt i 2011, som viser at bare i Telemark er det 150 personer som skulle hatt grunnkurs for deltidsansatte i brannvesenet. Det er 150 personer som når ulykken er ute, eller når vi har en annen grunn som gjør at man er avhengig av brannmenn «ute i krig», som representanten Trældal sa, skulle hatt utdannelse, men som ikke får det – og som, mange av dem, heller ikke vil få det før fristen går ut, og forskriftens krav om at alle skal ha utdannelse, går ut. Det betyr da sannsynligvis at det vil være mange mennesker som ikke vil ha den utdannelsen. Med den takten som justisministeren og det politiske flertallet og regjeringen legger opp til, vil det altså være flere tusen brannfolk som ikke vil ha mulighet til å få den nødvendige utdannelsen. Det er jo det dette handler om. Og det er småpenger å klare å sørge for at man får på plass disse kursene, det er ikke kapasitetsproblemer eller andre ting. Det er ren og skjær økonomi som er grunnlaget for at man ikke kommer videre og sørger for at alle får den utdannelsen de skulle hatt, og som vi faktisk burde gi dem for at de skal være best mulig rustet til å gjøre den jobben de gjør, når det skjer noe som gjør at de må rykke ut. Det står også her – det er også til kommunen – når det gjelder beredskapsutdanning trinn 1 – deltid: «Vi viser til deres søknad (…). Skolens budsjettmessige forhold for inneværende år tillater ikke oppstart av flere deltidskurs i 2011. Skolen har plukket ut de to deltidskursene som har fått opptaksmelding om kursstart i 2012. Dersom noen av disse 2 takker nei, vil skolen ta nærmere kontakt.» Det er det svaret kommunene får rundt omkring. Det betyr at det er mange frustrerte brannfolk ute som gjerne ville hatt utdannelse, og som kunne fått utdannelse, hvis justisministeren og regjeringen hadde lagt noen flere midler på bordet. Så jeg håper i avslutningen at justisministeren også ser at det er fullt mulig å gjøre det – det er mulig å følge opp det kravet og det lovverket som vi har bestemt innenfor dette området – og at han nå vil si at dette vil han se nærmere på, og sørge for at det blir en utvidelse utover de 16 kursene som er i 2011, og de 16 kursene som nå er foreslått for 2012, at han faktisk kommer med mer penger, slik at brannfolk får en god utdannelse og er rustet til å gjøre jobben de skal gjøre for samfunnet.


Jeg synes det er viktig at dette engasjementet finnes i alle partier, men jeg synes ikke de forslagene som fremmes i dette dokumentet, er veldig presise ut over å forsterke den kursen som regjeringen allerede har lagt. Vi har en strategi, og den kommer til å bli ytterligere omtalt i meldingen som kommunal- og regionalministeren skal legge fram. Vi som har ansvaret for utdanning, kommer hele veien til å ha som forventning til de institusjonene vi har ansvar for, at de nettopp skal delta i desentralisert utdanning, komme med stadig nye tilbud og utvikler sine nettløsninger. Jeg mener at vi selvfølgelig skal sørge for at vi holder det trykket oppe uansett, men at vi har en strategi. Det opposisjonen foreslår, er egentlig ikke noe prinsipielt ut over det. Regionalministeren kommer tilbake til sin vinkling på dette, så vi har en høy oppmerksomhet rundt dette.


Flere har nevnt fra talerstolen her i dag at landet vårt er i en spesiell situasjon. Spesielle situasjoner krever spesielle løsninger. Det var sånn den rød-grønne regjeringen møtte finanskrisen. Det er ikke tilfellet nå. Tvert imot brukes det stor kraft i debatten her i dag på å avvise nettopp situasjonsspesifikke løsninger, gjennom f.eks. å forbedre permitteringsregelverket, som det i dag har blitt argumentert veldig godt for. Vi vet at de svenske erfaringene, Sverige har jo ikke hatt et regelverk tilsvarende vårt, viser at det ikke er sånn at folk nødvendigvis bytter beite – at industriarbeidere begynner med andre ting når det blir nedgang i industrien. De svenske erfaringene viser at når folk blir sagt opp, ja så kommer de tilbake til samme bransje, men da som innleide løsarbeidere istedenfor som fast ansatte. Men regjeringen vil ikke møte en spesiell situasjon med spesielle løsninger. Heller enn en aktiv næringspolitikk framholdes passivitet gjennom næringsnøytralitet, men markedet er ikke egnet til å løse problemer som markedskreftene selv har skapt. Det er de ikke, det har de aldri vært, og det kommer markedet heller aldri til å være i stand til. Selv om landet vårt er i en spesiell situasjon nå, er det slående at veldig mange flere havner i en vanskelig situasjon hver gang Høyre styrer landet. Sist Høyre hadde regjeringsmakt, var også arbeidsledigheten rekordstor, samtidig som veldig få nye arbeidsplasser ble skapt. Vi hører ofte at det var så krevende å overta arven etter de rød-grønne. Jeg vet ikke om det kan kalles krevende å overta styringen av et land med historisk lav arbeidsledighet. Jeg vet ikke om det kan kalles krevende, men jeg er overbevist om at det er noe med ideene som svikter, de politiske og ideologiske ideene om at markedets usynlige hånd skal ordne opp i arbeidsledighet, i klasseskiller, i kjønnsmakta – for det kommer aldri til å skje. Det er sosialistisk politikk, det er styring, det er mål, vilje og handling som gjør oss i stand til å møte vår tids største utfordringer, og da må vi ha spesielle løsninger i en spesiell situasjon.


Siden jeg ser Trine Skei Grande stå på talerlisten, vil jeg bare be om at det forslaget som er framsatt fra Venstres side om å stoppe uttransportering til Hellas, blir omgjort til et oversendelsesforslag, slik at vi får behandlet det på en skikkelig måte. Bakgrunnen er veldig enkel, og det er at prinsippet og selve forutsetningen for at vi skal la andre land behandle asylsøknadene til Norge, nemlig det landet de kom først til, baserer seg på selve prinsippet om at forutsetningen om at EUs reglementer og direktiver, som handler om prosess, om behandling, om hvilken status det er som skal legges til grunn for å få opphold, faktisk oppfylles. Da er er det altså sånn at FNs høykommissær for flyktninger og menneskerettsorganisasjoner advarer mot å sende folk tilbake til Hellas. Bakgrunnen for det er todelt. Det ene er at antallet som får behandlet søknadene sine, er omtrent 1 pst. av dem som faktisk er søkere. Det andre er at de som får innvilget sine søknader, ligger på omtrent 1 pst. av dette igjen. Det er altså på et nivå som ligger langt under det sammenlignbare land som Storbritannia, Sverige, Danmark eller Norge, for den saks skyld, gir. En annen bakgrunn for at dette er trøblete akkurat nå, er at Den europeiske menneskerettighetsdomstol allerede har sagt at det er i strid med menneskerettighetene å sende enslige mindreårige asylsøkere tilbake til Hellas. Derfor gjør ikke Norge det, på linje med andre land. Nå er det saker som er oppe til behandling både i Den europeiske menneskerettighetsdomstol og i EUs egen domstol. I påvente av dette har Storbritannia utsatt utsendelse av flyktninger og asylsøkere. Derfor mener jeg at det ville være riktig å stoppe denne utsendelsen. Særlig prekært er dette for barnefamilier. Men regjeringen ved justisministeren har varslet at dette er noe som regjeringen ønsker å vurdere på en skikkelig måte. Da ønsker jeg å oppfordre Venstre til å la være å behandle denne saken nå, men la den undergå en skikkelig behandling, for det synes jeg denne saken fortjener.


Jeg vil egentlig stille samme spørsmål til statsråden som jeg stilte til Marit Arnstad i sted. Hun er veldig opptatt av at vi ikke skal kaste blår i øynene på folk, som hun beskriver det, nemlig ved å sette en høyere kvote for lisensjakt enn det man egentlig forventer å ta ut. Spørsmålet er om statsråden er enig i dette. Ønsker hun å beholde dagens ordning, der man setter et høyt tak, men har en forventning om at man i realiteten tar ut et lavere antall rovdyr? I så fall tror jeg kanskje at man burde kommunisere det enda tydeligere ut fra både statsråden og miljømyndighetenes side og fra hele forvaltningens side. Eller skal regjeringen komme Marit Arnstad i møte og sette et mye lavere kvotetak på antallet dyr man ønsker å felle, men til gjengjeld sette et tak som man har til hensikt å nå opp til?


Jeg har først lyst til å si at siste delen av statsrådens resonnement deles fullt og helt av SV. Jeg er også glad for at statsråden slo fast at avtalen som er inngått med partene i arbeidslivet om å redusere sykefraværet, står fast. At ytringsfriheten gjelder, er greit, men jeg vil spørre statsråden om han ikke mener at det er lurt at de som har inngått en slik avtale, i så fall benytter den med litt klokskap og omtanke, og ikke oppfører seg slik at det ved første korsvei sås tvil om den. Det er nemlig et flertall på Stortinget som kunne tenke seg å støte dette om ganske raskt hvis ikke Regjeringen nå står fast på avtalen og viser trygge holdninger til dette. Så til et annet viktig tema, og det er omstilling og privatisering. Vi i SV har lyttet med interesse til hva statsråden har sagt bl.a. i trontaledebatten, og vi har registrert at det har vært faglig tyngde og integritet i det statsråden har sagt, på tross av den store politiske uenigheten det er mellom SV og Høyre på dette punktet. Men vi frykter at statsråden er en ulv i fåreklær, særlig fordi vi nå ser hva som skjer i Stortinget. For her, i sene nattetimer, gjøres det vedtak der bl.a. Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet i samferdselskomiteen har vært med på å gjøre Posten, NSB og Luftfartsverket om til AS uten i det hele tatt å ha diskutert det med administrasjonen eller de ansatte. Og da har jeg lyst til å ta opp det statsråden sa i sitt innlegg i trontaledebatten: «Det fjerde og siste hovedprinsippet i moderniseringsarbeidet er at det må forankres hos de ansatte. Gode offentlige tjenestetilbud forutsetter entusiasme og pågangsmot hos dem som yter tjenestene. En prosess som de ansatte i verste fall er imot, og i beste fall bare halvhjertet er med på, vil ikke føre til målet. Vi vil derfor legge stor vekt både på å lytte til de ansattes organisasjoner og å trekke dem sterkt inn i arbeidet.» Vil statsråden følge dette opp i forhold til sine partikolleger og fortelle at en slik prosess som vi nå har vært vitne til, ikke er akseptabel?


Jeg vil rette honnør til interpellanten, Grung, for å bringe en viktig debatt opp på dagsordenen. Fedme er en medisinsk tilstand der overflødig fett kan ha negativ effekt på helsa. En barne- og ungdomstid når man er alvorlig overvektig, kan være – bokstavelig talt – en tung belastning for den det gjelder. I 2010 var 22 pst. av landets tredjeklassinger i kategorien med fedme eller overvekt. Jeg vet litt om hvordan det er å være stor – eller overvektig, om du vil. Det føler jeg på kroppen, og jeg kjenner meg godt igjen i utfordringene som til stadighet er gjenstand for diskusjon. Min oppfordring er derfor: Gjør som jeg sier, ikke som jeg har gjort! Min vekt la ingen demper på mine barne- og ungdomsaktiviteter. Jeg deltok i alle. Det var først da bevegelse ble byttet ut med yrkesliv, møter og wienerbrød, de for mange kiloene kom sigende – sakte, men sikkert. Og tro meg: Livet her i dette huset kan også bidra til at det ikke er en slim-fit-modell man kikker etter hvis man stikker innom en herreforretning som har spesialisert seg på å selge klær til store gutter. Barn som helt ned i barneskolealder daglig lever med følelsen av at kroppen ikke fungerer til det hodet ønsker å være med på av aktiviteter som andre barn og unge deltar i, som gym på skolen, løping eller dansing, har en ekstra psykisk belastning å leve med. Det er ikke gøy å delta på ballett om det ikke finnes klær i alderstilpasset størrelse å få tak i. Det er ikke morsomt for et barn til stadighet å bli plukket ut sist til laget på kanonball i gymmen fordi man ikke rører seg raskt nok eller løper fort nok. Det i seg selv oppleves som utilstrekkelighet, og man mister følelsen av å være en del av det sosiale fellesskapet. Vi vet at psykiske lidelser kan gi fedme og overvekt, samtidig som vi vet at fedme og overvekt i seg selv gir økt risiko for depresjon og psykiske lidelser. Å behandle fedme og overvekt hos barn er ingen enkel sak. Skolen er en viktig arena for forebygging, men dette er i hovedsak et familieanliggende, og vi må nå frem til barna via foreldrene. Hele familier må omstille seg når det gjelder kosthold, men også når det gjelder fysisk aktivitet. Foreldrene må være gode rollemodeller og sette klare grenser for sine barn, og samtidig vise hvilken glede fysisk aktivitet kan gi. Mestring gjennom morsomme hverdagsaktiviteter kan være tur i skog og mark, spille fotball på løkka og gå tur til fots eller ta sykkelen fatt for å komme seg til skolen. Det er dessverre ikke sjelden vi hører om trafikkaos rundt landets mange barne- og ungdomsskoler som følge av at foreldre henter og kjører sine barn til og fra. Dessverre gjøres dette også fordi foreldrene er bekymret for å sende barna ut i trafikken og i hverdagen generelt. Skolen er en viktig arena, hvor det er avgjørende å gi alle barn likeverdige muligheter til daglig fysisk aktivitet, bevegelsesglede og positive opplevelser knyttet til fysisk aktivitet. Fremskrittspartiet har lenge ment at å øke graden av fysisk aktivitet i skolen er et godt folkehelsetiltak for å stimulere til mer fysisk aktivitet og mestring for barn og unge. At økt fysisk aktivitet i skoletiden styrker konsentrasjonen i klassetimene, og at elevene lærer mer og dermed oppnår bedre resultater i skolen, er godt kjent i en rekke forsknings- og idrettsmiljøer. Det absolutt beste må være om vi i størst mulig grad kan forebygge. Regjeringen har økt tilskudd til både jordmortjenesten og helsestasjonstjenestene i kommunene. På den måten er jeg glad vi kan bidra til at gravide og nybakte mødre kan få veiledning når kroppen har vært igjennom en stor påkjenning, og også bidra til økt fokus på kosthold og helse til denne gruppen – og hvor viktig kosthold og helse er for at deres barn skal få en sunn og god oppvekst. Skolehelsetjenesten vil med økte ressurser kunne bidra til at skoleelever kan få råd og veiledning om både kosthold og fysisk aktivitet, enten ved helsesøster på skolen eller ved hjelp av PPT i kommunen. Jeg retter også en takk til statsråden, som ga en god redegjørelse. Jeg er selvsagt både glad for og stolt over at Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har tilrettelagt for betydelig vekst i sine sykehusbudsjetter, noe som kan bidra til økt oppmerksomhet om den viktige utfordringen interpellanten har reist.


Eg kan tilby representanten Skei Grande mange studiesirklar dersom ho føler ho treng det. Det er ikkje dermed sagt at vi slepp unna dei vanskelege grenseoppgangane. Det er jo ein gong sånn at skal vi klare å gjere noko spesielt for dei frivillige, for dei ideelle og for dei sosiale entreprenørane, må vi på ein eller annan måte skilje dei ut frå dei kommersielle, som vi ikkje skal spesialbehandle. Så er det ikkje dermed sagt at vi ikkje skal ha andre private i tillegg, men no har vi lovt at vi skal spesialbehandle ideelle og dei sosiale entreprenørane. Då må vi på ein eller annan måte beskrive dei, og den problemstillinga kan ikkje Venstre vri seg unna ved å referere til studiesirklane i Sosialistisk Venstreparti.


Jeg tenkte bare jeg skulle redegjøre litt for komiteens tilråding – som vi står sammen med Regjeringen og Senterpartiet om – om ikke å bifalle forslaget om å stoppe den private bosettingen. Grunnen til det er at vi syns det er greit at det gjennomføres et prøveprosjekt, når det er i gang. Alle som har vært på et asylmottak og sett hvordan det er der, skjønner jo at det ikke er kjipt for en familie å bo der sammen med barn istedenfor – hvis man skal etablere seg, og hvis det er sannsynlig at vedkommende familie kommer til å etablere seg i Norge – å komme seg ut av asylmottaket og bo lokalt, for å komme inn i et mest mulig vanlig liv. Det som på en måte er en slags form for misforståelse – eller jeg vet ikke hva – er jo at dette allerede skjer i dag. Det er bare det at det ikke oppfordres økonomisk til det. Det er jo sånn at det å bo på et asylmottak er et tilbud som man får. Det er ikke noe man på død og liv er nødt til å gjøre. Dette prosjektet vil jo i hovedsak også bare gjelde for familier og par, noe som kom klart fram i det brevet vi fikk fra statsråden. Det vil gjelde for folk som mest sannsynlig vil komme til å bosette seg i Norge, og som har søknader som er under behandling. Dette vil fremme integreringen kjappest mulig. Det vil være mer akseptabelt for kommuner å si ja takk til akkurat den flyktningfamilien hvis de slipper å være nødt til å bosette familien etter at vedkommende kommer. Dessuten mener jeg at sammenligningen med Sverige ikke er relevant. I Sverige har de en annen politikk enn det som vi opplever at dette forsøksprosjektet går ut på. De har en politikk som i mye større grad går ut på å bosette folk på permanent basis, også lokalt, når de får opphold. Det fører til en veldig opphopning i de store byene og skaper gettoer. Ved å legge betingelser på disse kontraktene – som er en av forutsetningene som ligger inne fra flertallet i komiteen – dvs. legge inn forutsetninger om anstendige boforhold, skikkelig standard på leiligheter og ikke krøkkete opphopninger av 13 mennesker på en ettroms-leilighet vil vi sikre at dette kommer til å bli bra. Det blir spennende å se hvordan prosjektet går.


Frå ein eller annan planet tilbake til landjorda. Eg synest Hareide har ei god leiing av komiteen, og eg tvilar ikkje på at han kan bli ein god leiar av Kristeleg Folkeparti. Det ser me fram til. Det eg ønskjer å få svar på i dag, er det som er blitt sagt i media i det siste, at Hareide skal bli meir folkeleg og mindre kristeleg, og det gleder jo SV. Men spørsmålet er kva dette betyr. Betyr det at Hareide på ein måte skal bli sånn som partiet «folk flest»? Er det sånn at det blir ein annan klimapolitikk no, der klimatilpassing og sånne ting – som me var ute og demonstrerte og tok imot for Kirkens Nødhjelp – blir mindre viktig, der solidaritet med fattige blir mindre viktig, dersom Hareide skal samarbeida med Framstegspartiet?


På bakgrunn av den svært korte tida komiteen har hatt til å behandle ei såpass viktig sak – vi har kjent til saka i 14 dagar, men det er ei sak som har versert i systemet i ti år – føler eg meg ikkje komfortabel med å måtte behandle ho på denne måten. Eg ønskjer å fremme forslag om at saka vert send tilbake til komiteen for grundigare behandling.


Spørsmålet som jeg tror mange utenfor denne bygningen stiller seg, er hvor lenge man skal følge med før man gjør noe. I Fremskrittspartiet mener vi at et viktig signal fra Regjeringen om at man faktisk vil gjøre noe, vil være at man forskutterer. Det er et lite kontroversielt finansielt verktøy, men det viser iallfall en vilje til å legge til rette for gjennomføring av mindre tiltak, og det er samtidig et finansielt signal om at nødvendig sluttplanlegging og klargjøring av større prosjekter kan settes i gang. I tillegg må jeg også vise til, som også representanten Sandberg gjorde, den informasjonen som kom under budsjetthøringen i transportkomiteen i går, der man i tillegg til å dokumentere ledig kapasitet også peker på at prisstigningen som vi har hatt i år, spiser opp mye av den gledelige økningen som er kommet i budsjettet.


Vi jobber aktivt med to av de viktigste kritikkpunktene fra NOKUT når det gjelder forsøk og vurderinger i forhold til de ekspertråd vi får. Det ene er praksis, og forholdet mellom praksis og teori, og det andre er styrking av selve kjernen i lærerutdanningen, nemlig pedagogikkfaget. Dette henger sammen. Pedagogikkfaget i seg selv betyr kanskje at det blir en bedre måte å lære på - når man har et tettere løp enn i dag, og ved å forholde seg til praksis. Det vil selvfølgelig være en særdeles viktig del av de vurderingene vi gjør. Det store spørsmålet er hvor detaljert både vi og Stortinget skal være i den endelige behandlingen av lærerutdanningen, og i hvilken grad vi skal gi noen flere overordnede føringer for hvordan institusjonene skal gjennomføre sine utdanningstilbud.


Nobelprisvinnar Edvard Moser åtvarar mot ei utvikling mot meir resultatfinansiering av forsking. Kva er det kunnskapsministeren har forstått om forsking som Edvard Moser ikkje har forstått?


Til tross for at mange vil hevde at årsaken til at verdens oppmerksomhet er rettet mot nord og Arktis er endringer i klimaet, vil jeg påstå at det heller er de store økonomiske mulighetene som ligger i regionens enorme naturressurser – fisk, mineraler, olje og gass – som er årsaken. Det er liten tvil om at vi står overfor en ny epoke hva angår næringslivets muligheter og økte aktiviteter i nord. Dette gjelder ikke bare for Norges interesser i nord. Også Canada, USA og Russland har mange av de samme utfordringene: store ressurser og en sårbar og utsatt natur og et sårbart miljø. Det er liten tvil om at tilgang til energikilder og flyten av dem har vært avgjørende for global strategisk politikk gjennom de siste 40 årene. Det er heller ingen tvil om at IKT-bransjen har trengt og vil trenge mineraler i all framtid. Det samme behovet for mineraler vil alternative, fornybare energikilder ha. Det er heller ingen tvil om at de arktiske områdene produserer store mengder sunn mat som fisk, skalldyr, krabber og mye mer. Derfor vil en av våre hovedutfordringer bli å frambringe ressursene i nord til markedene på en sikker og miljøvennlig måte – med de mulighetene det kan gi Norge, med vår strategiske geografiske plassering. Det er derfor viktig at vi evner å løfte blikket vårt og tenker på hvordan vi fra norsk side kan samarbeide effektivt med våre naboland, Sverige, Finland og Russland, for å få på plass transportruter og logistikk som kan løse våre felles utfordringer. Vi må få på plass ulike transportveier, både til havs og til lands, som gjør oss i stand til å utvikle Nordkalotten på en langt bedre måte enn vi gjør i dag. Vi ser at Finland diskuterer og ser for seg en ny jernbaneforbindelse til kysten i nord. Her må Norge komme på banen slik at vi sammen med finnene kan legge til rette for at en slik jernbane kan komme til norsk havn for utskiping av malm og mineraler. Det er heller ingen tvil om at de fleste veier, både i Norge og våre naboland, går fra nord til sør. Det er ingen tvil om at hvis vi skal kunne utnytte vårt potensial i nord, må vi også få på plass transportruter for øst–vest-aksen på en langt bedre måte enn vi har i dag.


Jeg takker statsråden for svaret, som jeg for så vidt er fornøyd med, men det gjelder for eiendommer som er for videresalg. Staten eier mange og store eiendommer, bl.a. areal rundt flyplasser – jeg tenker da spesielt på mitt hjemfylke – og det kan være prestegårder og andre faste eiendommer som staten ikke har planer om å selge, men som man av en eller annen årsak må sitte på. Det som er viktig for meg, er at det er tilnærmet like regler over hele Norge, slik at flest mulig får anledning til å leie disse arealene, ved at det settes en maksimal leietid, at det gjøres på anbud hvor det er gagnlig, at de som får leie, helst tar bosetting i vedkommende kommune, at rett yrkesbakgrunn er til stede etc. – altså like forhold over hele landet. Jeg tenker som sagt spesielt på eiendommer som staten har sittet på i en årrekke.


La meg først få lov til å takke interpellanten for en god interpellasjon, og – jeg hadde nær sagt – et enda bedre innlegg i salen. Jeg tror jeg kan si at jeg er enig med representanten Skei Grande i alt hun sa. Jeg er veldig begeistret for at også Oslo-representanter er så tydelige i sin honnør til den jobben som Oslo politidistrikt har gjort over mange år, og som har gitt veldig, veldig gode resultater for borgerne i Oslo, med redusert kriminalitet. Nå ser det også ut til at oppklaringsprosenten faktisk går opp. Det er også veldig positivt. Så skulle jeg kanskje ønske at det var flere til stede i salen og i presselosjen for å høre den positive omtalen som representanten Skei Grande gir av Oslo-politiet, for det er vel fortjent. Det skjer også veldig mye positivt arbeid rundt om i hele Politi-Norge. Men jeg forstår også bekymringen som representanten Skei Grande uttrykker i denne interpellasjonen. Oslo politidistrikt er et veldig spesielt politidistrikt på mange områder. Interpellanten har vært inne på en del av det, men det er altså vårt største politidistrikt. De er robuste og ganske godt rustet til å håndtere spesielle situasjoner. De disponerer også over nasjonale beredskapsressurser. I tillegg er et hovedstadspoliti preget av at det er mange viktige objekter som i spesielle tider krever mer oppmerksomhet. La meg også si at politiet er en rammefinansiert virksomhet, og vi har tydelige forventninger til at politiet løser sine oppdrag innenfor de økonomiske rammene som Stortinget har vedtatt. Det betyr i utgangspunktet at spesielle utfordringer på ett område må løses gjennom omdisponeringer og endringer på andre. Siden regjeringsskiftet har politiet hatt sterk prioritet også budsjettmessig. De to siste budsjettårene har politiet og påtalemyndigheten samlet fått en budsjettvekst på om lag 1,56 mrd. kr korrigert for lønns- og prisvekst og inkludert merverdiavgift. Det skal bl.a. gi rom for 700 nye politistillinger, 100 mill. kr til endringer og sivilt ansatte som frigjør politikraft – en helårseffekt på 140 mill. kr – 50 nye påtalejurister, om lag 16 nye statsadvokatembeter og flere saksbehandlerstillinger hos statsadvokatembetene og om lag 30 nye stillinger til Oslo politidistrikt direkte for økt politioperativ innsats på utlendingsfeltet. Sånn sett har tilførselen av ressurser også en positiv virkning for Oslo politidistrikt og setter distriktet noe bedre i stand til å håndtere sine oppgaver helt generelt. Samtidig har politiet i Oslo, som nevnt, noen særskilte oppgaver som følge av at de har ansvaret for hovedstaden. Dette er i noen grad hensyntatt i fordelingen av midler til politidistriktene, men når det oppstår en situasjon som medfører en midlertidig høyning av beredskapsnivået med det som resultat at en må øke vaktholdet rundt helt sentrale objekter, vil det kunne føre til en for høy belastning innenfor de tildelte rammene. Selv om Oslo politidistrikt er i stand til å håndtere situasjonen, vil det kunne gå ut over andre prioriterte områder, akkurat som representanten Skei Grande skisserer at hun frykter, og som også politiet har uttrykt i media. Oslo politidistrikt leverer gode resultater på mange områder, og det er en tendens til ytterligere forbedring. Det vil være vanskelig å akseptere at deler av dette arbeidet må settes tilbake fordi politidistriktet må sikre økt vakthold. Siden november 2014 har antallet faste vaktoppdrag og oppdrag ved arrangementer økt. Det er ingen tvil om at de iverksatte tiltakene er nødvendige, men de påvirker også Oslo politidistrikts mulighet til å levere på andre områder. Vi har en viss erfaring rundt dette også fra trusselsituasjonen i fjor sommer, da merkostnadene for politiet ble anslått til om lag 60 mill. kr. Oslo politidistrikts andel av kostnadene var om lag 21 mill. kr, selv om den intensiverte økte beredskapen bare varte i noen dager. Regjeringen foreslo, som kjent, å kompensere politiet for disse merutgiftene, noe Stortinget også sluttet seg til. Ifølge Politidirektoratet håndterte Oslo politidistrikt i 2014 ca. 650 demonstrasjoner, 275 større og mindre arrangementer, 80 mottagelser og 44 besøk. Oslo står med alle sine institusjoner i en helt spesiell stilling i forhold til landet for øvrig. Det skjerpede trusselbildet siden november i fjor har medført økt beredskapsbehov og vaktholdsbehov i 2015, og derfor har regjeringen, som representanten Skei Grande helt riktig bemerket, i revidert nasjonalbudsjett foreslått en økning til Oslo politidistrikt på om lag 38 mill. kr. Det er penger som er ment å sikre at den økte beredskapen i minst mulig grad skal gå ut over andre viktige politioppgaver. Revidert nasjonalbudsjett ligger, som kjent, i Stortinget for behandling i disse dager. Økt beredskap er samtidig ikke bare et spørsmål om penger, men også om bemanning. Selv om politiet gjør sitt ytterste for å ivareta øvrige oppgaver på en god måte, kan det ikke utelukkes at et vedvarende økt beredskapsnivå midlertidig kan gå på bekostning av enkelte av politiets øvrige oppgaver. Oslo politidistrikt har fått tildelt midler til 80 nye politistillinger som er ment for ferdigutdannede studenter fra Politihøgskolen, og syv nye påtalejurister. Dette vil også bidra til å gjøre politidistriktet enda mer robust til å håndtere økt beredskap. Det er viktig for regjeringen å fortsette oppbyggingen av politiet, slik at en kan nå målet om to polititjenestemenn og -kvinner per 1 000 innbyggere i løpet av 2020. I tillegg vil endringer som kommer i forbindelse med oppfølgingen av nærpolitireformen, der regjeringspartiene sammen med Venstre har funnet svært gode løsninger for fremtiden, kunne bidra til å styrke Oslo-politiets muligheter til enda bedre leveranser i fremtiden. Så er det selvfølgelig slik at jeg vil følge denne situasjonen også fremover. Jeg kan nok ikke tilfredsstille representanten Skei Grandes ønske om å gi noen forsikringer om at alle oppgaver Oslo-politiet skal løse, vil bli løst på en like god eller bedre måte enn det har vært gjort så langt, men dette er noe vi kommer til å følge nøye, og som jeg vet at også Politidirektoratet følger nøye opp. Jeg mener at vi gjennom å foreslå denne tilleggsbevilgningen på drøye 38 mill. kr til Oslo-politiet også følger opp den bekymringen som representanten Skei Grande har gitt uttrykk for både i innlegg og i interpellasjonen, og jeg mener at vi derved også gir Oslo-politiet gode rammevilkår til å sikre opprettholdelse av den vesentligste delen av sin ordinære virksomhet på en sånn måte at det økte vaktholdet ikke i for stor utstrekning går ut over andre prioriterte oppgaver.


Eg er veldig for forsking – lat meg understreke det – òg når det gjeld både innhald og andre sider ved barnehagar. Men eg må få lov til å seie at det er jo ikkje slik som ein kan få kjensla av her, at vi no driv eit stort eksperiment med 80–90 pst. av norske barn. Det er altså omfattande forsking og omfattande erfaringar over mange år vi har i Noreg og mange andre land med omsyn til barnehagar, og vi har dermed eit svært godt grunnlag for å kunne seie at det er eit viktig tilbod – når det er kvalitativt godt – som har stor betydning på ulike måtar for barn. Samtidig må vi vere opptekne av at foreldras rolle i forhold til eigne barn, anten det no gjeld omsorg eller læring, er kjempeviktig og vil vere det for alle.


Jeg takker for spørsmålet, men jeg vil minne representanten om at det grønne skiftet i budsjettforliket definitivt ikke var Fremskrittspartiets primærpolitikk. Bortsett fra at vi er godt fornøyd med at trygge, eksisterende familiebiler skal bli billigere, så må vi nok innrømme at det grønne skiftet er det andre partier som må ta sin del av æren for. Men vi har vært med og stemt for forslaget, og det inneholder den paragrafen som du nevner. Nå skal dette ut på høring, nå skal det gjennomgås, vi skal få innspill fra næringen for å se på hvordan avgiften best mulig kan innrettes, men jeg tror nok ikke at vi opplever det samme som vi gjorde med poseavgiften, at den blir fjernet fullstendig. Jeg vil også påpeke det som representanten tok opp i spørsmålet til Siri Meling tidligere, om Haugesund lufthavn, og så vil jeg også si at Widerøe har vært ute og sagt at markedssvikt i markedsandelen kanskje er den viktigste årsaken til at de velger å kutte ruter.


Nå tror jeg at representanten Kristoffersen ikke riktig vet hva SND Invest er. Det er ikke statlige arbeidsplasser, men det er staten som gjennom SND bidrar til egenkapital i enkelte virksomheter. SND Invest ligger utenfor det vi mener er SNDs og statens viktigste oppgave. Og vi har nå fått flertall for ca. 200 mill. kr mer til SND gjennom dette budsjettet. Vi har også fått en halv milliard gjennom virkemiddelproposisjonen til dette store «Ryan-fondet», altså distriktsfondet, som skal bidra til arbeidsplasser i næringsfattige områder – en betydelig seier for offentlig virkemiddelapparat, og ikke minst en betydelig seier for næringsfattige utkantkommuner. SND Invest har vært en rent vanlig kommersiell aktør, som vi mener at det private bank- og finansmarked i all hovedsak bør ta seg av. Disse bedriftene ligger i all hovedsak i Oslo og Østlandsområdet – sikkert god kapital for dem som har disse bedriftene, men vi har ment at det offentlige virkemiddelapparatet mer bør målrettes mot områder der det trengs mest. Det som ligger i virkemiddelproposisjonen, som er vedtatt her i Stortinget for få dager siden, er en betydelig styrking og forbedring av det offentlige virkemiddelapparatet, der saksordføreren, Ryan, har gjort en forbilledlig jobb til gagn for norsk næringsliv. Det er vi svært stolte av.


Da energi- og miljøkomiteen var i Trøndelag – og for så vidt også da vi var i Møre og Romsdal uken før – ble det understreket at det eneste som kan gi et tilstrekkelig nytt kraftvolum til en akseptabel kostnad innenfor den tidshorisonten vi ser på, er gasskraftverk. Det er faktisk fysisk mulig å bygge et gasskraftverk på ca. tre år. Det betyr at begynner vi i dag, har man et gasskraftverk oppe før sommeren 2009. Men det vil være et gasskraftverk uten CO2-håndtering. Nå snakker statsråden om at man godt kan bruke midlertidige eller mobile gasskraftverk, som har halvparten så god virkningsgrad som et vanlig gasskraftverk, og som ikke har CO2-rensing. Det er altså en akseptabel løsning. Men å tillate at Tjeldbergodden bygges uten CO2-rensing fra dag én, har statsråden allerede sagt ikke er aktuelt, ifølge et intervju på NRK Dagsrevyen forrige onsdag. Da er spørsmålet: Burde man ikke se bort fra Soria Moria-erklæringen, hvor man krever CO2-rensing fra dag én, og tillate at det bygges, når alternativet er et mye dårligere mobilt gasskraftverk?


Vi blir nok neppe helt enige om hvordan vi skal håndtere dette. Det konstaterer vi. Men jeg har lyst til å vise til det høringsnotatet som nå er sendt på høring, og som vil danne grunnlaget for den saken som regjeringen skal legge fram. I den saken har Skattedirektoratet foreslått som konsekvens for eventuelle aviser som bryter denne avtalen, at man bl.a. skal ha mulighet for å ilegge bøter. Regjeringen konkluderer med at det må holde at de avisene neste år ikke får denne tilgangen og avviser forslaget om å gi bøter til aviser som bryter en slik avtale. Mitt spørsmål er egentlig: Avviser man dette med bøter overfor avisene og media på prinsipielt grunnlag, eller er det noe man vil vurdere på et senere tidspunkt hvis dette ikke fungerer med det reaksjonsmønsteret som ligger i høringsnotatet per dags dato?


Skattebetalerne har jo ro rundt dette, for vi har lagt fram et statsbudsjett for 2007 der det står helt klart hva som er endringer i skattesystemet for inneværende år. Alle, inkludert opposisjonen i Stortinget, må vente til statsbudsjettet for 2008 kommer, for å se hvilke eventuelle skatteendringer som kommer fra da av. Jeg har en viss forståelse for at Høyre har et ønske om å holde liv i alle mulige tenkelige skattedebatter, men det er altså ingen grunn til å diskutere noen realiteter før Regjeringen eventuelt kommer til Stortinget med forslag om noen endringer. Vi jobber systematisk for å få til et mer rettferdig skattesystem. Nå har vi en omfattende skattereform, og vi ser ikke enda helt hvordan den har slått ut, for det tar tid før vi får ligningene og kan gjennomgå det. Men jeg kan bekrefte at vi kommer til å jobbe systematisk hele denne stortingsperioden for å få til et mer rettferdig skattesystem. Det vi har gjort, har i stor grad vært at vi har tettet skattehull som f.eks. bare de mest privilegerte har kunnet benytte seg av.


Jeg takker for svaret. Statsråden bekrefter det jeg frykter, at vi igjen vil oppleve at staten og Oslo kommune ikke klarer å bli enige om en tiltakspakke som skal iverksettes på de dagene når luftforurensningen er aller verst. Jeg er hjertens enig i det statsråden sier, at det burde ha vært piggdekkavgift i Oslo. Det har Oslo SV foreslått i det budsjettet som de nå behandler. Jeg er også hjertens enig i at det er det totale luftforurensningsnivået i Oslo som må ned. Likevel har vi et ansvar nå når vi snart vil oppleve den vanskeligste sesongen, de vanskeligste dagene når luften er direkte helsefarlig, og astmatikere må holde seg inne, og barn blir holdt hjemme eller ikke kan gå ut i barnehagen fordi de ikke tåler luften. Jeg er glad hvis statsråden kan garantere at vi, i hvert fall før jul, vil få en slik beredskapspakke på plass.


Jeg vil også gi honnør til interpellanten for å ha satt dette nok en gang på dagsordenen, for det er veldig viktig å se på problemene som følge av at krav om individuell plan ikke følges opp. Det som gjør hele situasjonen litt spesiell, er at vi i dag diskuterer en sak om hvorfor Stortingets tidligere vedtak ikke følges opp – for det er faktisk et krav om at det skal utarbeides en individuell plan. Og det blir veldig spesielt når f.eks. helse- og omsorgsministeren gang på gang må ta kontakt med de regionale helseforetakene og spørre: Hvor blir det av planverket? Jeg trodde faktisk det var slik at når Stortinget vedtok en lov, skulle loven følges, at det som står i loven, skal følges opp på en skikkelig måte. Dersom så ikke gjøres, har vi et problem. Det er åpenbart at i denne saken når det gjelder utarbeidelse av individuell plan, har vi et svært problem, både i forhold til de regionale helseforetakene og i forhold til kommunenes manglende evne og vilje til å følge opp dette på en skikkelig måte. Men la oss så gå litt videre, til vi får på plass den individuelle planen, for det er da jeg virkelig begynner å bli bekymret. For hvordan skal man der ute kunne følge opp de enkelttiltakene som skal til for å få rusmiddelmisbrukeren over i en mer normal situasjon, bort fra misbruket og få satt i gang hele apparatet rundt, slik at man kan skaffe seg jobb, bolig og ta opp igjen sitt eget sosialt nettverk? Jeg finner også grunn til å stille spørsmål om hvorfor de regionale helseforetakene pr. i dag viser en fullstendig manglende evne og vilje til å sette rusmiddelmisbrukeren i sentrum. For der ute er det faktisk slik. Jeg skal nevne et enkelt eksempel som jeg har fått høre om denne uken: Helse Midt-Norge inngår bl.a. ikke avtaler med rusavvenningsinstitusjoner hvis de er et AS. Det er rimelig spesielt. En institusjon har fått beskjed om at siden den ikke er en stiftelse, men et AS, kan det dermed ikke undertegnes en avtale. Man skriver også at Helse Midt-Norge ikke er interessert i å inngå nye avtaler med rusavvenningsinstitusjoner. Det viser helt åpenbart at man ikke tar på alvor de sammensatte problemene som rusmiddelmisbrukerne har i dette landet. Jeg håper at helse- og omsorgsministeren nå vil ta en gjennomgang med foretakene og sørge for at de gir et best mulig tilbud om avvenning til de rusmiddelmisbrukerne som ønsker det. Da er det viktig å ha én ting for øye: En rusmiddelmisbruker som i utgangspunktet er motivert til behandling, kan ikke bli satt på venting i én, to, tre eller fire måneder, for da er også motivasjonen borte, og da vil problemene stå i kø.


Jeg har følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Ifølge Telemarksavisa 3. mai 2004 ønsker en irakisk familie med et 7 år gammelt multihandikappet barn, som har fått oppholdstillatelse i Norge, å bosette seg enten i Tinn eller Skien kommune. Ingen av kommunene ønsker å ta imot familien av frykt for høye framtidige utgifter knytta til barnets pleie- og omsorgsbehov. Hva kan statsråden gjøre for å hindre at et multihandikappet barn på denne måten blir kasteball mellom kommuner på grunn av frykt for store framtidige utgifter?»


Situasjonen i Volda er ikke enestående. Derfor blir jeg litt overrasket når både statsråden og representanten fra Arbeiderpartiet etterlyser eksempler på at Fremskrittspartiet har stått på og kjempet for bygdeskolene. Jeg vil anbefale både statsråden og representanten Norvoll å ta seg en tur til Nord-Trøndelag. For det er ikke lenger siden enn torsdag at kommunestyret i Levanger kommune med Arbeiderpartiet i spissen foretok en massiv nedleggelse av bygdeskoler. Dette skjedde rett og slett fordi Arbeiderpartiet og Senterpartiet i fellesskap i 15-20 år har vanstyrt økonomien i Levanger kommune på en slik måte at man stod overfor valget enten å legge ned skoler eller å komme under statlig administrasjon. Og når Arbeiderpartiet i den kommunen fikk valget mellom disse to alternativene, valgte de altså å legge ned skolene. Dette er en interessant debatt, og jeg deler selvfølgelig statsrådens syn på at samarbeidsutvalgene skal høres før nedleggelser. Det blir de selvfølgelig også – det skulle bare mangle. Men så skiller statsråden og undertegnede lag. For når han snakker om at kommunene har myndighet, vet jeg ikke hvorvidt han peker på administrasjonen eller politikerne. Min erfaring er at det er administrasjonen som foretar nedleggelsene, og at det skyldes rolleskiftet i forvaltningen, der politikerne har blitt utredere og administrasjonen de som tegner opp løpet. Når det gjelder valgfriheten, er det ikke riktig det statsråden sier. Det at eleven har rett til å velge den nærmeste skolen, påstår han er det motsatte av Fremskrittspartiets modell. Men Fremskrittspartiets modell er akkurat det at foreldre og elever fritt skal få velge. Og da kan de velge den nærmeste skolen, og stort sett tror jeg at foreldre og elever ønsker det, men det kan selvfølgelig være eksempler på at de ønsker andre valg. Situasjonen er i dag den at myndighetene som statsråden kaller det, eller lokalpolitikerne sitter på sin taburett og peker på hver enkelt elev og sender dem fra den ene kanten av kommunen til den andre. Det er akkurat den problematikken som ville forsvinne gjennom Fremskrittspartiets system der pengene følger eleven. Og da vil jeg si med en gang – for det blir vel en del av debatten senere, tenker jeg – at vi selvfølgelig ønsker å differensiere og ta høyde for de lokale forholdene slik at det blir en differensiert pris. Så har jeg også lyst til, selv om dette ikke er en debatt om kommuneøkonomi, å peke på de tallene som er kommet fram i forhold til underskuddet i kommunene, og å se på de eiendomsforholdene som kommunene har. Kanskje er ikke våre kommuner så fattige likevel.


Vi er i en situasjon der skattemyndighetene er blant de offentlige etater som får best skussmål av forbrukerne og skattyterne. Det er veldig gledelig. Det betyr at de har lagt seg enormt i selen for å være i front når det gjelder forenklinger, når det gjelder muligheter for elektronisk å melde tilbake på selvangivelsen, sende SMS osv. Vi gjør mange forbedringer i den retning. Det er selvfølgelig også for å ha en effektiv behandling av sakene. Jeg har ikke oppfattet at det har vært en storm av innsigelser fra ligningsfunksjonærer når det gjelder den måten vi behandler dette på. Jeg har også oppfattet at den informasjonen som skattyterne får, er tilstrekkelig. Hvis det er mange henvendelser angående dette, kan vi gjerne foreta en undersøkelse. Men jeg synes kanskje ikke vi skal gjennomføre store endringer i dagens praksis fordi representanten Skovholt Gitmark har fått en mail.


Det som etatene – Vegvesenet, Jernbaneverket, Kystverket og Avinor – vet, er at de har mer midler å rutte med i dag enn det den forrige regjeringen la opp til i fjor høst. Det tror ikke jeg skaper usikkerhet hos dem. Det ser de at skaper muligheter, det skaper muligheter til å realisere flere veiprosjekter, flere jernbaneprosjekter. Samtidig har vi igangsatt mange reformer, nettopp for at systemet skal bli bedre og mer effektivt, så du får bygd vei og jernbane raskere og billigere og bedre. Dette er også noe som vi med stor glede ser at både Jernbaneverket og Vegvesenet omfavner med glede. For de har lenge prøvd å reformere systemet sitt, men opplevde til og med at den jernbanerapporten som departementet selv sto bak, om hvordan en kan endre jernbanesektoren i Norge, ble lagt i en skuff fordi den inneholdt ord som «konkurranse» og «anbud». Vi vil gjerne bruke den typen virkemidler, for vi ser at selv Jernbaneverket ser at de kan få mer igjen for pengene ved å drive mer effektivt. Og da kan ikke vi drive og legge fram en NTP hver gang vi gjør en endring, men i budsjettene informerer vi, og Stortinget er de som vedtar … (Presidenten klubber.)


For det første har jeg lyst til å minne om at denne prosessen har vært veldig bred og veldig grundig i forhold til de omleggingene som har vært, med grundige høringsrunder. Det var stor grad av enighet om at de reglene vi hadde, ikke var praktikable videre framover. Det er et utgangspunkt. Det er ikke slik at Finansdepartementet har sittet og funnet på noe som kommer som en stor overraskelse på næringen. Det er det ene. Det andre er at vi nå skal gå igjennom dette og se på det. Det er et positivt svar jeg gir representanten Flåtten her i forhold til de problemstillingene som er kommet opp. Det er vanskelig for oss å forstå at de endringene som er gjort, kan ha så dramatiske konsekvenser som enkelte nå sier, når våre beregninger viser et mer-proveny på 10 mill. kr, som er et forsiktig anslag. Vi kommer til å gå igjennom dette med utgangspunkt i å se om det er utilsiktede virkninger av denne skatteomleggingen som betyr at den skal vurderes. Stortinget vil selvfølgelig få orientering hvis vi foreslår endringer i dette, og representanten Flåtten vil få svar på alle de spørsmålene han måtte ønske å stille.


Helt siden 2005 har Universitetssykehuset Nord-Norge og Helse Nord finansiert et antall sengeplasser i sykestuene i Nord-Troms. Sykestuene i Finnmark har historiske årsaker og springer ut av en forsøksordning med aktivitetsbasert finansering. Forsøksordningen er avsluttet, men tilskuddet er likevel videreført. Og fra 1. januar neste år får alle kommuner i landet en lovpålagt plikt til å ha kommunale øyeblikkelig hjelp-senger. Andre steder drives sykestuer i et spleiselag, spesialisthelsetjenesten kjøper plasser av kommunen, eller kommunen kjøper plasser i spesialisthelsetjenesten. På alle nivåer innen spesialisthelsetjenesten finner vi lokale tilpasninger, og det er i de fleste tilfeller veldig bra. Det betyr at vi lettere kan gi flere tjenester nær der folk bor, og man kan finne lokale tilpasninger som hensyntar demografi og geografi. Men det er helt klart at vi under arbeidet med Nasjonal helse- og sykehusplan ser at vi har vanvittig mange forskjellige innretninger på dette. Det aller viktigste for Fremskrittspartiet er imidlertid ikke hvor mange innretninger vi har, men at tilbudet er best mulig for flest mulig, og at dette krever at vi hele tiden er opptatt av forbedringer. Enkelte har behov for å protestere mot enhver endring som kommer. Det skal vi passe oss vel for å gjøre. Endringer er i de aller fleste tilfeller både riktige og nødvendige. Vi ser derfor veldig fram til å få en skikkelig gjennomgang og en debatt rundt hvordan vi ønsker at våre innbyggere i hele landet skal møtes – i dag, i morgen og på lang sikt. SV fremmer her et representantforslag der de ber regjeringen sikre at sykestuene i Nord-Troms videreføres fra 1. januar 2016. I brev av 24. april slår helseministeren fast at det ikke er planer om å svekke finansieringsgrunnlaget for sykestuedriften i Nord-Troms i 2016. Siden intensjonen i forslaget allerede er imøtekommet, har flertallet fremmet et forslag som går videre på hvordan dette skal løses også etter 2016. Jeg regner med at forslagsstillerne ikke ønsker en stor usikkerhet rundt disse spørsmålene hvert år, og vi ber derfor om at Nasjonal helse- og sykehusplan tar dette opp i seg når den kommer til behandling. Vi støtter derfor ikke representantforslaget, men komitéinnstillingens forslag til vedtak.


Statsråden har flere ganger blitt utfordret på konkrete ting, uten at hun har besvart det. Jeg gjentar det nok en gang, så statsråden ikke glemmer det før debatten er slutt. Hvorfor er det greit å dedikere et gasskraftverk på Aukra, men ikke i Fræna? Hva er det som er forskjellen på de to kraftverkene? Hvorfor har det blitt gitt avslag til Hammerfest Energi, når det er basert på CO2-rensing? Statsråden gjorde et poeng av at det var Fremskrittspartiet og Regjeringen som var uenige om prinsippet, men NVE praktiserer jo en politikk på vegne av Regjeringen, der både Fræna og Hammerfest Energi får avslag selv med CO2-rensing. Når man sier at man skal ha 3 TWh vindkraft realisert i 2010, skal man være oppe og produsere 3 TWh, eller er det nok at det er kontraktsfestet i Enova? Nok et spørsmål: Opptrer NVE uavhengig av Regjeringens signal, og er statsråden fornøyd med måten NVE behandler søknader på? Og det siste spørsmålet: Før mobile anlegg ble bygd, har Regjeringen vurdert om de skulle inkluderes i fullskalaanlegg, slik Industrikraft Møre ønsket i forhold til Statnett?


Jeg vil få stille følgende spørsmål til helseministeren: «Ifølge oppslag i Sunnmørsposten 9. februar 2000 var det dagen før et overbelegg på 20–25 pasienter ved de medisinske avdelingene, dette samtidig med at en sengepost med 30 senger står tom som følge av at dersom denne avdelingen skal tas i bruk, vil dette medføre en driftskostnad på 5 mill. kroner. Dette er en situasjon som fortoner seg meget underlig for de pasientene som blir liggende i korridorene på Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal. Mener statsråden at dette er et problem som må løses umiddelbart?»


Om eit lobbyregister vil vere eit verkemiddel i kampen mot korrupsjon, er jo heilt avhengig av korleis det vert utforma. Dei ulike rapportane og dei vurderingane som har vore gjorde i våre naboland, viser at då må det vere veldig vidtrekkande. Ein må nesten ha eit forbod mot å kunne treffe selskap utanom dei som er registrerte som innkomande besøk i eit departement. Det er det vi har peika på, nemleg at utan ei slik veldig vidtrekkande registrering vil ein risikere at det kanskje nettopp kjem den type selskap som ikkje vil ha offentlegheitas lys på besøket eller på den saka dei er der for å fremje. Dei vil finne andre treffpunkt med politikarar eller andre avgjerdstakarar som dei ønskjer å påverke. Eit lobbyregister har altså vore meint å skulle vere eit tillegg til det ein elles gjer for offentlegheita. SV har gjort mykje for å auke offentlegheita og innsynet i forvaltinga i den perioden vi har sete i regjering.


Jeg takker statsråden for svaret, som var tilfredsstillende så langt. Departementet jobber med dette, med den intensjonen å finne frem til løsninger. Det gjelder jo ikke bare disse ørsmå Q-meieriene, men det handler om at vi skal få til konkurranse på dette området i Norge, fordi Stortinget har sagt det, og fordi både forbrukere og produsenter sannsynligvis vil være tjent med det. Dette ble også luftet i spontanspørretimen, så jeg har for øvrig ingen oppfølgingsspørsmål.


Jeg takker for svaret. Det er grunn til å uttrykke dyp bekymring både over kidnappingen av kurderlederen Öcalan og den videre behandlingen av han. Dypest sett handler ikke dette om Öcalan, men det handler om skjebnen til det kurdiske folket. Derfor er det nå så viktig at Vestens unnfallenhet og svik mot det kurdiske folket ikke får fortsette. Det var et svik, mener jeg, da ingen vestlige land ville ta imot Öcalan eller vurdere den fredsplanen han la fram, og heller ikke ville diskutere den med han. Men så til rettssaken mot Öcalan: Verdenssamfunnet vet at Öcalan ikke får en rettferdig rettergang, og det som har hendt til nå, bekrefter jo akkurat det. Det er likevel viktig at presset mot Tyrkia fortsetter, i tråd med det utenriksministeren gjorde rede for, men at man også går enda lenger. Og da har jeg et spørsmål: Vil utenriksministeren ta initiativ til å få Tyrkia til å gå med på at Öcalan blir framstilt for en internasjonal domstol?


Først og fremst er jeg opptatt av at vi må støtte industrien i en viktig jobb for å øke lønnsomheten og aktiviteten på norsk sokkel. Det er et faktum at dette kan komme til å bli krevende i Norge, men en av grunnene til at det er mindre krevende på norsk sokkel enn på mange andre sokler i verden, er nettopp den brede politiske enigheten om hovedlinjene rundt norsk petroleumspolitikk, det at selskapene vet at her har vi forutsigbare, gode rammer å jobbe innenfor. Det har jo selvfølgelig Arbeiderpartiet en viktig del av æren for, siden de står bak hovedlinjene i norsk petroleumspolitikk. Samtidig har jeg lyst til å si at Statoil i dag har 21 400 ansatte. 18 800 av dem er ansatt i Norge, og en stor andel av dem i og rundt Stavanger. De har skapt store verdier for kongeriket Norge – med utgangspunkt i Stavanger – og slik vil det også være i framtiden.


Det er en veldig klar fordeling av ansvar, også for oppfølging av pengene som Stortinget vedtar i sine budsjetter, men fra min side vil jeg si at, ja, alle de pengene som vi utbetaler, går til de prosjektene de skal gå til. Representanten Myhre reiser et interessant spørsmål av – vil jeg si – nesten filosofisk karakter. Det er klart at når vi er inne og støtter opp om noen konkrete prosjekter, finnes det alltid en mulighet for at regjeringer kan velge å prioritere andre ting på sine budsjetter. Derfor har vår politikk i stadig større grad gått ut på å hjelpe regjeringer til å øke sine inntekter gjennom investeringer i noen områder, gjennom å bygge opp gode finansinstitusjoner og gjennom å øke skatteinngangen i landene for å sørge for at pengene våre ikke går til erstatning for andre penger og dermed omprioriteres på budsjettene, men i stedet sørger for at landene selv øker sine inntekter.


Nei, det er ikke riktig – dessuten brukte jeg en tredjedel av mitt innlegg på de etiske retningslinjene. Fremskrittspartiet har sagt at vi ønsker å motarbeide f.eks. korrupsjon. Det har ingenting med markedsøkonomi å gjøre. De landene – det er mange land som driver med korrupsjon – og de bedriftene som driver med korrupsjon, har ingen retningslinjer. Det kan vi nemlig ikke lovregulere gjennom noe reguleringsapparat, om det gjelder OECD, IMF, FN, EU eller EØS. De som driver med korrupsjon, og som vi oppdager driver med korrupsjon, mener jeg skal utelukkes. Der må vi være ganske nådeløse. Det er et godt eksempel. Jeg mener at barnearbeid også har vært et eksempel på det. Men det forutsetter at alternativet for disse barna er skolegang. Vi skal ikke mer enn 200 år, kanskje 300 år, tilbake i tid, da drev Norge også med barnearbeid, i landbruket og i gruvene. Hvis en utenlandsk regjering hadde kommet og sagt til oss at det får dere ikke lov til, det er uetisk, tror representanten at norske bedrifter hadde funnet seg i det? Poenget er at man er på forskjellige utviklingsnivåer, og vi implementerer våre utviklingsnivåer fra 2007 for land som er på et lavere utviklingsnivå enn oss. Og det kaller vi for etikkimperialisme.


Venstre har tre statsråder i Regjeringen, i tre betydelige departementer, deriblant landbruksminister Lars Sponheim. Vi vet at det norske landbruket i dag står overfor betydelige utfordringer. Vi har de høyeste matvareprisene i hele Europa – jeg leste her om dagen at de er over 50 pst. høyere enn gjennomsnittet – vi har de høyeste overføringer pr. bonde, og vi har mange misfornøyde bønder. Ser vi på regelverket innenfor norsk landbruk, er de fleste reglene veldig gamle, 50–70 år, ja, mange er fra mellomkrigstiden. Vi vet at Sem-erklæringen, som er Regjeringens plattform for landbrukspolitikken også, inneholder svært lite som kan bidra til et mer rasjonelt og effektivt landbruk. Fremskrittspartiet vil fjerne en god del av disse stengslene, slik at den driftige norske bonde kan overleve i tiden fremover. Det blir kanskje færre bønder, men vi ville få et mer robust landbruk. Jeg har bitt meg merke i noe som står i Sem-erklæringen. Der er det et løfte om at prisforskjellene mellom norske landbruksvarer og nabolandenes landbruksvarer skal reduseres. Det vi vet skjer i Sverige, er at der er det et press på å holde matvareprisene nede, og de vil kanskje synke. Konkurransemyndighetene er aktive. Man får utenlandske kjeder. Det skjer ting i EU i forhold til Agenda 2000 osv. Hvordan mener Venstre at landbruksministeren og Regjeringen skal innfri sine løfter til velgerne og det norske folk for å redusere prisforskjellene når det gjelder matvarer mellom Norge og nabolandene? Kunne hun tenke seg å gjøre noe med alle disse reguleringene vi har, slik at vi kan få et effektivt og mer fritt landbruk i dette landet?


Jeg har aldri vært i tvil om at statsråd Horne har både hjertet og pepperkakehjertet på rett sted. Og når det er reinsdyr inne i bildet, da blir finnmarkrepresentanten ekstra glad. (Munterhet i salen.) Jeg synes Jenter og teknologi er et veldig flott og konkret prosjekt. Samtidig ser vi at det kan kreve strukturelle grep for å ta et systematisk oppgjør med trange kjønnsroller og forventninger til gutter og jenter, fra barnehage til skole og til videre utdanningsvalg. For å gjøre det trengs det målrettede prosjekter, og noen viktige bærere av den typen prosjekter er gjerne likestillingssentrene, som først opplevde kutt i budsjettet. Hva tenker statsråden om likestillingssentrenes rolle når det kommer til å bære fram endringsprosjekter som også kan utfordre kjønnsrollene i tiden som kommer?


Eg har brukt mi tid i debatten på å gå igjennom dei endringane Regjeringa foreslo for Stortinget i samband med ny lov om offentlege innkjøp, og som vi fekk brei tilslutning til i Stortinget. Eg meiner at vi med det har gitt innkjøparane i kommunane, fylkeskommunane, helseføretaka og staten eit godt verktøy – eg er ikkje sikker på om vi kan bruke ordet «verktøy» lenger – til å halde seg innafor lova. Og det er det viktigaste. Det er det vi skal bidra med. Vi skal bidra med lover og reglar som er lette å følgje, og som minskar rommet for skjøn og tvil om kva som er rett, og kva som er gale. I tillegg har vi innført, som eg seier, sanksjonar dersom det blir gjort grove brot på kunngjeringsreglane. I tillegg offentleggjer vi no mykje meir, som eg var inne på. Det er plikt om at protokollar skal leggjast ut, som t.d. postlister. Kven som helst – media, innbyggjarar og andre leverandørar – vil dermed få mykje større innsikt i kva som faktisk går føre seg ved innkjøp. Og heretter kan altså kven som helst klage dette inn for KOFA. Når det gjeld KOFA, har KOFA sjølv sett seg eit mål om både kva tid dei skal ha fått ned restansane, og kor lang saksbehandlingstid som etter det skal vere normalen. Eg skal vurdere å følgje opp representanten Foss si utfordring og presentere Stortinget for det målet. Eg har ikkje funne det rett å gjere det pr. no, i og med at ein nettopp har kome i gang med å få ned restansane. Skal vi først kunngjere eit mål, må vi vere i stand til å nå det målet. Det viktigaste for meg er at eg etter gjennomgangen med KOFA i Bergen fekk veldig klare lovnader, og eg har veldig stor tru på at ein er på rett veg og vil få ned restansane, slik at det å klage blir opplevd som ein reell prosess, og at svaret ikkje kjem etter både vinter og vår. Elles var representanten Starheim inne på ei konkret hending frå Nordfjord, som gjaldt interkommunale selskap. Representanten Ib Thomsen og fleire var inne på det same, at det skjer ein del i kommunesektoren. No har ikkje eg noko ansvar for det, men det eg bruker å seie, er at kommunestyra er altfor lite villige til å diskutere det kommunerevisoren faktisk leverer av rapportar. I desse rapportane ligg det mykje interessant. Det kan godt hende at nokre av oss er nerdar når vi i kommunestyra har synst det har vore interessant å diskutere revisjonsrapportar, men eg har alltid halde innlegg, for eg synest det er interessant: Kva bruker vi skattebetalaranes og fellesskapets pengar til, og skjer det på rett måte? Eg vil i alle fall seie at ein slik diskusjon som Stortinget i dag har hatt, og som vi skal ha fleire gonger, burde òg kommunestyrerepresentantar rundt omkring i landet ta initiativ til.


Diskusjonen om hvor mye arbeidsledigheten vil øke i løpet av vinteren og høsten, må være en akademisk diskusjon, for det Regjeringen nå erkjenner, er at arbeidsledigheten vil øke. Det ser vi gjennom alle de prognoser som ligger i revidert nasjonalbudsjett. Vi ser det ikke minst ved at Regjeringen selv har justert opp anslaget for dagpengeutbetalinger. Om det blir 30 000 eller 20 000 ledige, står vi altså overfor en situasjon med økende arbeidsledighet. Jeg skal gi Restad honnør for at han faktisk var mer – skal vi si – optimistisk gjennom vinteren enn det bl.a. jeg var, for jeg trodde ledigheten kom til å øke tidligere enn den gjør. Men det vi nå står overfor, er en situasjon der Regjeringen også erkjenner, som mange andre institutt gjør, at ledigheten vil gå opp. Og da er jo spørsmålet: Er det riktig av Regjeringen bare å øke dagpengeutbetalingene, eller er det viktig å sette inn tiltak for å motvirke ledigheten? Mitt konkrete spørsmål er: Hvilke tiltak tenker Regjeringen på? Da vi gikk noen runder i vinter, var finansministeren, og også statsministeren, opptatt av hvilke tiltak, og sa at Regjeringen var beredt til å sette inn tiltak når som helst. Et tiltak kan (presidenten klubber) være å fornye ferjeflåten i innenriksfart, (presidenten klubber) som er et fornuftig tiltak for akkurat den bransjen som nå rammes hardest – verftsindustrien.


Arveavgift ved generasjonsskifte i familieeide bedrifter tapper bedriftene for egenkapital. Dette gjør bedriftene mindre økonomisk robuste, og gjør at bedriftene i mindre grad kan foreta investeringer for å sikre arbeidsplasser og fremtidig inntektsgrunnlag. Samtidig som Regjeringen inndrar arveavgift fra levedyktige bedrifter og svekker deres muligheter for ekspansjon, bruker Regjeringen 4,5 milliarder kr på Innovasjon Norge, som har som oppgave å gi økonomisk støtte til nye, innovative ideer som mangler kapital. Ser representanten Micaelsen paradokset i at staten årlig inndrar milliardbeløp fra konkurransedyktige og verdiskapende bedrifter som sikrer arbeidsplasser, samtidig som den samme staten sprøyter milliardbeløp inn i upløyde bedriftskonsepter gjennom Innovasjon Norge?