Aller først vil jeg si at jeg er glad for Høyres omtanke for dem som har minst. Jeg setter pris på at man fokuserer på det. Det deler også SV. Vi skal fokusere på dem som har minst. Men det blir umulig å operere med ulike matvarepriser avhengig av inntekt. Det at man i butikkene har forskjellige hyller for ulike inntektsklasser, ser jeg ikke for meg som aktuell politikk. Derfor må vi ha en utjevning gjennom skattesystem, barnetrygd og på andre måter, som gjør at vi hjelper både barnefamilier og dem som har lite. Et eksempel på det er jo at minstepensjonistene får 16 000 kr mer å rutte med neste år etter det oppgjøret som vi nettopp har vært gjennom med dem. Helt til slutt vil jeg bare poengtere: Maten i Norge er fortsatt billig. Den er billig i forhold til de inntektene vi har. I forrige regjering var Sponheim landbruksminister, og dette var en av de tingene jeg alltid støttet Sponheim i. Han var også opptatt av å satse på kvalitet framfor pris. Det hadde han helt rett i. Det mener jeg at vi nå viser - vi satser på at vi skal ha kvalitet på norsk landbruk. Det koster, og det må forbrukerne være med på å betale.


Det har vært en lang og interessant debatt, og det ser ut til å bli en lang dag, så jeg håper vi rekker spørretimen i morgen tidlig. Det har kommet opp en god del paradokser i løpet av debatten. Ifølge Arbeiderpartiet er det greit med midlertidige ansettelser så lenge man blir ansatt på de vilkårene Arbeiderpartiet mener er greie. Det er også greit for Arbeiderpartiet at man er midlertidig ansatt hvis man blir det via Nav, men hvis man finner seg en egen jobb, utenom Nav, er det ikke greit å være midlertidig ansatt. Det er en underlig logikk. Det har også vært mange spesielle argumenter her i dag. Man har kunnet høre at vi nå skaper et løsarbeidersamfunn, noen mener at det er udemokratiske endringer vi gjør, det vil øke kriminaliteten, det vil gjøre at arbeidstakere blir stående med lua i hånden, vi raserer velferdsstaten, vi demonterer den norske modellen, vi vil drive med tvangsarbeid – det er ikke måte på til skremselspropaganda. Men det kanskje rareste argumentet vil jeg si er likestillingsargumentet – at det at vi nå gjør at flere mennesker skal få muligheten til å komme inn i arbeidslivet, vil svekke likestillingen. Enkelte av representantene fra Arbeiderpartiet har gått så langt som til å si at etter i dag kan ikke Norge lenger skryte av å være et likestilt land på grunn av at vi gjør noen forsiktige oppmykninger i arbeidsmiljøloven. Jeg er en sterk tilhenger av likestilling, men jeg trodde at et av de viktigste grepene for å ha likestilling er å sørge for at mennesker er økonomisk uavhengige, sånn at man kan foreta sine egne valg, uten å være avhengig av andre. Er det noe vi legger til rette for i dag, er det at flere av dem som står utenfor arbeidslivet, nå skal kunne få seg en jobb og dermed være økonomisk selvstendig. Dermed vil det faktisk bidra til å styrke likestillingen. Det har også kommet andre argumenter, f.eks. at forslagene vi fremmer i dag – som vil hjelpe til med å få flere folk i arbeid – av en eller annen spesiell grunn vil føre til at vi vil miste skatteinntekter. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre tenker nytt og er villige til å justere og forbedre de ordningene man har. Det gjør vi fordi vi kjemper for at flere mennesker skal få muligheten til å få seg en jobb. Men jeg registrerer også at opposisjonen av taktiske grunner kjemper imot og velger å svikte de 650 000 menneskene som står utenfor arbeidslivet, og som virkelig ønsker og kunne trenge en jobb.


La oss slå fast at saken om utlån av lasermålbelysningsutstyr ikke er kjent for Stortinget og som sådan er Regjeringens åpenbare ansvar. Forsvarets overkommando var altså opptatt av det formelle og forventet, ifølge NRK i går, en nasjonal godkjenning og en FN-resolusjon. I Aftenposten i dag refereres en mail fra Forsvarets logistikkorganisasjon til Romerike tekniske verksted der det vises til en beslutning i Stortinget den 6. mars 2003 om at dette utstyret kan utlånes. Er det slik at det foreligger en beslutning i Stortinget av 6. mars? Og på hvilken måte ble forsvarssjefen gjort kjent med denne beslutningen?


Jeg vil få lov til å stille kommunal- og regionalministeren følgende spørsmål: «En undersøkelse Kommunal Rapport har foretatt, bekrefter Sosialistisk Venstrepartis frykt for at strammere kommuneøkonomi først og fremst går ut over tiltak for barn og unge. Dette betyr kutt i viktige forebyggende tiltak, for eksempel integrering av barn og unge med utenlandsk bakgrunn, og tiltak for å fange opp unge som er i ferd med å «falle utenfor systemet». Deler statsråden denne bekymringen, og hva vil hun i så fall gjøre for å sikre at viktige forebyggende tiltak ikke blir en salderingspost i kommunesektoren?»


Representanten Magnhild Meltveit Kleppa fra Senterpartiet understreker meget klart at Senterpartiet nå faller stadig dypere inn i en sosialistisk fold sammen med SV og Arbeiderpartiet. Og så spørs det jo da om kjernevelgerne, grunneiere og bønder, setter særlig stor pris på denne markante venstrevridningen til det tidligere langt mer borgerlige Senterpartiet. Men det vil jo neste stortingsvalg gi oss svar på. Representanten nevnte i sitt innlegg at folk skal bli møtt med verdighet og respekt i kommunen, og da vil jeg gjerne vite om det er slik at Senterpartiet ser valgfrihet som et viktig demokratisk gode når det gjelder å bli møtt med verdighet og respekt. Mener Senterpartiet at valgfrihet er en viktig rettighet for innbyggerne for at man skal bli møtt med det hun benevner som verdighet og respekt, eller mener Senterpartiet at man som bruker av kommunale tjenester kun skal være prisgitt de kommunale monopolleverandører, nemlig kommunen selv? Jeg vil gjerne ha et svar på hva Senterpartiet legger i dette.


For det første er det vanskeleg fordi det å diskutere med Framstegspartiet om dei spørsmåla her, er som å diskutere med eit seminar. Det er heilt ulike oppfatningar og heilt ulike måtar å seie ting på. Då må ein gå til kjelda: programma til Framstegspartiet. Programma, inkludert dei forslaga som eg tok meg bryet med å lese igjennom til landsmøtet nå, er ikkje eintydige på at ein anerkjenner menneskeskapte klimaendringar, og klimapanelet som den viktigaste vitskapelege kjelda til handling. Så lenge eg har drive med politikk, har eg vore ein sterk tilhengjar av vitskapeleg debatt og kritikk. Det er noko av grunnlaget for vitskap, og for at ein kan kome vidare. Eitt eksempel på det er rapportane om klimafølsemd, som ikkje dreier seg om å setje spørsmålsteikn ved om menneskeskapte klimaendringar fører til temperaturheving, men om kor store konsentrasjonar som fører til visse nivå av temperaturheving – det som er klimafølsemd. Det er det utruleg viktig å debattere – vi har heilt sikkert ikkje det endelege svaret. Men det er ikkje det Framstegspartiet har sett spørsmålsteikn ved. Dei har sett spørsmålsteikn ved sjølve grunnlaget (presidenten klubber) for heile politikken…


La meg først stille meg bak alt som kom fra min kollega Kenneth Svendsen. Jeg vil understreke et par punkter litt bedre, fordi dette er et tema som Stortinget har behandlet lenge, og jeg kjenner meg ikke igjen i den historiebeskrivelsen som finansministeren kommer med når han forsøker å gi inntrykk av at dette har vært en prinsipielt klar linje fra regjeringen. Det er det motsatte som er tilfellet. Hans forgjenger, finansminister Kristin Halvorsen, sendte en rekke statsbudsjetter, stortingsproposisjon nr. 1, til Stortinget. Der slo regjeringen fast at den skulle satse på alternative drivstoff gjennom å ha avgiftsfritak for alle alternativ til fossil bensin og diesel. Etter den famøse biodieselsaken, der statsministeren klarte å tvinge alle på Stortinget til å mene noe annet enn det de egentlig mente – mene det samme som han mente – inkluderte han biodiesel i det som ikke skulle ha avgiftsfritak. Alle andre drivstoff enn bensin, diesel og biodiesel skulle ha avgiftsfritak. Det var måten regjeringen skulle satse på alternative drivstoff på. Vi så altså at folk sto i fare for å begynne å bruke dette produktet, og da innførte han en avgift. Han har faktisk tapt i rettssystemet i siste instans nå. Det synes jeg også at finansministeren skal ta med seg, og ikke skjule seg bak at saken er i rettssystemet og ikke er avgjort. Det er det at regjeringen har anket saken videre i systemet som gjør at saken ikke er avgjort. Rettssystemet mener altså per i dag at EcoFuel er de som har rett – ikke regjeringen. Når jeg ser på argumentene som regjeringen bruker, er de ikke i tråd med det stortingsflertallet sier. Der har representantene Kambe og Svendsen helt rett. Representanten Rudihagen, som representerer Arbeiderpartiet og sitter i energi- og miljøkomiteen, var på NRK i fjor og lovet at det måtte være feil at en fikk avgiftsbelagt syntetisk diesel. Det var ikke i tråd med regjeringens miljøpolitikk at dette produktet skulle være avgiftsbelagt. Dette måtte være feil, og her måtte det ryddes opp. Den opprydningen besto altså i at Finansdepartementet overstyrte stortingsrepresentantene sine. Sånn skal det ikke være. Når Arbeiderpartiets stortingsgruppe åpenbart mener at dette produktet ikke burde vært avgiftsbelagt, var det regjeringen som skulle endret politikk – ikke stortingsgruppen deres. Det sier litt om hvordan en bruker makten sin i regjeringen. Det er likevel et feil standpunkt regjeringen har tatt. Når jeg ser på argumentasjonen som blir brukt av regjeringen – f.eks. argumenterer statssekretær Kjetil Lund stadig vekk i Dagens Næringsliv med at dette ikke er et miljøvennlig drivstoff. Jo, dette er et høyst miljøvennlig drivstoff. Det reduserer de lokale miljøproblemene sammenlignet med fossil diesel. Det eneste punktet på miljøsiden der det ikke er like godt, er på CO2-utslipp. Men det handler ikke om miljø på den måten – det handler om klima. Hvis det er sånn at regjeringen mener at det er viktigere å kutte norske CO2-utslipp marginalt, at det er en viktigere prioritering enn å prioritere lokalmiljø der folk bor, der folk har astmaproblemer og sånne ting, så er det et argument som regjeringen gjerne må stå for. Men det handler ikke om god miljøpolitikk – det handler om dårlig miljøpolitikk. Regjeringen sier at køprising kan være en måte å løse dette problemet på. Hensikten med køprising er jo ikke at folk skal kjøre mindre, det er at man skal fordele trafikken jevnere over dagen sånn at man utnytter infrastrukturen bedre. Dermed vil vi ha like mange dieselbiler på veiene, hvis målsettingen med køprising er det regjeringen sier. Altså er ikke dette løst. Regjeringen har, f.eks. i spørretimen i går, sagt at de nye dieselbilene nå har lavere miljøskadelige utslipp. Det er helt riktig. Men det tar en del år å bytte ut bilparken. Spørsmålet, som interpellanten bl.a. tar opp, er da: Hva skal vi gjøre i mellomtiden? Hva skal vi gjøre mens de bilene som nå er solgt, fortsatt går på veiene og slipper ut dette som gjør at vi får miljøforurensing lokalt? Svaret er kjøreforbud. Det er det regjeringen har åpnet for. De vil ikke kreve det, så finansministeren trenger ikke hevde at jeg sier det. Men regjeringen gjør det enklere lokalt å velge dette istedenfor at en gjør det enklere å velge et bedre drivstoff. Det er jo det en kunne gjort fra sentralt hold: å redusere avgiften på de miljøvennlige drivstoffene sånn at vi ikke hadde fått problemet i utgangspunktet. Vi kunne hatt en positiv tilnærming til å la folk velge bedre alternativer istedenfor at en velger de negative pisk-virkemidlene der en nekter folk å bruke den bilen som de av regjeringen ble oppfordret til å kjøpe – dieselbilen. Jeg oppfordrer finansministeren til å være konstruktiv og løsningsorientert i sitt siste innlegg, og si at så lenge dette problemet eksisterer, skal vi la GTL, EcoFuels produkt, være avgiftsfritt – i hvert fall om vinteren.


Jeg har et spørsmål til sosialministeren. Dagbladet i går hadde ikke bare oppslag om Anders Bekkum, som har vært omtalt, men også et annet oppslag: «De rike håver inn», «Velter seg i skattefritt utbytte». Disse to oppslagene viser med all mulig tydelighet et bilde av et Forskjells-Norge. Sosialministeren har siden Regjeringa tiltrådte, hatt en høy profil når det gjelder å bekjempe fattigdom, og har nettopp lagt fram St.meld. nr. 6 for 2002-2003, Tiltaksplan mot fattigdom. Etter å ha lest denne stortingsmeldinga er det ikke mulig å finne spor av at Regjeringa er opptatt av utjevning av økonomiske og sosiale forskjeller i landet vårt. Jeg vil derfor spørre statsråden: Ønsker Regjeringa å utjevne de økonomiske og sosiale forskjellene i Norge?


Nå har Regjeringen styrt i snart fem år. I denne tiden har ungdomstrinnet vist svake faglige resultater i forhold til de landene vi konkurrerer med. Det er svake resultater i mange fag, med unntak av lesing. Vi har en skole som er preget av uro og mangel på disiplin. Særlig i realfagene har vi lærere med svake faglige bakgrunnskunnskaper, noe som i sum er en viktig årsak også til frafallet i videregående skole. St.meld nr. 44 for 2008–2009 skulle være alle skolepolitiske stortingsmeldingers mor, som skulle adressere kunnskapsnasjonen Norge. Før den er ferdigbehandlet i Stortinget, får vi beskjed om at det er behov for en ny stortingsmelding om ungdomsskolen – det er noe spesielt. Men målet skal være både en mer praksisnær ungdomsskole og en mer krevende ungdomsskole. Det er jeg helt enig i. Men hvordan skal SV med sin motstand mot differensiering klare begge disse oppgavene?


Jeg er glad for at statsråden er såpass tydelig på at denne typen informasjon nå skal offentliggjøres. Jeg vil derfor stille statsråden et spørsmål: Har han tenkt å følge opp denne praksisen når det gjelder håndhevelse av miljøinformasjonsloven – at utslipp av kjemikalier og den eksakte sammensetningen av disse skal gjøres tilgjengelig for offentligheten – i og med at dette er en sak som kan danne presedens videre for hvordan man skal tolke og forstå loven som trådte i kraft fra 1. januar i år?


Jeg vil gjerne stille et oppfølgingsspørsmål til fiskeriminister Angelsen om denne saken.


Det er godt å høre at lederen av kommunal- og forvaltningskomiteen priser kommune- og fylkeskommuneinstitusjonen, for her inne i stortingssalen, og i korridorer og tunneler, er det lett å bli selvopptatt og selvfascinert. Mange av dem som kommer til budsjetthøringer, i hvert fall i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, etterlyser nesten unisont mer stat og mer detaljstyrende stat. Dermed kan vi fort glemme at det er kommuner og fylkeskommuner som er hovedelementene i velferdssamfunnet vårt og ikke minst folkestyret vårt. På alle politikkområder er det avgjørende nødvendig med engasjement ute og nede på lokalnivå om det skal utvikles god politikk. Unnskyld – ikke «nede». La oss kvitte oss med denne pyramidefiguren eller den vertikale linjen der staten troner øverst, og heller plassere kommuner, fylkeskommuner og stat ved siden av hverandre på en vannrett linje, skulder ved skulder, sammen for å utvikle, gjennomføre og drifte god politikk. Vi, nasjonalt, skal selvsagt gjøre våre beslutninger, gjøre vår del av arbeidet, ikke minst økonomisk og juridisk. Men så skal kommuner og fylkeskommuner legge til sitt lokale og regionale skjønn og klokskap og gjennomføre det hele. Regjeringas gode og offensive barnehage-, skole- og opplæringssatsing er et talende eksempel på hvor riktig og viktig det er at det kommunale og fylkeskommunale Norge trår til. Barnehage, grunnskole, SFO, videregående opplæring, ja også høyere utdanning – alt dette blir bedre hvis bare lokalsamfunnet får komme inn i barnehagene og klasserommene, og motsatt: at barnehage og skole får komme ut i samfunnet. Særlig er dette viktig hvis vi vil lykkes bedre med hensyn til sosial utjamning, inkludering, å redusere frakobling/frafall og å få en mer praksisnær utdanning. Da må samfunnet/fellesskapet bry seg og trå til. Alle tjener på dette, ikke minst lokalt og regionalt nærings- og samfunnsliv. Dette er et viktig element i SVs ambisjoner både på barnehage- og opplæringsområdet. Der Fremskrittspartiet vil ha penger følger eleven-opplegg, der høyrepartiene vil ha fritt skolevalg, vil SV og den rød-grønne regjeringa dyrke fram barnehagen og skolen som samfunnsinstitusjoner som de som bor i lokalsamfunnet, bruker og bryr seg om. Det skal et helt lokalsamfunn til for å utdanne og danne et menneske. Mange barnehager, skoler og SFO-er fungerer i tråd med dette prinsippet allerede i dag. Det er bra, og vi legger merke til at ikke minst lokalt nærings- og samfunnsliv selv setter pris på det. God skoleutvikling og god samfunnsutvikling henger nøye i hop.


Representanten Sponheim sa at han gjekk rundt og kikka på gamle Venstre-høvdingar. Og godt er det, for på den tida dei stod på som aller verst – og best – blei samvirket grunnlagt. Vi veit at det skjedde på slutten av 1800-talet i England. Vi ser også no at når globaliseringa aukar, er samvirket ein god måte å organisere delar av samfunnet på, anten det gjeld forbrukarsamvirket eller det gjeld norske bønder som foredlar og sel sine produkt gjennom landbrukssamvirket. Vi veit også at når det gjeld WTO og dei moglege reduksjonane i støtte til norske bønder, trengst det kreativ tenking for å halde oppe sysselsetjinga og god utnytting av ressursane i distrikta. Og den ikkje-handelsvridande støtta, såkalla grøn boks, gjev store moglegheiter for norsk landbruk. På kva måte vil Venstre bidra konstruktivt til at vi oppnår å bevare den makta samvirket gir den enkelte bonden, og korleis vil Venstre bidra til å utforme landbrukspolitikken som det blir opna for med meir grøn landbruksstøtte?


Da Emil Langlet i 1860 tegnet stortingsbygningen, lot han denne salen bli utformet som et sirkus. Det som slår en, er at Carl I. Hagen kler den arenaen usedvanlig godt. Når man først sikrer at det blir lettelser i campingvogn-beskatningen og – som en skrev i Dagbladet – var på nippet til å få gjennomslag for redusert moms på grilldress, må man ikke i neste omgang komme å omtale dette som om man overhodet ikke har noe ansvar for det budsjett som Stortinget vedtar. Hvis det er slik at Stortinget nå skulle vedta 2 milliarder kr i økte bevilgninger for 2003, i strid med det som man har vedtatt kort tid før, vil jeg anta at det kommer en kuttliste i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett tilsvarende det neste år, slik at man på nytt skal skaffe inndekning for denne summen. Det betyr at SV overhodet ikke ville ha noen kontroll over konsekvensene av det. Jeg regner med at man på nytt ville fått et vern om Fremskrittspartiets hjertesaker, inkludert reduserte avgifter for amerikanske veteranbiler og det som måtte tilhøre det området. Vi har i hvert fall ingen kontroll med det. Det er klart at vi kan ikke gå inn på denne type forslag, med helt uforutsette virkninger, når vårt budsjettforslag har falt. Hadde det vært slik at SV, i et samarbeid med Regjeringen, hadde utgjort flertallet for det budsjettet som kom til neste år, skal jeg garantere at Regjeringen ikke hadde trengt en hel avdeling med jurister for å finlese teksten på grunn av de prokuratorgrep som måtte komme etterpå. Jeg merker meg at Regjeringen her forholder seg helt taus, for det må være ganske beklemmende å ha et slikt kompaniskap med en så uforutsigbar samarbeidspartner som Fremskrittspartiet er i denne saken.


Det er jo sånn at den forrige regjeringen ved den gang statsråd Slagsvold Vedum sa ja til EU når det gjaldt å reforhandle artikkel 19 i EØS-avtalen. Det er denne regjeringen så vidt i gang med, og det er klart det er en viktig sak, der denne regjeringen selvfølgelig vil ivareta norske interesser. Men hvis man ser på matindustrien, kjøttproduksjonen og meierisektoren, har sentraliseringen vært langt sterkere innenfor industrien enn den har vært innenfor primærproduksjonen. Vi ser at det blir stadig færre anlegg, vi ser at en legger ned nye bygg – større enheter – og sånn sett er sentraliseringen langt sterkere i det leddet. Det vi kan legge til rette for, er at folk får muligheten til å drive, men verken staten eller noen annen kan tvinge noen til å være bønder – det må en ønske selv. Vår oppgave er å tilrettelegge.


I går la SV inn et forslag i Stortinget om å få en egen stortingsmelding om økologisk landbruk. Vi mener det nå er nødvendig å få en totalgjennomgang av landbrukspolitikken i lys av det som skjer rundt oss i Europa. Hittil har signalene fra landbruket i Europa og fra landbruksministeren vært svært positive i forhold til det. Han sier sjøl i dag at det må tas et krafttak for dette. Etter SVs syn er ikke den landbruksmeldingen som ligger til grunn for norsk landbrukspolitikk, tilstrekkelig. Kanskje er den heller ikke tilstrekkelig for å nå de 10 pst. som det er bred enighet om. Er landbruksministeren enig i at vi trenger en totalgjennomgang for å få på plass en styring av landbrukspolitikken som kan gi oss trygg mat på en bedre måte enn det vi har i dag?


La meg først takke interpellanten for en viktig interpellasjon, som også veldig godt følger opp den diskusjonen vi hadde på basis av Finn Martin Vallersnes’ interpellasjon for en tid tilbake. Sist helg var jeg i Australia, i Australias tørkeområder. Jeg tror de illustrerer veldig godt sammenhengen mellom klimaendring og matvaresikkerhet i verden. Det er steder som har vært blant verdens kornkammer, hvor det nå er utrolig tørt. Bare fordi Australia fordeler det lille vannet de har, med imponerende presisjon og imponerende statlig kontroll, får de i det hele tatt noen vesentlig landbruksproduksjon. Australia har aldri hatt det så tørt. De tre siste årene er de tørreste Australia har hatt siden man begynte å foreta målinger i 1890. Selv om ingen vet den presise sammenhengen mellom internasjonal klimaendring og tørke i Australia, møtte iallfall ikke jeg en eneste ekspert som mente noe annet enn at det man så, var en akutt tørke, ja, men innenfor en generelt nedadgående trend i retning av et tørrere vær, mer saltinnhold i jorda og en langt vanskeligere økologisk situasjon i Australia. Hva er så den enkelte bondes respons på dette? Det er det naturlige, nemlig å lete etter hvilke produkter som kan tåle et tørrere klima, og som kan gi mer fortjeneste ved et tørrere klima, for i det hele tatt å overleve. I korthet betyr det overgang fra ris og hvete til vin og mandler. For du får en langt høyere fortjeneste på det samme areal ved et tørrere klima hvis du produserer vin, enn hvis du produserer ris. Dermed ser man igjen hvordan det som skjer lokalt i Australia, påvirker det internasjonale markedet, hvor ris er den råvaren som har steget mest i pris - i hvert fall av matvarer - de siste årene. Så sammenhengen mellom klima og matvareprisøkning skal vi ikke undervurdere, selv om ingen kan si på prikken hvor nær den sammenhengen er. Vi gikk i debatten etter Vallersnes’ interpellasjon grundig inn på hva årsakene kan være til matvareprisstigning, men la meg bare likevel legge til ett moment til det som ble sagt der. For hvis man går nøyere inn på tallene i land som Kina og India og i Afrika, ser man at mens det i India f.eks. er først og fremst en generell vekst i all form for forbruk som følge av at landet har blitt rikere, er det i Kina det man også har sett hos oss, en drastisk endring av forbruksmønsteret. Mens det i India prosentvis er omtrent den samme økningen i kjøttforbruket som i direkte forbruk av kornprodukter osv., er det i Kina en dramatisk mye høyere vekst i forbruket av kjøtt- og meieriprodukter versus det direkte forbruket av korn. Det vi da ser, er summen av hva som påvirker verden, nemlig at mange land blir rikere og dermed kan spise mer av alt. Men noen land er nå blitt så rike at et betydelig antall mennesker kan gå over fra en type kosthold til et annet. Summen av dette blir selvsagt et sterkt press på prisene. Neste uke er det et stort møte om den internasjonale matvarekrisen i Roma. Dette er et møte som bare for et halvt år siden var ansett som et relativt uviktig FN-møte. Med all respekt, det var ikke noen stor påmelding verken av statsråder eller statsledere, mens det nå ser ut til å bli et stort antall - mange titalls - statsledere som kommer, og et vell av statsråder, fra hele verden. Og Ban Ki-moon, FNs generalsekretær, skal lede møtet personlig. Så det har gått fra å være et viktig, men ikke så viktig møte til det helt sentrale forumet. Det jeg vil vektlegge, slik jeg nå ser det, fra Norges side i det møtet, er først og fremst tre forhold: Det ene er sammenhengen mellom klimaendring og matvaresikkerhet. Hvis vi ikke klarer effektivt å bekjempe klimaendringen, vil vi drastisk forsterke problemene med mat. Det andre er den betydelige markedssvikten som vi har sett i Afrika, som fører til at afrikanske land faktisk produserer mindre, ikke mer, landbruksvarer nå, mens Asia jo har den stikk motsatte tendensen. Og mer enn det: Hvis man går under tallene, er det en drastisk forskjell. Asiatiske land har nesten ingen økning i jordarealet som brukes til landbruksproduksjon, men en vesentlig økt produksjon, mens det i Afrika er en betydelig vekst i arealet som går inn i landbruksproduksjonen, samtidig som det er en nedgang i produksjonen. Når du øker arealet samtidig som du får mindre produksjon, er det dermed selvsagt en drastisk redusert produktivitet i landbruket. Det er behov for en drastisk omlegging av Afrikas landbruk, med andre ord. Og det tredje, som også interpellanten var inne på, er den akutte situasjonen noen stater vil stå overfor i skjæringspunktet mellom sikkerhet, potensialet for krig og konflikt og matvareutrygghet. La meg så gå inn på de konkrete forslagene som interpellanten fremmet. Han krevde en «New Deal» for internasjonal matvaresikkerhet og norsk bidrag til det. For det første ber han om mer penger. Ja, men la oss ikke glemme at de vesentligste svarene på matvaresikkerhetsproblemet ikke er penger, men politikk, og at det vesentligste for landbruksproduksjonen ikke nødvendigvis er det som direkte skjer i den, men alt som skjer rundt den. Som jeg var inne på forrige gang, hvis det ikke er en havn som fungerer i Dar-es-Salaam, får man ikke inn kunstgjødsel nok til å kunne skape et mer produktivt landbruk i Tanzania. Hvis det ikke er veier for å bringe kunstgjødsel fram til produsenten, kommer den ikke fram. Men hvis det ikke er veier ut fra produsenten til noe marked, får man heller ikke solgt varene sine - og dermed ikke noe incentiv til å øke produksjonen. Den norske skogsatsingen er selvsagt vesentlig for landbruksproduksjonen, bl.a. fordi den er vesentlig for det biologiske mangfoldet, som kan gi langsiktig input til landbruk. Utdanning er selvsagt vesentlig for landbruk, fordi utdannede mennesker, en utdannet bondestand, som kan mer, selvsagt kan ta i bruk nye, mer produktive måter å drive landbruk på raskere. Så vi må ikke fokusere nærsynt på penger til landbruket, men se landbruket inn i den store sammenhengen i utviklingen. Men for øvrig er jeg enig. Representanten ber også om reformer i Verdens Matvareprogram. Ja, det har Norge vært en sterk pådriver for. Det er også grunnen til at vi ikke økte bevilgningene i fjor til Verdens Matvareprogram, nettopp for å kreve de endringene. Nå er det vesentlige, positive ting på gang i organisasjonen. Hvis man ser på hvor Verdens Matvareprogram i dag kjøper sine produkter, er Uganda nr. 1 på den lista. Det er for øvrig en lang liste av fattige land hvor man kjøper inn sine varer, slik at det opprinnelige inntrykket av en organisasjon som dumper amerikansk overskuddskorn på fattige afrikanske markeder, er ikke lenger et dekkende bilde av organisasjonen, selv om den er amerikansk ledet. Så det har foregått positive endringer her, men la oss tilskynde fortsettelse av dem. La oss også tilskynde et tett samarbeid mellom Verdens Matvareprogram og de to andre FN-organisasjonene på matvareområdet, FAO og IFAD, for å bruke forkortelsene. Interpellanten ønsket også en tett sammenkobling av spørsmålet om sikkerhet, altså militær statssikkerhet, og matvarespørsmål. Jeg tror at det å betale ut cash nesten alltid er bedre enn å dele ut mat direkte, og at det også vil være det viktigste virkemidlet for å styrke stater som kan komme i problemer. Interpellanten ønsker å ta opp norsk biodrivstoffpolitikk til grundig vurdering. Det synet deler jeg. Den innstillingen som kommer fra Statens forurensningstilsyn i dag, skal vi selvsagt gå grundig gjennom fra Regjeringens side. Vi vil innby til dialog med våre partnere i klimaforliket. Det skulle bare mangle - dette er en del av klimaforliket, og vi skal selvsagt gå i dialog med Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre for å se på hva som er det naturlige innblandingskravet. De to andre elementene i det som kommer fra SFT, anser vi at vi er helt enige om, nemlig for det første en sterk tilskyndelse til rask innføring av sertifiseringsregler, som vanskelig kan være særnorske. Men vi må påvirke de reglene som kommer i EU, og hvis EUs regler også kan gå over til et mer globalt regelverk for biodrivstoff, er ingenting bedre enn det. Biodrivstoff er en strålende idé, som skal fremmes, men som med mange andre gode ideer må en unngå utvekstene ved den. Så sertifisering - ja. Det andre elementet, rask innføring av annen generasjons biodrivstoff basert på landbruksavfall eller skogsavfall, oppfatter jeg at det også er full enighet om i Stortinget, og vi må gjøre hva vi kan for å få til det raskt. Så får vi ser på hvilke nøyaktige innblandingskrav vi skal fremme for 2008 og 2009 basert på den innstillingen SFT kommer med, men i dialog mellom regjering og opposisjon. La meg bare til slutt si at en av de tingene som jeg legger størst vekt på, er det offentlige-private samarbeid som vi nå arbeider med å få til med Yara og med Jeffrey Sachs og Kofi Annan, som jo har vært drivkreftene i arbeidet for et globalt system for en afrikansk grønn revolusjon. Men et norsk bidrag innenfor denne rammen kan være samarbeid med Yara om å fremme en politikk for å fjerne de hindringene som gjør at afrikansk landbruk kan øke i produktivitet. Afrikansk landbruk kan ikke fortsette å få redusert sin produktivitet når produktiviteten øker nær sagt overalt ellers på kloden.


Jeg tror også det er viktig å fokusere på at det faktisk er mange tusen ansatte i pleie- og omsorgssektoren i dag som hver eneste dag går ut og gjør en fantastisk jobb for å gi dem som trenger pleie- og omsorgstjenester, et best mulig tilbud. Jeg hører at SV sier at de har lagt inn penger til kommunene. Ja, det stemmer det, men kommunepolitikerne bruker pengene til akkurat hva de vil. De kan bruke dem på akkurat hva de vil, fordi det ofte er frie midler, og det er jo SV og de andre partiene ofte opptatt av. Så er man opptatt av at man skal ha mer bemanning. Ja, Fremskrittspartiet ønsker mer bemanning, vi ønsker større bemanning, og det ligger også inne i det som regjeringen jobber med å få på plass. Men det handler også om kompetanseheving. Det sa også representanten fra SV, men det SV var med på å gjøre i forrige periode, var å ta bort kravet til kompetanse til dem som skulle jobbe på sykehjem og i pleie- og omsorgssektoren. Det er det denne regjeringen nå sørger for å få på plass igjen, at man faktisk skal ha folk med rett kompetanse og med den kompetansen som skal være der, og at det kravet som den forrige regjeringen fjernet, ikke lenger er borte. Så til representanten Tove Karoline Knutsen: Det jeg oppfatter at hun egentlig etterlyser, er fritt brukervalg. Hun ønsker muligheten til å velge. Men så er man så livredd for at noen private skal kunne få lov til å levere disse tjenestene. Det kan virke som de private leverer dårligere tjenester, og at man er redd for hva navnet på skjorta eller frakken er. Jeg tror – det er i hvert fall min opplevelse når jeg reiser rundt i landet – at uavhengig av hvem man jobber for, leverer man gode tjenester. Man leverer varme hender og gode omsorgstjenester uavhengig av hvem man leverer til. Jeg har reist ganske mye rundt i landet og besøkt både sykehjem, omsorgsboliger og andre former for tjenester og måter å organisere seg på. Ja, det er et krav der ute at man må øke bemanningen fordi det er for lav bemanning. Det er noe regjeringen jobber med, og som ligger i dette. Men det må også gjøres noe med kompetansen. Kompetansen er utrolig viktig. Når det gjelder bemanning, bør man se på side 4 i innstillingen. Der står det veldig klart og tydelig at flertallet også mener at bemanning er en viktig faktor. Det har jo nesten vært forsøk på å late som om helseministeren kun var opptatt av kompetanse og ikke bemanning, men også regjeringen er svært opptatt av at vi må få på plass en bedre bemanning. Jeg mener at det regjeringen nå gjør, er å komme på rett vei.


Har denne salen nå gått tom for argumenter for hvorfor man ikke skal gå inn for Fremskrittspartiets forslag om økte bevilgninger til helsesektoren? Man har prøvd seg med flere argumenter tidligere – det har gått på inflasjon. Nå har vi kommet på at det ikke passer å bevilge 1 milliard kr nå, fordi det passer best i forbindelse med statsbudsjettet. Det er mulig det er riktig at man fortrinnsvis skal bevilge via statsbudsjettet. Men da stiller jeg meg spørsmålet: Hva da med alle de andre sakene som man behandler i denne salen? Hva skjedde da man skulle ettergi gjelden til Gardermobanen – skjedde det via budsjettet? Alt som bevilges av penger i denne sal – skjer det i forbindelse med budsjettbehandlingen? Når det gjelder Senterpartiet og Kristelig Folkeparti, hevder de at når det gjelder utenlandsmilliarden, kan den brukes innenlands, for her er det jo ledig kapasitet. Så kommer man til denne saken, og da sier man: Nei, denne saken må vi se på i forbindelse med budsjettbehandlingen. Så vi kan ikke da bruke de samme argumentene for å bruke av utenlandsmilliarden til behandling innenlands fordi det er ledig kapasitet her, nei, da skal vi vente til budsjettbehandlingen! Det er tydelig at enkelte føler seg rimelig ubekvemme i denne situasjonen. Norske pasienter står fortsatt på ventelister og venter på behandling. Vi vet at det er ledig kapasitet både ved offentlige sykehus og private sykehus. Dette er et forslag som er innlevert nettopp for å bidra til å bøte på den situasjonen med noe smerter og lidelser som mange pasienter i dette landet opplever mens de venter på behandling. Og da må jeg si at jeg er skuffet over flertallet i komiteen og Stortinget i denne saken. Man er ikke villig til å ta det ansvaret man har, og sørge for at norske pasienter får den behandling de bør ha krav på i dette landet. Så lenge vi har ledige sykehussenger, så lenge vi har ledig behandlingskapasitet, og så lenge vi har køer av pasienter for å motta behandling, da bør denne sal ta på seg ansvaret og sørge for at de personene får den behandlingen og oppfølgingen som er Norge verdig.


Det er en glede å kunne fremme forslag på vegne av representantene Jon Jæger Gåsvatn, Åse M. Schmidt og meg selv om nødvendige lovendringer, slik at kommunene kan innføre brukerstyring med foreldreflertall i skolens brukerstyre.


På vegne av representantene Gjermund Hagesæter, Åge Starheim og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om å begrense mulighetene for gjenopptakelse av utlendingssaker.


Jo, dette forslaget er 100 pst. finansiert, men finansieringen har inngått i rammene. Det er finansiert på den måten at det skal være leksehjelp på 1.–4. trinn, men kommunen kan organisere det f.eks. slik at det gis én time på 1. trinn og flere timer på 3. og 4. trinn. Det er finansiert ut fra den samme fordelingsnøkkelen som vi har – eller ut fra samme voksentetthet som når vi øker et timetall – men det er lagt til grunn en fagarbeiderlønn med 25 pst. administrasjonstilskudd. Det er høyere enn vanlig hvis vi øker læretimene, fordi vi regner med at man trenger litt mer faglig, pedagogisk, veiledning med tanke på hvordan dette skal gjennomføres. Men i finansieringen er det tatt høyde for at det er 100 pst., at altså alle barna deltar i leksehjelpsordningen. Det vet vi ikke er tilfellet. Selv de kommunene som har jobbet veldig godt med å tilrettelegge, får ikke 100 pst. av barna til å takke ja til tilbudet. Der er det altså overfinansiert.


Enkelte berørte mine synspunkter, som jeg gjerne vil kommentere. Jeg forstod det slik at Lars Sponheim gjerne ville hatt en hasteknapp under en tv-sending i går. Jeg skjønner at han gjerne trenger litt tid, i og med at det vel også i Venstre er ulike synspunkter som må koordineres på et eller annet vis i denne saken. Det skal bli interessant å se hvilken konklusjon man kommer frem til, om det blir det samme syn som Venstres toppolitiker Abid Raja har, eller om det blir et annet. Så ble det nevnt at Politiets Fellesforbund gjerne vil ha dette på høring. Ja, det var hvis det var vedtatt at uniformsreglementet skulle endres. Det er vel ingen som er i tvil om hva Politiets Fellesforbund og Arne Johannessen mener om denne saken? Det var fordi han ønsket å få mulighet til å stoppe en endring av uniformsreglementet, en ny sjanse, han ville ha høring. Jeg er helt overbevist om at Arne Johannessen og Politiets Fellesforbund vil ha denne saken raskest mulig ut av verden ved å få det forslaget som er fremsatt, vedtatt i Stortinget så fort som mulig, slik at saken blir lagt død. Jeg synes det var en noe merkelig begrunnelse fra Olav Gunnar Ballo. Det ble også nevnt at det var viktig å la Regjeringen få tid til å komme til et klart standpunkt. Ifølge avisene er det jo full kamp innad i Regjeringen, med klare fronter fra ulike sider. Jeg tror faktisk også at Regjeringen ville satt pris på å bli tvunget til å treffe en avgjørelse som den kunne meddele i debatten om dette forslaget i neste uke, istedenfor å risikere åpne høringer i justiskomiteen, hvor diverse statsråder som offentlig har gitt uttrykk for sine synspunkter, kanskje blir invitert til høring for å gjenta sine synspunkter. Også der ville det vært fornuftig. Men det er Stortingets flertall som avgjør dette, og uansett resultat tror jeg i hvert fall at undertegnede vil bli meget godt fornøyd.


Her er det samarbeidet i Regjeringen som vil bli satt på prøve, for mitt spørsmål sorterer både under utenriksminister og bistandsminister. Det viktigste for meg er et klokt svar, ikke hvem av dem som svarer. Spørsmålet dreier seg om situasjonen i Kongo, som har vært oppe her tidligere. Den manglende internasjonale oppmerksomheten og marginaliseringen av Afrika er nå så frapperende at det grenser til ren rasisme. Det er knapt et ord om Kongo i norsk presse. Hvis konflikten i Kongo hadde foregått i Asia eller Europa, hadde det vært førstesidestoff hver eneste dag. Dette er en konflikt som kan destabilisere hele Sentral-Afrika, og som i det lange løp kan gjøre norsk bistand til bortimot ti land i området meningsløs. Spørsmålet er: Vil Regjeringen nå legge press på det kjernelandet som må presses for å stoppe den utenlandske innblandingen i Kongo, dvs. Zimbabwe, hvor presidenten driver krig hundrevis av mil fra sitt territorium og ut fra det som kan virke som snevre, økonomiske egeninteresser? Mitt spørsmål er videre: Vil Regjeringen nå gjøre det klart overfor Zimbabwe at det ikke blir noen ytterligere forhandlinger om norsk bistand før Zimbabwes tropper er trukket ut av Kongo?


Jeg håper at regjeringspartiene, som for tiden er Fremskrittspartiets kamerater i utdanningspolitikken, registrerer at en av hensiktene med eksamen er å prøve elever under press. Hvis det er det som er hensikten, kan jeg ikke fatte og begripe at noen kan gå inn for det - hvis det er det som er målet med eksamen, å prøve elever under press. Jeg trodde jo at skolene hadde som oppgave å drive med læring, drive 13 år med læring og motivere for læring. Og så sier vi at det som er målet, er å presse dem til en eksamen når de er ferdig med 13 år - eller med 10 år, eller hva det måtte være. Det er ganske utrolig, så jeg håper derfor at regjeringspartiene registrerer hvem de har kommet sammen med. Mappeevaluering er nødvendig. Det er absolutt nødvendig hvis vi skal få til tilpasset opplæring. Bare gjennom nye evalueringsformer, bare gjennom en evalueringsform der læreren blir forpliktet til å ta utgangspunkt i enkelteleven, kan vi klare å få til basisopplæring. Det foreligger ikke ett forslag i forhold til tilpasset opplæring utover det forslaget som vi har lagt inn, når det gjelder evaluering, og vi kan rett og slett ikke få til tilpasset opplæring, som er målet, hvis vi ikke vil endre evalueringsformene.


Jeg fikk det svaret jeg ville ha, for når statsråden sier at man ikke har et erstatningsansvar, sier statsråden det på bakgrunn av de kunnskaper det samlede embetsverket hadde. Det blir litt oppsiktsvekkende, slik jeg sa, når man er skråsikker på at staten ikke har et erstatningsansvar, samtidig som man sier: Jeg kan ikke kjenne til alle de tingene som forskjellige institusjoner og enkeltpersoner i mitt embetsverk og underliggende etater visste om. For poenget blir jo at når det, slik som Lovavdelingen sier, er Arbeids- og administrasjonsdepartementet og Olje- og energidepartementet som «er nærmest til å vurdere i første omgang i hvilken utstrekning dette regelverket kan sies å ha medført rettsplikter til å treffe ytterligere vedtak», er det nettopp når det kommer ny informasjon til, som ikke tidligere var forelagt Lovavdelingen i Justisdepartementet, at statsråden må sette seg ned og vurdere: Er dette informasjon som faktisk dokumenterer at vårt departement og underliggende etater kanskje visste mer enn det Granskingskommisjonen har fått seg forelagt, og funnet ut, og som burde tilsi at ja, dette er drevet et skritt videre i juridisk forstand i retning av ansvar for staten, og ikke minst er det drevet et skritt videre i politisk forstand i retning staten? Det er nettopp dette siste vi mener fra vår side, at politisk sett er det slik. Vi mener at det er så mye som tyder på at her har staten et objektivt ansvar, samtidig som kommisjonen sier at man har det, at vi samlet sett burde ta det politiske ansvaret og sørge for at staten – istedenfor at en rekke mennesker er nødt til å føre saker mot staten og en rekke arbeidsgivere de har hatt – setter ned foten, skjærer igjennom og sier: Vi tar dette ansvaret, og hvis det er slik at det er andre som har dette ansvaret, kan vi heller gå til regress mot dem. Men det gjør ikke statsråden, og det synes jeg i og for seg er oppsiktsvekkende, når det faktisk er slik at det framkommer ny informasjon, som det altså er statsrådens ansvar å vurdere. Han vurderer det og er skråsikker på at dette er ikke noe nytt i saken, dette er noe man visste om på forhånd. Samtidig sier han: Vi vet ikke om det er mer kunnskap som ligger der, for jeg kan ikke ha kontroll over alt det alle andre vet.


Jeg har to spørsmål til næringsministeren. Det første går på de 1,5 milliarder kr som er avsatt til næringssvake områder. Er de pengene i ferd med å «settes ut i livet», slik at de kommer de næringssvake områdene til gode? Spørsmål nr. 2 er litt til oppfølging av det som kom fra Arbeiderpartiet. Vi har en del industrisamfunn som sliter voldsomt. Arbeidsledigheten der er stor, de er utenfor SNDs virkeområde, de kommer også utenfor ordningene med kompenserende tiltak når man tar bort arbeidsgiveravgiften, og vi vet at det er lite kapital i området. Har næringsministeren og Regjeringa noen plan om hva man skal gjøre med de områdene? Har man noe opplegg på gang slik at man kan hjelpe disse industrisamfunnene, der veldig mange er nervøse for framtida?


I Forsvarets forum nr. 18 i år kunne man lese en artikkel hvor spørsmålet var: «I tilfelle krig, mener du det norske Forsvaret er godt, middels eller dårlig rustet?» Meningsmålingen var gjort av MMI. Svaret man fikk, skulle man tro ville opprørt enhver forsvarstilhenger. Målingen viste at hele 51 pst. svarte dårlig rustet, 40 pst. svarte middels rustet, 7 pst. svarte vet ikke og kun – jeg understreker kun – 2 pst. svarte godt rustet. Dette var svar man fikk fra Forsvarets personell. Etter at Norge ble medlem av NATO, har mange stolt på at dette skulle redde Norge i all framtid. La oss håpe det! Men de økonomiske realiteter i andre land må få oss til å våkne. Når den amerikanske marinen vurderer å stenge US Marines’ forhåndslagre i Trøndelag, faller noe av tryggheten bort. De er for kostbare og kanskje unødvendige når trusselen fra Sovjetunionen er borte, mener de. For Norge er det etter Fremskrittspartiets syn av den største betydning nettopp å opprettholde de sterke og gode bånd vi har bl.a. til USA. Mange av oss ser på de norsk-amerikanske bånd som den sterkeste sikkerhetsgaranti vi har hatt, og vil få, i framtiden. La os ta vare på disse! Når vi nå får et budsjettforlik mellom Arbeiderpartiet og Regjeringen som ytterligere svekker det norske forsvaret, hva har vi da igjen? Det må være et stort tankekors for mange at det partiet som var etterkrigstidens mest forsvarsvennlige parti, nemlig Høyre, går fra sine tidligere standpunkter. Vi snakket om forutsigbarhet og langsiktighet – alt til Forsvarets og Norges beste. Investeringer i utstyr, infrastruktur og bygninger samt personell skulle bli så bra. Men hva skjer? Forsvaret får mindre midler, og forutsigbarheten forsvinner. Hvem var det som uttalte om Arbeiderpartiet at de «raserte det som var igjen av norsk forsvarsevne»? Kamelsluking i Høyre er det dessverre blitt mye av. Det kan se ut som om det kun er Fremskrittspartiet som ivaretar Forsvarets interesser fullt ut. Det sier seg selv at f.eks. minus 175 mill. kr til Forsvarsbygg betyr ikke å kunne gjøre det som var planlagt, og prosjektet må vente – med de resultater dette får. Med Fremskrittspartiets budsjett ville vi fått en høyere sum totalt pr. år i nettopp den fireårsperioden vi er inne i. Vi ville ha fått mer forsvar og dermed et tryggere og mer effektivt forsvar. Uro innad i rekkene gjør ikke sitt til at resultatet blir det beste, dessverre. På enkelte andre kan det nesten virke som at jo lengre avstand vi har til den andre verdenskrigen og Norges rolle der, jo mindre betyr eget lands beskyttelse. Fremskrittspartiet mener at vi må passe oss for at internasjonale operasjoner ikke tar fra oss evnen til å øve, utvikle og dermed sikre eget territorium, både til vanns, lands og i luften. Derfor må vi sette søkelyset mer på Norge og vårt nærområde. Derfor må vi styrke bl.a. Heimevernet med skolering, øvelser og ikke minst moderne utstyr. På denne måten vil personellet bli motivert og kunne yte den innsats vi vil kunne trenge i en gitt situasjon. Slik vil selvfølgelig de sivile og militære andre steder i Forsvaret også tenke. Derfor må det såkalte forsvarsforliket innebære at man i budsjettet for 2005 vil måtte ta inn igjen de midler som Forsvaret ikke har blitt tildelt tidligere. Vi får håpe det skjer, men personlig har jeg liten tro på nettopp dette. Et troverdig forsvar både i Norge og når de er på utenlandsoppdrag, må ha moderne utstyr og riktig trening, dette sett i den sikkerhetspolitiske situasjon dagens samfunn og verden befinner seg i. Vi har store utfordringer, og usikkerheten og problemene står i kø. Våren 2004 vil for de militære og oss politikere by på mange utfordringer. For Fremskrittspartiet er det naturlig å øke overføringene til den spisse delen av Forsvaret, et forsvar som da får gjort den jobben de skal. Med dagens forslag til budsjetter er det kun Fremskrittspartiet som kan ivareta dette.


For å seie det slik: Det er antakeleg eit mål for denne regjeringa å ikkje ha meir grensehandel enn det som er naturleg å ha. Men eg vil tru at denne regjeringa og Framstegspartiet har heilt ulike verkemiddel for eventuelt å redusere det som Framstegspartiet vil sjå på som tollbarrierar, og avgiftspolitikk som vil medføre at folk spring til Sverige for å handle. Denne regjeringa meiner f.eks. at vi skal ha alkoholavgifter på det nivået vi har i dag, bl.a. av omsyn til folks helse. Vi meiner at vi skal ha det tollvernet vi har i dag for landbruket, for å gi vår eiga landbruksnæring moglegheiter til å overleve i ei verd der vi ser at WTO vil føre til endringar òg i norsk landsbrukspolitikk – på kort eller lang sikt, det veit vi ikkje. Men vi ser jo at norsk landbruk treng å ha det vernet som denne regjeringa har bestemt at det skal ha, gjennom dei forslaga til toll som bl.a. ligg i landbruksministeren sitt budsjettframlegg.


Det norske forsvaret har på kort tid beveget seg fra et defensivt til et offensivt forsvar, et såkalt gripbart forsvar, der uforutsigbarheten i trusselbildet brukes som en begrunnelse for omstillingen. De store vinterøvelsene planlegges og gjennomføres fremdeles med tanke på invasjon fra øst, som i doktrinen ikke anses som en reell trussel. Man anskaffer fregatter og missiltorpedobåter for samme formål. Er dette et uttrykk for en indre uenighet om hva som er de egentlige, reelle sikkerhetstruslene mot norske områder og interesser?


Det er helt ufattelig at det er partiet Høyre som nå overtar rollen til SV. Det er og blir en gåte at de som angriper veiutbygging i dag, er ikke lenger fra SV. Det er Høyre. Hvert eneste prosjekt om veibygging i dag er det Høyre som går ut og angriper. Dette er rene, skjære galskapen, sier de. Se på nabolandet vårt, Sverige, som er et fattig land. De har bygd veiene sine ferdig. Og hva gjør de nå? Nå satser de 100 milliarder kr på å bygge ut jernbanen. Det er Sverige, som ikke har ei oljekrone, som ikke har fem øre på bok, mens vi som egentlig flyter over av oljemilliarder, ikke har råd til jernbane. Ikke har vi råd til fly, ikke har råd til veier – ingen ting! Høyre som i alle år egentlig har stått og snakket om veier – jeg husker Oddvard Nilsen, som vi hadde som leder forrige gang, det var ikke måte hvor mange veistubber han lovet rundt omkring. Plutselig har en ikke én krone – ingen ting!


Tidlegare har det ikkje funnest ein nasjonal definisjon på full barnehagedekning, derimot mange lokale. For at vi skal kunne måle bl.a.det, har vi sett ein definisjon på det for i år som vi oppfattar som rimeleg, nemleg at alle som søkte om plass innan hovudopptaket, skulle få plass innan utgangen av året. Så har vi no teke kontakt med alle kommunane for å sjå korleis dei ligg an i forhold til den målsetjinga, slik at dei kan samanlikne seg med andre, og slik at alle kan sjå korleis vi som regjering ligg an. Då er svaret at vi er komne nesten i mål, men ikkje heilt, og det er alvorleg for dei det gjeld. Når det gjeld spørsmålet om pris, er det heilt riktig at full barnehagedekning og etterspørsel er avhengig av prisen. No har vi halde oppe prisen på 2 330 kr. Eg kan ikkje her seie noko om vegen vidare når det gjeld korleis prisen vil vere, men det er riktig at framtidige prisreduksjonar vil føre til større behov for utbygging.


Spørsmålet lyder: «Mellom Mongstad og Kollsnes i Nordhordland planlegges ny kraftlinje og ny veiforbindelse. Begge prosjektene omfatter de fem kommunene Lindås, Meland, Radøy, Askøy og Øygarden. Begge prosjektene har felles mål for ferdigstillelse i 2016. Muligheten for å samordne prosjektene slik at jordkabel kan brukes på hele eller deler av kraftlinjen, er stor, men krever handling fra overordnet statlig myndighet. Samordning kan gi stor samfunnsøkonomisk gevinst. Vil statsråden ta politiske initiativ for å få til samordning?»


I mange år har jeg av og til med forskrekkelse hørt på de innleggene som Fremskrittspartiet har holdt, og hva slags holdninger de har stått for. På samme måte har jeg vært like forskrekket når enkelte prester i Den norske kirke har uttalt seg om forhold. Skulle jeg da løpe til med et forslag og si at disse holdninger bør forbys, og at jeg må sende disse prestene og Fremskrittspartiet på kurs? Nei. Dette forslaget om å gi et obligatorisk tilbud om rett og plikt til et kurs om språk- og samfunnskunnskap for imamer, dreier seg ikke om at de har vært kritiske til noen sider ved det norske samfunn. Det er deres fulle rett. Det dreier seg ikke om frihet til å tro det man vil, men det dreier seg om at religiøse ledere har stor innflytelse og trenger kunnskapen, slik at de vet når deres egne religiøse tradisjoner bryter med norsk lov og ikke kan si: Vi visste ikke at vi gav et råd som var i strid med norsk lov eller med menneskerettighetene. Det er det det dreier seg om. Og jeg tror de fleste av dem vil ønske seg en nøkkel til det norske samfunn og kunne skjønne hverdagen til de ungdommene som de skal drive veiledning overfor. Det er det dette handler om. Jeg har ingen tro på at imamer kommer til å bli omvendt til det norske likestillingssynet og synet på kvinner fordi om de går på et slikt kurs. Men om noen av dem skulle få noen nye tanker, synes jeg det er greit. Dette dreier seg altså ikke om et fornorskningskurs eller et holdningskurs, men det dreier seg om en sikkerhet, å sikre oss at man vet. Dette synes jeg er et viktig prinsipp. Så til det andre forslaget, som nesten er verre. Det er snakk om troskap, ikke bare til Grunnloven, men til tradisjoner og normer i et samfunn. Jeg er litt overrasket over at regjeringspartiene ikke straks kan si at man ikke skal sverge troskap til Grunnloven. Jeg har mange ønsker om å endre Grunnloven. Det har de fleste partiene her. Det er da en legitim rett å ville forandre både Grunnloven og andre lover, og det skal vi kunne gjøre i en offentlig, åpen debatt. Det er demokratiets og rettsstatens prinsipper det dreier seg om. Men hvis vi skulle sverge troskap til dette, sverge troskap til tradisjoner og normer, ville vi levd i middelalderen ennå. Det ville være slik som Signe Øye sier, at kvinner aldri ville fått stemmerett. Vi ville levd i en familiestruktur som er slik som den vi nettopp har hatt en lang debatt om før i dag, som påfører mennesker vold, trusler og problemer. Det er altså ved å bryte tradisjoner at vi kommer videre. Det må være lov til det, og det må også være slik at vi tror at ulike tradisjoner og ulike normer skal kunne leve side om side i respekt. Det er veldig mange som velger å leve et helt annet liv enn jeg gjør. Det plager meg veldig lite hvis deres liv ikke påvirker mitt på en negativ måte, eller hvis jeg ser at de gjennom sin livsførsel ikke påfører andre skade eller problemer. Og sånn må det da være. Jeg skjønner ærlig talt heller ikke hvordan man har tenkt at et slikt forslag skal kunne praktiseres. For hvordan skulle man kunne følge med på dette? Er det når man skriver et leserinnlegg i avisen om at man er uenig i den norske væremåten – hvordan nå den måtte være, for vi er forferdelig forskjellige alle sammen? Jeg blir veldig betenkt over at man fremmer forslag som er så utrolig lite gjennomtenkt som dette. Det er en menings- og holdningsensretting som er så total at jeg trodde ikke det var mulig for noen i Det norske storting å bevege seg inn på slike tanker. Men jeg kunne kanskje be om en liten redegjørelse fra regjeringspartiene om hvorfor de allerede nå ikke kan si at de ikke vil at de som skal få et statsborgerskap, skal sverge troskap til Grunnloven. Det er jo litt rart i så fall at noen skal gjøre det for å kunne bli norske statsborgere, mens vi andre ikke skal gjøre det. Jeg mener at denne saken dreier seg om at norsk lov skal gjelde alle. Vi skal respektere de lovene som er i dette landet, og følge dem, men det er vår demokratiske rett å være uenig og å kjempe for å endre dem, hvis det er det som er vår holdning.


Jeg takker for svaret og vil få tilføye at det var en viss imøtekommenhet i forhold til det jeg var opptatt av. Teknisk fagskole er under press, og den har vært under press helt fra vi fikk Reform 94. Den ble på mange måter glemt i forbindelse med Reform 94, og det har den lidd under i ettertid. Vi vet også at søknadene har gått dramatisk ned de siste årene. Det er viktig at vi nå slår ring om teknisk fagskole. Jeg er litt bekymret hvis vi lager et system som gjør det vanskeligere for voksne folk som har sin utdanning før Reform 94, å bli tatt opp ved teknisk fagskole. Og jeg føler at vi er i ferd med å gjøre det. Selv om statsråden bruker begrepet «realkompetanse», er jeg likevel bekymret for at dette kan utelukke veldig mange, og forkursene, slik statsråden redegjorde for, er også på mange måter en skremsel for mange som har en viss frykt for teori. Jeg håper statsråden vil se på dette en gang til, vurdere det på nytt og åpne for at det gamle systemet kan opprettholdes.


Jeg er godt kjent med at det er etablert godkjenningsordninger for blodbankvirksomhet, og nå foreslår Fremskrittspartiet at det skal settes i gang et arbeid for å få etablert en sertifiseringsordning for helseforetakene. Som statsråden sier, har direktoratet vurdert det og landet på at det ikke bør innføres et slikt krav. Statsråden peker imidlertid i sitt svar til komiteen på at en tydeliggjøring av internkontrollkravene kan gi den samme effekten. Da er mitt spørsmål: Hva er det konkret statsråden vil tydeliggjøre i internkontrollen for å sikre den nødvendige kvalitet?


Jeg vil si vi har begrensede virkemidler, men vi har muligheten for tydelig dialog, og vi har mulighet for å styre bistands- og utviklingspenger dit vi mener det er riktig, eventuelt la være å gå inn fordi vi mener at det er for vanskelig. Jeg synes det er to ting som er viktig å få sagt i debatten. Det ene er: Har det vært positiv utvikling i Myanmar? Ja, så absolutt, det har vært betydelig positiv utvikling i løpet av de årene som har vært – jeg vil si særlig positiv når det gjelder ytringsfrihet. Mange har inngått fredsavtaler i mange av de konfliktene som har vært. Det er positivt. Er det risiko for tilbakeslag? Ja, så absolutt – jeg tenker at det er det kontinuerlige engasjementet fra norsk side og fra det internasjonale samfunnets side, å insistere på menneskerettigheter og si at en del av de grunnleggende demokratiske prinsippene har forrang framfor vår egne økonomiske interesser, at vi kan spille en positiv rolle for å støtte opp under en slik utvikling.


Helseministeren har rett i at man skal gjennomføre effektiviseringstiltak i sykehussektoren. Men samtidig har helseministeren vært krystallklar på – han sa det til Dagbladet 19. juni, og har gjentatt det flere ganger – at psykiatrien skal skjermes. Nå får man melding i Helse Øst, etter vedtak 30. oktober, om at det blir betydelige kutt i forhold til psykiatrien nettopp i østlandsområdet. Dette vil ramme Sogn senter for barne- og ungdomspsykiatri, og det vil ramme barne- og ungdomspsykiatrien generelt. Det betyr at barn med psykoser, altså med syns- og hørselshallusinasjoner, med paranoide vrangforestillinger, og som i dag allerede venter på behandling, skal måtte vente ytterligere. Det betyr at den gruppen som helseministeren hadde en kronikk om for to dager siden i Dagbladet, nemlig de som har spiseforstyrrelser, må vente enda lenger på behandling. Det betyr at man igangsetter tiltak som helseministeren selv har sagt at man skal verne om, og det er snakk om kutt av ca. 50 stillinger bare innenfor barne- og ungdomspsykiatrien i Oslo. Det er snakk om ytterligere kutt i samme størrelsesorden ved Nic Waals Institutt, som også bidrar når det gjelder barne- og ungdomspsykiatrien. Dette er stikk i strid med hva helseministeren har sagt. Vil helseministeren nå gripe inn for å få slutt på kuttene i barne- og ungdomspsykiatrien?


Jeg har også lyst til å starte med å gi ros til Trine Skei Grande for å ha reist denne debatten. Jeg tror det er helt nødvendig. Jeg tror at det nesten ikke finnes grenser for hvor mange ganger dette er nødt til å bli et tema hvis vi skal få bukt med den tabukulturen som råder. Det er helt nødvendig å holde fram støttesenterbevegelsens gamle slagord: Incest skal tales i hjel, ikke ties i hjel. Det er klart at incest og seksuelle overgrep er tabu, og når gutter er utsatt, og kvinner er overgripere, er det enda mer tabu. Støttesenterbevegelsen har gjort – og gjør – en kjempejobb på dette området. Jeg har bl.a. lyst til å trekke fram Incestsenteret i Vestfold, som nå har fått betjene den grønne telefonlinjen, som vi setter veldig stor pris på at Regjeringen har lagt nettopp dit, slik at vi får kompetente folk i den andre enden. Det skal være en telefon både for utsatte, for pårørende og for fagpersonell, slik at de kan ringe og be om råd. De har også en egen hjemmeside som har oversikt over hjelpetilbud over hele landet. Den er helt unik. I tillegg har jeg lyst til å trekke fram Senter for misbrukte menn i Oslo, der bl.a. Endre Førland har stått på som en helt gjennom mange år, med de belastningene det helt sikkert har medført ved å stå fram på den måten. Men han har ikke gitt seg, han har krevd å få et ansikt i den debatten. Det synes jeg det står stor respekt av, og det er grunn til å bøye seg i støvet for den innsatsen. Å være mann og stå fram med slike historier er forferdelig tøft – og nok ekstra tøft. Det krever et stort mot. Institutt for klinisk sexologi og terapi har også gjort mye for å synliggjøre denne kjønnsdimensjonen i overgrepsproblematikken. Jeg har hatt glede av å ha nær kontakt med dem også gjennom mange år. Mange overgripere trøster seg med at barna som de forgriper seg på, har i utgangspunktet oppsøkt overgriperen. Det handler bl.a. om at mange av disse barna i utgangspunktet er ganske ensomme og har behov for voksenkontakt. Jeg sier ikke at alle har det sånn, men en del, og de ønsker seg nærhet. Men det overgriperne skal vite, er at barna ofte tar enda mer skade av overgrepet når det er barna sjøl som har oppsøkt dem. Det syns jeg det er verdt å tenke over, fordi det som vanligvis preger seksuelle overgrep, er nettopp dette med hemmeligholdelse og tabukultur, og det blir enda sterkere når skyldfølelsen kommer på toppen av dette. Det gjelder særlig når barnet sjøl har oppsøkt overgriperen. Det pleier de også å si på Institutt for klinisk sexologi og terapi, og være veldig tydelige på. De har jo også overgripere til behandling hos seg. I SV er vi veldig opptatt av å styrke tilbudet til utsatte barn. Fagfolk som har kompetanse og mot, som tør å stille spørsmål og tør å forholde seg til svarene som de får, fagfolk som samarbeider, som er engasjert i faget sitt, og som har ledere som er tett på og engasjerte – dette er enormt viktig. Det er også utrolig viktig at vi tar et oppgjør med tabukulturen som råder – på alle felt, vil jeg si – i samfunnet, og det gjør vi bl.a. her nå. Vi må snakke om dette der hvor barn befinner seg til daglig. Jeg hadde en samtale med Ada Austergard, moren til Stine Sofie som ble drept i Baneheia. Hun sa at hun syns det var merkelig at hennes datter på seks år har lært om alkohol og tobakk, men ikke om vold og overgrep. Det syns jeg er et tankekors. Man må begynne å snakke med barn om dette, så de i hvert fall kan få vite at dette ikke er noe hysj, hysj og fy, fy. May Hansen redegjorde bl.a. for forslag som vi har stått bak, og særlig dette med Barnas Hus må vi nå få på plass. Det kan spille en veldig viktig rolle for disse barna og deres familier, men også for hjelpeapparatet, som kan få veiledning. Så vil jeg bare si helt til slutt at de som påstår at SV benekter at dette rammer menn, de tror jeg egentlig vet bedre. Så jeg vil gjerne at vi skal slippe å diskutere det mer. Vi er veldig opptatt av at dette også rammer gutter – selvfølgelig gjør det det – og at også kvinner er overgripere. Men jeg tror kanskje at den misforståelsen bunner i at jeg redegjorde for skader som utsatte kvinner får, og som vi vet om, fordi kvinner er blitt forsket på. Men nettopp der kommer også en diskriminerende faktor inn. Vi har forsket for lite på menn, og det er vi nødt til å gjøre noe med.


Det er vanskelig å ikke tolke både utenriksministerens innlegg i dag og statsministerens erklæring i går som et ja til EUs patentdirektiv. Utenriksministeren sa at Norge ønsker å spille en betydelig rolle internasjonalt, og han la – om ikke i første omgang – i hvert fall i siste setning vekt på at også etikken skulle være med. Innenfor etiske retningslinjer, sa utenriksministeren, skulle dette skje. I tillegg til det fokuserte statsministeren i går en god del på u-landsproblematikk. I den sammenheng er det grunn til å se på hvordan et patentdirektiv vil virke. Patentdirektivet innebærer en mulighet til å begrense u-landenes muligheter og disposisjonsrett over egne biologiske ressurser. Det gir store muligheter for bedrifter til genrøveri, der bedrifter henter biologisk materiale i et u-land og tar patent på viktige medisinske oppdagelser knyttet til produktet. Ikke minst er det viktig når man vet at hovedmengden av det biologiske mangfoldet befinner seg i u-land. Da er det grunn til å spørre utenriksministeren om de etiske retningslinjene, som han refererte til i sitt innlegg, skal ha inni seg slike vurderinger eller om det er de nærpolitiske behovene, som han understreket veldig – altså den teknologiske utvikling – som er viktig? Vi må være med der alle andre er med. Når alle andre gjør det, må også vi gjøre det. Sånn hørtes argumentasjonen ut. Hvis det skal være en etikk i dette, så må det vel være noen faste retningslinjer som skal ligge til grunn uansett om Norge i en gitt situasjon i dag eller i framtiden vil tjene penger på å innføre dette direktivet eller ikke. Jeg vil gjerne utfordre utenriksministeren til å gjøre litt rede for hvilke etiske retningslinjer og normer denne regjeringen vil legge til grunn for sitt arbeid med patentdirektivet.


Ikke hvis man er engasjert, president, men jeg skal skjerpe meg!


Det er endelig blitt en enighet mellom kommisjonen og Regjeringen om tollreduksjoner for bearbeidede landbruksprodukter og en del andre landbruksvarer. Det inngår i en forpliktelse for Norge at industritollen avskaffes innen år 2004. Uenigheten i tollspørsmålet begynte for ca. ti år siden, da Norge var i forhandlinger med EU om EØS-avtalen. Partene kom ikke til enighet når det gjelder bearbeidede landbruksvarer. Men EØS-avtalens protokoll 2 inneholder en utviklingsklausul som innebærer at partene skal redusere tollsatsene for disse produkter etter hvert. Forhandlingene tilspisset seg i fjor, da svenskene sa nei til et utkast til ny protokoll 3, der Norge ville redusere tollsatsene for bearbeidede landbruksprodukter med 3 pst. Svenskene ville ha mer. Fremskrittspartiet inngår i flertallet i innstillingen som slutter seg til avtalen. Vi er tilfreds med at saken nå synes å være løst. Redusert toll for bearbeidede landbruksvarer er positivt for konkurransen og prisutviklingen på mat i Norge. Derfor er det en fordel at denne saken avsluttes og kan tas av agendaen mellom Norge og EU. Forhandlingene med EU innebærer små utfordringer sammenlignet med det konkurransepresset som vil komme knyttet til Agenda 2000 og de kommende WTO-forhandlingene. Internasjonalt er vi alt inne i en trend der råvareprisene går ned og konkurransen over landegrensene øker. Mens EU-landene åpner seg gradvis mot den internasjonale konkurransen, har Norge holdt igjen ved å beskytte næringsmiddelindustrien med høye tollsatser. Høye tollsatser gir også mulighet til å opprettholde høye priser for grønnsaksvarer. En reduksjon i tollsatsene vil føre til et sterkere press på industrien til å effektivisere seg. Når EU reduserer sine tollsatser betyr det at landbruket og næringsmiddelindustrien i EU øker sin konkurranseevne. Dette kan føre til økte prisforskjeller mellom EU og Norge når det gjelder landbruksprodukter, som i neste omgang vil medføre økt norsk grensehandel i Sverige, en grensehandel som er økende fra før av. En kan være fristet til å spørre: Når næringsmiddelindustrien i andre land effektiviserer seg, følger da vår egen industri med på dette for å kunne klare seg i konkurransen i fremtiden? Dessverre er svaret på dette nei. Flere undersøkelser foretatt av forskere ved BI og Statistisk sentralbyrå viser at norsk næringsmiddelindustri har hatt spesiell lav produktivitetsvekst, langt svakere enn det man har hatt f.eks. i Sverige og hos andre viktige handelspartnere. Slik har det vært over en lengre periode på 20–25 år. Derfor er det viktig at denne industrien kjenner sin besøkelsestid. Hvis man ikke satser langt mer, f.eks. gjennom å forsere egne effektiviserings- og rasjonaliseringsplaner og få mer igjen for hver krone som blir investert, kommer det til å få store negative konsekvenser for hele verdikjeden i matvaresektoren. Det er det som er sannheten. Ja, det burde være direkte uakseptabelt at Norges nest største industrigren har en stagnasjon i produktiviteten over så lang tid. Slik Fremskrittspartiet ser det, er grunnen til denne negative trenden ikke bare høye tollmurer og liten konkurranseeksponering, men at både kjøtt- og meierisektoren har vært gjennomregulert. Marginstudier som er foretatt siste året av alle ledd i verdikjeden for matvarer, viser at det er spesielt kjøttindustrien som har stått for store prisøkninger. Så det er nå tvingende nødvendig at bøndene tar tak i sin egen industri og sørger for en omfattende rasjonalisering. Politikerne har heller ikke stimulert til nytenkning. Det er stort sett bare Fremskrittspartiet som har fremmet forslag om å løse opp i reguleringer, og som har villet åpne for mer konkurranse internt i Norge. Når vår nye landbruksminister skal utforme Regjeringens landbrukspolitikk i tiden som kommer, så må det legges opp til radikale endringer. Det trengs bl.a. nyetableringer og konkurranse for å få opp produktiviteten. Det er et «must» hvis landbruket skal overleve i fremtiden. Da må bonden ha en effektiv industri som evner å konkurrere i markedet.


Jeg vet ikke hvor representanten Annelise Høegh har den ene prosenten fra. Denne undersøkelsen, som ble gjort på Aker sykehus av overlege Bøhmer, viste – det var ca. 160 pasienter, tror jeg – at 50 pst. av disse pasientene fikk diagnosen underernæring, og de var lagt inn fra sykehjem.


Jeg takker for svaret. Jeg lyttet med meget stor interesse og oppfatter det slik at Regjeringa er alvorlig opptatt av å få fram intensjonene med de rikspolitiske retningslinjene. Bakgrunnen for spørsmålet er Bergen kommunes planlegging av området Dokken og Nøstebukten, som ligger midt i Bergen sentrum, og der det bor mange barnefamilier. Her planlegges det altså en firefelts veg med kapasitet på 24 000 biler i døgnet – og dette uten at kollektivalternativet er vurdert. Jeg synes jo det er et paradoks at miljøbyen Bergen i sitt planarbeid ikke tar til følge de rikspolitiske retningslinjene eller vedtatte prinsipp om å få ned biltrafikken og få en bærekraftig utvikling. Det viser at de rikspolitiske retningslinjene ikke oppfattes som forpliktende, og derfor vil jeg spørre statsråden om hun vil ta initiativ til å lovfeste rikspolitiske retningslinjer på dette området, slik at det forplikter kommunale planmyndigheter og ikke overlates til skjønn, slik som i dag.


Hvor mye regner da statsråden med at han vil ytterligere belaste bilistene? Først så har man en gevinst på 40 mill. kr her, og så får man en gevinst ved at en del må betale to ganger.


Skolebarntransport er fylkeskommunenes ansvar, og disse har stor frihet til å utforme skoleskysstilbudet innenfor gjeldende rammer. Fylkeskommunene kan gjennom avtaler med transportører opprette egne skolebarntransporter og tilpasse tilbudet slik at alle sikres sitteplass. Skolebarntransport er imidlertid i dag ofte integrert i det ordinære rutetilbudet og omfattes uansett av vegtrafikklovgivningens regler om sikring av passasjerer. Det synes ikke hensiktsmessig å ha ulikt regelverk om sikring av barn under henholdsvis transport til og fra skolen og transport utenfor skoletid. Vegtrafikklovgivningens regler på dette området er i stor grad utledet av de plikter Norge er pålagt gjennom EØS-avtalen. I enkelte tilfeller har Norge likevel pålagt sikring utover disse minimumskravene, herunder bl.a. at sjåføren har ansvaret for at barn under 15 år bruker tilgjengelig sikkerhetsutstyr. Jeg vil understreke at fylkeskommunene og kommunene fortløpende må vurdere om både rutetilbudet og skolebarntransporten er tilfredsstillende når det gjelder bruk av ståplasser. Det forventes også samordning mellom disse for å unngå større variasjoner i tilbudet til brukerne. Jeg har også merket meg at komiteen ber Regjeringen vurdere behovet for endring og presisering i vegtrafikkloven med tilhørende forskrifter, eventuelt en ny forskrift til opplæringsloven, for å sikre elever forsvarlig skoleskyss. Når det gjelder forslaget om å innføre et krav om å pålegge kommunene å foreta utredning av konsekvensene for skoleskyssen ved nedlegging av skoler, registrerer jeg at flertallet i komiteen avviser forslaget. Jeg er av den oppfatning at fastsettelse av skolestruktur hører inn under det kommunale selvstyret. Jeg mener derfor det ikke er hensiktsmessig å innføre formelle krav til hva som skal utredes ved denne typen strukturendringer og strukturbeslutninger. I tillegg vil jeg peke på at rapporten fra Nordlandsforskning, som det vises til i forslaget, ikke fant belegg for at budsjettstrategiske hensyn, dvs. overvelting av kostnader på fylkeskommunene, ble tillagt avgjørende vekt ved beslutning om skolenedleggelser i kommunene. Jeg kan derfor ikke se at det er behov for å innføre et utredningskrav for kommunene. Komiteen ønsker at Regjeringen gjennomgår kostnadsfordelingen mellom kommunene og fylkeskommunene med hensyn til skoleskyss. Det vil vi selvsagt gjøre. For øvrig registrerer jeg at flertallet i komiteen avviser forslaget om å overføre ansvaret for skoleskyssen fra fylkeskommunene til kommunene. Opplæringsloven § 13-4 om skyssansvaret fastslår at kommunene er ansvarlige for skyss av elever, og at kommunene skal betale refusjon etter persontakst, og at fylkeskommunene, i samråd med kommunene, skal organisere skoleskyssen. Dette mener jeg gir en hensiktsmessig balanse mellom kommunalt selvstyre og stordriftsfordeler ved skoleskyss. Det siste henger først og fremst sammen med at fylkeskommunene i større grad enn kommunene kan se skysstilbudet i et stort område i sammenheng og dermed redusere prisen på tjenesten. I tillegg vil trolig fylkeskommunene ha større forhandlingsstyrke overfor busselskapene enn hver enkelt kommune har hver for seg.


For det første kommer det en rekke tiltak i forhold til ny fornybar energi. Det er lagt fram en plan for det, og det kommer en god del tiltak på det området. Når det gjelder oljeleting i nord, er det et kompromiss som vi har inngått ved at vi i dag leter i de områdene som er minst sårbare, mens de mest sårbare områdene er holdt utenfor. I forhold til gasskraftverk er vi den regjeringa som faktisk setter i gang rensing på alvor – det er ikke bare snakk om at man må ha miljøtiltak, vi gjør noe med det. Det ble i budsjettet i fjor bevilget store summer, og det blir i budsjettet i år bevilget store summer, til rensing av CO2. Jeg mener at dette er den første regjeringa som har gått fra ord til handling i miljøpolitikken. Men jeg er enig med representanten Ropstad i at det står mye igjen, og det skal vi ta tak i. Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, må vi bli flinkere til å vise politisk mot i en slik vanskelig sak, og da ønsker vi Kristelig Folkeparti hjertelig velkommen med på laget.


Mitt oppfølgingsspørsmål går til næringsministeren. Den utredningen som EØS-ministeren nå viste til, som regjeringen har lagd, har sterke begrensninger. Dette var jo ikke en utredning om man kunne reservere deler av anbudene for frivillig sektor, det var en utredning der regjeringen ba om at man så på regelverket der man skulle ha både privat sektor og frivillig sektor inne i de samme anbudene. Det betyr at regjeringen sjøl har lagt begrensninger inn i dette arbeidet, som gjør at svaret på den utredningen neppe kan sies å være dekkende for det handlingsrommet Norge har for å beholde muligheten til å samarbeide sterkere med frivillig sektor. Når undersøkelser viser at 44 pst. av de spurte i frivillig sektor sier at de frykter at de må legge ned i løpet av fem år hvis dette regelverket blir gjennomført, slik regjeringen vil, gjør dette inntrykk på ministeren? Og vil man utnytte det handlingsrommet som finnes?


Jeg vil igjen takke interpellanten for at hun reiser en veldig viktig debatt. Jeg skulle ønske vi fikk litt mer tid til å diskutere hvordan man faktisk får til bedre utdanning, for alt blir jo overskygget av den totalt meningsløse påstanden om at Regjeringen ikke satser på utdanning. Vi satser mer penger på utdanning enn Bondevik-regjeringen gjorde. Vi satser opplagt mer penger enn Høyre ville være i stand til å gjøre, for Høyre kutter jo på høyere utdanning, senest i forslaget til budsjett. Det kan umulig gi mer penger til utdanning. For ikke å snakke om Fremskrittspartiet som vil halvere bistandsbudsjettet, og som så kommer og sier at man skal satse mer på utdanning. Jeg vet ikke hva vi da skal kutte ned på. Det som står igjen, er i bunn og grunn én påstand, nemlig at vi har fjernet begrepet «utdanning er jobb nr. 1». Men, hvis vi holder oss til opposisjonens retorikk, hva vil det bety? Det betyr, hvis man holder seg til det samme, at opposisjonen svekker kampen mot aids. Det betyr at opposisjonen nedprioriterer kampen for fred, osv. Jeg vil ikke sette fram slike påstander. Jeg er overbevist om at opposisjonen er opptatt av kampen mot aids og kampen for fred. Men disse tingene henger jo så intimt sammen. Kampen mot aids er også en kamp for høyere utdanning og for utdanning, for det er lærergenerasjonen i alle land som mest angripes av aids - ikke de eldste, ikke barna, men nettopp de som skal fylle alle lærerværelsene, er de som dør av aids. Så lykkes vi ikke i kampen mot aids, vil vi heller ikke lykkes i kampen for utdanning, akkurat på samme måten som selvsagt også utdanning bidrar i kampen mot aids. Disse tingene henger intimt sammen. Jeg hater å måtte stå her og liksom fortelle Høyre at næringsutvikling og statsbygging er grunnleggende forutsetninger for å få til utdanning. Det vi ser i verden, er at de asiatiske landene som har orden på sitt næringsliv og sine stater, har dramatisk positiv utvikling når det gjelder utdanning, mens afrikanske land, som sliter med sine stater og med sin næringsutvikling, har mye, mye dårligere resultater. For å legge polemikken til side: Ett veldig viktig tema er kommet opp i denne debatten etter min oppfatning, og det er det representanten Vallersnes tok opp, nemlig at med den veldig positive utviklingen man ser i antall barn som går på skole i verden, vil vi med betydelig sannsynlighet sitte igjen med en rest i de mest utsatte statene i Afrika, i de landene som er i krig og konflikt, og de landene hvor statsstrukturer ikke fungerer. Den resten bør vi rette et veldig sterkt søkelys på. Der kommer vi selvsagt inn på sammenhengen mellom fred og statsbygging som den grunnleggende forutsetning for å få til utdanning - utdanning som forutsetning for å få til fred. Men det særlige spørsmålet som må stilles, er: Hva kan vi gjøre for å få til utdanning i situasjoner hvor det ikke er fred? For mye kan gjøres, også i land i krig og konflikt, i flyktningleirer, også steder hvor folk er i bevegelse, og på steder hvor man er utsatt. Men det krever selvfølgelig en konkret debatt om hvert enkelt tilfelle, men Afghanistan-debatten som Stortinget får nå i nær framtid, er nettopp et eksempel på å diskutere sammenhengen mellom militær beskyttelse og utdanning for barn i Afghanistan.


Jeg satt og tenkte på at hvis det var Fremskrittspartiet som hadde foreslått at vi skulle ha et lotteri, et statlig spill, der innsatsen ikke skulle være høye pengepremier, men varig opphold i Norge, tror jeg reaksjonen i denne salen hadde vært en helt annen. Men når det er andre partier som foreslår slike ting, blir det liksom godtatt, og da er det greit. Fra Fremskrittspartiets side synes vi det er avgjørende viktig at vi i Norge åpner opp for folk som har kompetanse som vi ikke har i Norge. Det er klart at vi som et lite land befolkningsmessig sett har behov for det. Men vi mener at det er tilstrekkelig at vi holder oss til de nordiske landene og innenfor EØS-området. Hvis ikke det skal være tilstrekkelig, er det klart at spørsmålet om lønn og å legge forholdene til rette for den arbeidskraften en vil ha, medfører at næringslivet helt sikkert vil se på de rammevilkårene som de vil gi den kompetansen de har. Det er klart at her har vi en utfordring. Det forslaget som vi har her i dag, anser ikke vi fra Fremskrittspartiet er noen løsning på de utfordringene som næringslivet og det norske samfunnet har når det gjelder spisskompetanse. Vi vil vise til den diskusjonen og debatten vi har hatt før på dette området. Det er gledelig at aktører også innenfor arbeidslivet synes at det ikke er noe galt i at Fremskrittspartiet påpeker at vi har et stort ansvar overfor våre egne borgere som ikke er i arbeid i dag, og at vi også tar et ansvar overfor dem som har bidratt til verdiskaping her i landet, ved at vi stoler på dem og legger rammevilkårene til rette for at de kan få den arbeidskraften som de har behov for. Derfor er det iallfall gledelig at spillegalskapen i Arbeiderpartiet og Høyre i denne saken ikke er på det nivået som den er i mellompartiene, som i sammenheng med alle andre forslag når det gjelder spill, og spesielt statlige spill, har vært meget skeptiske og har advart mot det. Det er iallfall blitt fastslått gjennom behandlingen i dag at det forslaget og det initiativet som er kommet, blir det ikke noe av. Da får vi holde oss til lover og regler, og når det gjelder å dekke behovet for kompetanse og arbeidskraft, må vi holde oss til normale forordninger, som gjør at næringslivet får det det trenger.


Jeg er jo enig i at budsjettdisiplin er en øvelse som de aller fleste vil etterleve, og det vil redusere debatten i denne salen vesentlig, i så fall. To konkrete spørsmål. I det første spørsmålet mitt spurte jeg også om statsrådens syn på sivile bidrag. Hvis man har en lokal innsats fordi man synes det er så viktig å ta vare på museet, vil statsråden være positiv til det? Det andre er: Kan statsråden forsikre meg om at dette ikke er en skjult agenda for å skape en ny kamp mot eksistensen av flymuseet i Bodø? Det har altså vært en kamp som har vart i mange år, seieren satt langt inne, men man har altså gjort en formidabel innsats og har etter mitt syn etablert et av Norges flotteste museer, med en militær og en sivil del. Jeg ser fram til å få en forsikring om at dette ikke er en skjult agenda, der det finnes andre motiv enn det som er de åpenbare p.t.


Nei, sjølsagt ønsker vi ikke å åpne opp for alle som vil komme til Norge. Ærlig talt tror jeg heller ikke at den store strømmen for å komme til Norge er der. Poenget er at jeg kan ikke se at noen noen gang har tatt fatt i det problemet at hazaraene er et forfulgt folk. Det er mange sakkyndige som har tatt fatt i det, men fra myndighetenes side kan jeg ikke se at det er tatt fatt i dette. Når representanten Simonsen sier at det er OK å bo i Pakistan, og at ingen blir forfulgt der, må jeg si at det er klart at det er OK å bo i Pakistan. Men kan representanten Simonsen bevise for meg at hazaraene ikke er forfulgt der, at de ikke er en pariakaste, som flere sakkyndige sier? Så er det slik at disse menneskene uansett ikke klarer å hoste opp et pakistansk pass, fordi pakistanske myndigheter ikke vil godkjenne at de er pakistanske borgere. Jeg har et brev som en av advokatene til disse familiene har sendt til Justisdepartementet. Det er stor fortvilelse i miljøet, fordi de klarer ikke å hoste opp disse pakistanske passene. Det er også en kjensgjerning at familien Gholam ble avvist ved den pakistanske grensen med den forklaringen at de var afghanske statsborgere.


Jeg synes jo det er litt spesielt at statsråden ikke forstår at man må trappe ned når man bruker mer penger enn det man får fra staten, at man altså må gå på reservene sine. Det er jo det Redningsselskapet gjør, og det er begrenset hvor lenge man faktisk kan gå utover reservene sine før det ikke går lenger. Det er jo en konsekvens av det at Redningsselskapet nå ønsker å kutte med to båter fordi man ikke får den bevilgningen fra staten som de trenger. Jeg synes det er bra at statsråden sier at hun er enig i at Redningsselskapet er veldig viktig, men da må det være en kortslutning et sted, når man mener at det er så viktig og så sørger for at man ikke kan videreføre den beredskapen som er i dag, med det forslaget som ligger her nå. Redningsselskapet er også en veldig viktig del av oljevernberedskapen langs kysten, og de redder mange skip så man unngår katastrofe langs kysten vår. Jeg håper statsråden faktisk går tilbake og ser på de utfordringene Redningsselskapet står overfor, og sørger for å komme tilbake med tilleggsbevilgninger så man kan sikre minst like god beredskap som man har – og ikke en redusert beredskap – langs kysten vår. Dette sa man også i trontalen, altså at man skulle styrke beredskapen.


Jeg takker igjen statsråden for svaret. Tekniske Entreprenørers Landsforening, TELFO, har i et brev til statsråden hevdet at Enova bedriver tilfeldig og dårlig ressursbruk og misvisende regnskapsrapportering, og at de er for svake til å stille spørsmål ved ineffektive miljøpolitiske mål. Det er også kommet påstander fra samme hold om at på bakgrunn av politisk intervensjon investeres det nå 3 kr fra staten for å spare 50 øre. Vil statsråden ta disse påstandene alvorlig, undersøke og gjennomgå Enovas organisasjon og mål og sørge for at pengene som brukes, brukes der de gjør mest nytte for seg? Dette ikke minst på bakgrunn av at denne virksomheten nå ifølge Regjeringens budsjettforslag skal betales i sin helhet av strømkundene.


Jeg ønsket også konkret å fremme forslag om utsettelse. Det handler jo ikke nødvendigvis om at man kommer fram til en annen beslutning, men at man er i stand til å gjennomføre dette slik at alle føler at man har fått mulighet til å finne en løsning man kan være enige om. Jeg tror det tjener saken at vi har en løsning der flest mulig partier i hvert fall er enige om behandlingsmåten i Stortinget.


SV og denne regjeringen er meget opptatt av å forebygge vold i alle former og mot alle innbyggere. Frihet fra vold og trusler om vold er en menneskerett. Straff virker allmennpreventivt, og det gir ofrene en viss oppreisning. Derfor har SV, sammen med våre regjeringspartnere, fra dag én jobbet for å skjerpe straffen for vold, grov vold, vold i nære relasjoner, seksualisert vold og drap. Jeg registrerer at denne linjen har fullt ut støtte i Stortinget. Over en tid har det utviklet seg et straffenivå for de mest integritetskrenkende handlingene som ligger for lavt i forhold til andre straffbare handlinger. Straffenivået for ulike lovbrudd skal i størst mulig grad gjenspeile hvor alvorlig samfunnet anser et lovbrudd for å være. Et enstemmig storting vedtok i behandlingen av ny straffelov 2005 i fjor å skjerpe straffenivået bl.a. for grov vold, drap, voldtekter, seksuelle overgrep, kjønnslemlestelse og vold i nære relasjoner. For å sikre en slik heving av nivået ble det gitt tydelige signaler i form av økte strafferammer, heving av minstestraffen og anvendelse av nytt normalstraffenivå. Det ble understreket at det forhøyede straffenivået skulle ta til å gjelde straks. Høyesterett var imidlertid av en annen oppfatning. I to storkammeravgjørelser – som det ble gjort rede for her tidligere – kom de fram til at de angitte normalstraffenivåene i motivene til straffeloven av 2005 ikke kunne gis full anvendelse ved straffefastsettelse etter straffeloven av 1902, men at det først er etter ikraftsetting av straffeloven 2005 motivuttalelsene skal gis full effekt. Høyesterett uttalte at straffenivået skulle heves gradvis fram til endelig vedtakelse av straffenivået. SV og regjeringen tar selvsagt denne ytringen til etterretning og med fatning. Men siden vi hele tiden har vært utålmodige etter å skjerpe straffenivået i de ovennevnte forbrytelser, vil vi bruke vårt mandat som lovgiver til å oppnå de ønskede straffeskjerpelsene raskere enn det domstolen legger opp til gjennom et vedtak i Stortinget i dag. Etter at saken ble sendt til Stortinget, har justisministeren gjort Stortinget oppmerksom på at enkelte av lovendringene hadde noen økonomiske og administrative konsekvenser som det ikke var redegjort for i proposisjonen. Å heve strafferammen fra seks til åtte år vil bl.a. medføre ubetinget anke og at saken settes med lagrette. Disse konsekvensene vil ikke kunne dekkes innenfor gjeldende budsjettrammer. For å hindre en ytterligere forsinkelse i ikraftsettelsen av lovendringene har regjeringspartiene derfor foretatt enkelte justeringer. Vi vil derfor beholde strafferammen på seks år for saker etter straffeloven §§ 219 annet ledd og 229 annet straffealternativ. Samtidig har vi gitt klar beskjed om at domstolene i langt større grad skal benytte seg av øvre sjikt av disse rammene. Jeg legger ikke skjul på at den øvre rammen er et viktig signal. Men langt viktigere er det at rammen brukes aktivt, og at normalstraffen ligger høyere enn dagens nivå. Dagens straffeutmålingspraksis knyttet til mishandling i nære relasjoner og voldslovbrudd ligger i det nedre sjiktet av strafferammene. Innenfor de eksisterende strafferammene vil vi kunne heve straffenivået kraftig, og det er det som nå gjøres for disse bestemmelsene. På denne måten får vi en kraftig skjerping av straffenivået for mishandling i nære relasjoner og voldslovbrudd. La meg avslutte med å understreke det fokuset SV og de andre regjeringspartiene hele tiden har hatt når det gjelder bekjempelse av vold og overgrep. Fornærmede og etterlatte har fått en tydeligere status gjennom straffeprosessen og fått utvidet sine rettigheter, bl.a. gjennom å utvide retten til bistandsadvokat. Vi har etablert seks barnehus for å gi en helhetlig oppfølging av barn som er utsatt for vold og andre overgrep. Riksadvokaten har i de senere år også intensivert arbeidet med å styrke politiets og påtalemyndighetens arbeid knyttet til barns rettsvern på disse områdene. Blant annet har en gått tungt inn i behandlingen av enkeltsaker for å sikre best mulig behandling, og derigjennom bidra til kompetanseoppbygging samt generelt arbeidet for å bedre etterforskningen og den påtalemessige behandling av slike saker. Justisdepartementet er i ferd med å utarbeide et høringsnotat med forslag om at plutselige og uventede dødsfall hos barn alltid skal etterforskes, uavhengig av om det foreligger mistanke om straffbare forhold. Senere i kveld skal vi vedta den såkalte avvergingsplikten etter straffeloven av 1902 § 139. Avvergingsplikten skal bl.a. omfatte mishandling i nære relasjoner og flere typer seksuallovbrudd mot barn. Med vedtaket vi fatter i dag, vil vi – så fort endringene trer i kraft – få et betydelig strengere straffenivå. Det er det som var målet, og det er det som er målet i dag.


Som fleire har vore inne på, har vi no ein ekstraordinær økonomisk situasjon som krev ekstraordinære tiltak. Framstegspartiet har tilpassa sitt alternative statsbudsjett til den situasjonen som vi står overfor. No er den økonomiske situasjonen alvorleg på mange måtar. Den er alvorleg på grunn av at det er usikkert korleis ting vil utvikle seg vidare. Den er sjølvsagt alvorleg på grunn av at vi allereie no ser at det private konsumet blir redusert, og det har fleire grunnar. Den eine grunnen er at nokon mistar jobben – og då er det naturleg å redusere det private konsumet – andre er redde for å miste jobben og reduserer også det private konsumet, og andre igjen reduserer det private konsumet fordi ein er usikker på framtida. Då er det sjølvsagt viktig at ein prøver å snu den utviklinga. Då kan ein sjølvsagt gjere slik som finansministeren har gjort, oppfordre folk til å shoppe, ikkje stoppe å shoppe, slik at ein på den måten kan halde hjula i gang i samfunnsmaskineriet. Eller ein kan gjere slik som Framstegspartiet gjer, leggje fram eit statsbudsjett, eit alternativt statsbudsjett, med ekstraordinære skatte- og avgiftsletter som stimulerer folk til å handle meir og på den måten halde oppe det private forbruket, slik at ein ikkje får ein stor nedgang på grunn av usikkerheita som er skapt. Vi har sosiale skattekutt. Det er altså ikkje slik som Olav Akselsen hevda, at dei ca. 30 milliardar kr i skatte- og avgiftskutt er usosiale skattekutt. Det er sosiale skattekutt, og den største delen av desse skattekutta er altså til folk med vanlege inntekter. Det er slik at dei med lågast inntekt får ei større prosentvis skattelette enn dei med høge inntekter. For eksempel vil ein som tener 50 000 kr, få 2 600 kr i skattelette, ein som tener 450 000 kr, vil få 9 000 kr i skattelette, og ein som tener 1 mill. kr, vil få vel 14 000 kr i skattelette. Sjølvsagt er summen av skattelette i kroner høgast for dei med høge inntekter, men prosentvis er altså skatteletta størst for dei med låge inntekter. Det meiner vi er riktig og fornuftig, både fordi dei som har låge inntekter, fortener skattekutta meir, og fordi det faktisk også er riktig i den situasjonen vi er inne i, å gi skattelette til dei med lågare og vanlege inntekter. Det også vil medføre raskare omløp i økonomien. Om ein gir skattelette til dei med veldig høge inntekter, vil det føre til at ein stor del går til sparing. Om ein gir skattelette til dei med lågare og vanlege inntekter, vil størstedelen av dei skattelettene kome i omløp i økonomien. Det er veldig bra i den situasjonen vi er i no. I tillegg til det foreslår vi å fjerne arveavgifta fullstendig. Det trur vi er eit godt tiltak. Vi vil også redusere bilrelaterte avgifter med totalt 5 milliardar kr. Vi vil redusere elavgifta. Det er også eit sosialt tiltak. For dei som har låge inntekter, vil dette bety langt meir enn for dei med veldig høge inntekter. I tillegg har vi ein reduksjon av dokumentavgifta, som i dag er på 2,5 pst. Den reduserer vi til 2 pst. Tidlegare har det vore motstand mot å redusere dokumentavgifta på grunn av at det vil presse prisane på bustader og eigedomar oppover. Det er ikkje vi så redde for, iallfall ikkje i denne situasjonen med fallande bustadprisar. Derfor har vi, i motsetning til regjeringspartia, eit alternativt statsbudsjett som er tilpassa den situasjonen vi går inn i. Vi er også glade for at vårt alternative statsbudsjett vil medføre lågare arbeidsløyse enn det statsbudsjettet som regjeringspartia foreslår, og som blir vedteke. Det som er trist, er altså at Framstegspartiet ikkje får gjennomslag for sine tiltak og forslag.