Det er i dag dessverre et faktum at det aller meste av våre gassressurser blir eksportert ut av landet, som statsråden nå var inne på. Våre gassressurser bør i langt større grad kunne brukes innenlands som energikilde, både i industrien og i husholdningene. Naturgass egner seg også bra i transportsektoren og som råstoff i industrien, og selvfølgelig også til kraftproduksjon. Regjeringen sier i Sem-erklæringen at den i større grad vil «ta i bruk naturgass til innenlands verdiskaping.» Dette gjentas også i St.prp. nr. 1 Tillegg nr. 4, og så langt er alt vel og bra. Disse fagre ord følges imidlertid ikke opp med økte bevilgninger til formålet, og jeg tenker da spesielt på støtte til bygging av infrastruktur for gass. Mitt spørsmål til statsråden blir derfor: Når har Regjeringen tenkt å følge dette opp med konkret handling, og på hvilket tidspunkt har Regjeringen tenkt å legge fram den helhetlige strategi for bruk av gass innenlands som Stortinget har bedt om?


Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet, men innlegget fra statsråden provoserte meg. Han sier at det skal komme en egen sak i mars. Det var egentlig meldt at man skulle ta opp Statkraft-saken i forbindelse med revidert, men av en eller annen grunn har man nå fremskutt dette. Da vi behandlet eierskapsmeldingen for snart to år siden, var det en komite som ønsket at man skulle få en sak når det gjaldt organiseringen av Statkraft. Det har altså gått veldig lang tid, og vi vet at én måned i kraftsammenheng er utrolig lang tid. Kan vi nå regne med at også kapitalspørsmålet blir avklart i den saken som Regjeringen kommer med til Stortinget, enten man velger dagens organisering med en kapitaltilførsel eller en omorganisering med innslag av private eiere som tilfører kapital? Vil dette spørsmålet bli avklart ved siden av de andre spørsmålene som Regjeringen har lovet å avklare, slik at Statkraft, Norges tredje største selskap, kan få avklart rammebetingelsene?


Først honnør til representanten Dørum for at han tar opp et særdeles interessant tema, som slett ikke er enkelt, men som på mange måter allikevel er fascinerende, fordi det gir oss en del dilemmaer i forhold til politiets armslag når det gjelder å bekjempe den mest alvorlige kriminaliteten, samtidig som rettssikkerheten og en del av rettsstatens prinsipper blir utfordret i forhold til hvor langt vi da skal gå. Men det som jeg tror vi kan være skjønt enige om, er at vi har behov for tøffe metoder for å bekjempe den tøffeste kriminaliteten. Hvis vi ikke er villig til å gå inn og se på dette, gjør vi oss selv i verste fall en bjørnetjeneste, og vi legger til rette for økt og grov kriminalitet – og det tror jeg ingen av oss egentlig ønsker. I så måte er vel utfordringen for oss som politikere å finne et balansepunkt mellom de ulike avveiningene. I den anledning kan man vise tilbake til den saken man hadde om metodene i forrige periode. Da var Stortinget veldig tydelig på at i den grad man skal bruke utradisjonelle metoder, skal man også ha og involvere en domstolskontroll. Det er et balansepunkt som det er viktig å ha med seg. Det er etter mitt skjønn utfordringen hvis man tar med seg infiltrasjon og provokasjon også – både hvor langt man skal gå, og hvordan man skal bruke dette. Da er det også videre nødvendig å se på hvordan man bruker det, og om funksjonen er viktig i forhold til det som Stortinget ønsket. Jeg tror at denne typen debatt som vi skal ha om dette i dag, er viktig. Det er viktig at det drøftes i full åpenhet, og at man har stor bredde på det. Jeg tror også det er viktig å få med seg innspillene fra alle berørte, det være seg forsvarsadvokater, påtalemyndighet og de som bruker regelverket kanskje på hver sin side av det som loven er ment å gjelde for. De innspillene tror jeg det er viktig å se på. En annen ting som vi bør se på, er de sakene der det er domskjennelser hvor dette lovverket er benyttet, for å se om lovverket treffer med det som lovgiver ønsket i sin tid. I så fall – hvis det treffer – er ingenting bedre enn det. Hvis det ikke matcher med det vi ønsket, har Stortinget som lovgiver en adgang til å gjøre noe med det – og langt på vei en plikt til å gjøre noe med det, etter mitt skjønn. For Fremskrittspartiets del vil vi følge statsrådens linje. Vi er pr. i dag ikke sikker på at vi bør lovfeste her, og hvis vi skal gjøre det, bør det i så fall komme som en del av en mye større sak enn en interpellasjonsdebatt – med all mulig respekt for representanten Dørum. Vi tror i den sammenheng at noe av det viktigste vi gjør, er å sikre at politifolk som skal gjøre de tøffeste oppdragene, føler at de har nødvendig sikkerhet som gjør det forsvarlig for dem å gå inn i dette. I forlengelsen av det mener jeg at det statsråden tok initiativ til – han nevnte i sitt innlegg i stad et nytt metodeutvalg – vil være fornuftig. Jeg tror også at man i den sammenheng bør se på en mulig lovfesting av infiltrasjon og provokasjon, og at det må komme en bred drøfting av fordeler og ulemper ved å gå den veien. Så var representanten Dørum i sitt andre innlegg inne på at vi har en tradisjon i Norge for noen ganger ikke å gjøre noe før vi er nødt til det, og at det ofte blir for sent. Det er også noe vi skal ta med oss. Noe av jobben vår er jo å søke å være i forkant for å forebygge og forhindre den mest alvorlige kriminaliteten og andre samfunnsproblemer som vi stilles overfor. Det er mange ganger en dyrekjøpt erfaring når Stortinget må gjøre en jobb etter at det har gått skikkelig skeis. Vi kunne ha drøftet en del forhold rundt NOKAS, vi kunne ha drøftet andre saker som viser at hadde vi vært bedre forberedt, hadde vi kanskje kommet bedre ut totalt sett. Jeg er enig med statsråden i at man skal skynde seg sakte. Samtidig er det en fare med å vente for lenge.


SV er veldig glad for at Arbeiderpartiet nå vil ha en storoffensiv for både billigere og flere barnehager. Det er jo god SV-politikk. Men Kommunal Rapport har gjort en undersøkelse som viser at i 70 pst. av kommunene har prisene det siste året ikke gått ned, men økt, på tross av mer penger. Og kommuneøkonomien er i ferd med å rakne under mange oppgaver og altfor trange rammer. Derfor trengs det forpliktende, klare avtaler mellom staten og kommunene om hvordan dette skal betales. Der er det nå en ordning med konsultasjoner mellom KS og Regjeringa, noe som skal være de nye grepene for å kunne få finansieringa av bl.a. billigere barnehager på plass, for det er jo slik at foreldrene burde få sett noen resultater av det vi holder på med. Kan Regjeringa tenke seg å inngå slike forpliktende avtaler med kommunene gjennom konsultasjonsordninga, slik at de målene vi setter oss, blir en realitet?


Det er kanskje ikke første gang at flertallet på Stortinget har vedtatt endringer som man på forhånd burde ha ant konsekvensene av. Det har vi særlig sett på dette feltet, som gjelder folks mulighet til å ha et sted å bo. Som student i flere år for ikke veldig lenge siden har jeg sjøl følt på kroppen hvordan det er når det blir forferdelig dyrt og veldig vanskelig å komme seg inn. Og det er vel ingen hemmelighet at dersom ikke jeg sjøl hadde kommet inn på Stortinget, så hadde jeg ikke eid noe sted å bo dag. Det er i hvert fall helt sikkert. Jeg tror det er viktig å ha med seg det faktum at en bolig ikke er noe man bare kan ta med seg – på ryggen nærmest – og stikke av gårde med når det blir for dyrt. Utgangspunktet her er jo, som også representanten Kvakkestad helt korrekt har påpekt, at folk har avtalefrihet – frihet til å inngå en avtale om hvordan denne muligheten til å feste en tomt skal praktiseres. Men når avtalen går ut, blir det vår plikt å sørge for at bortfester ikke kan ta seg den totale frihet på bekostning av den som fester tomta, rett og slett fordi man ikke bare kan stikke av gårde med det huset som er bygd der. Det dreier seg om folks grunnleggende trygghet, som representanten Knut Storberget har påpekt. Det som er kommet fram nå, og da spesielt på grunn av det store press fra representanten Storberget – og flere fra Arbeiderpartiet – gjennom godt over et år, med vår støtte, er at vi skal få en evaluering tidligere enn det som var forutsatt. Det er et framskritt. Det er også et stort framskritt at festerene mest sannsynlig nå skal få muligheten til å løse inn tomta, at man skal få en lovendring, vil jeg tro, ut fra det massive presset som vi har sett over lengre tid – nettopp fordi folk på kort tid har fått en avgiftsøkning her som har gjort det helt håpløst for dem, og som har gitt dem en sterk grad av utrygghet. Det er også en fordel. Forrige gang jeg stod på denne talerstolen og snakket om tomtefeste, gikk forslaget som ble vedtatt av flertallet, ut på at man skulle si fra seg deler av tomta. Jeg stilte sjøl spørsmålet til statsråden om han trodde det ville bli enkelt å håndheve, både fordi man kan tenke seg at bortfester ikke vil akseptere den retten eller muligheten som festeren har til å si fra seg deler av eiendommen, når alternativet ville være at man kunne få mange tusen kroner ekstra i året i avgift, og også fordi det åpenbart er ganske urimelig at en fester, som kan ha bidratt til økningen i verdi, skal si fra seg deler av den samme tomta som de sjøl har bidratt til verdiøkningen på. Dette syntes vi var et dårlig forslag. Sånn sett er vi kommet et skritt videre. Det er veldig bra at vi nå skal få en evaluering tidligere, ut fra det presset som er kommet etter at vi har sett virkningene av loven, som har gjort at en del mennesker har fått sterk grad av utrygghet og kanskje er nødt til å flytte fra det stedet de bor, hvor de kanskje har bodd hele sitt liv, fordi flertallet mente at det var viktig å ta større grad av hensyn til bortfesters frihet, på bekostning av friheten til folk som har brukt denne tomta til å bygge sitt eget hus på. Det er ofte snakk om markedsverdi. Men vi har påpekt, sammen med Arbeiderpartiet, at det er håpløst å snakke om markedsverdi i disse sakene. Man kan ikke ta utgangspunkt i markedsverdien hvis man skal ha mulighet til å innløse en tomt – da må man heller ta utgangspunkt i markedsverdien den gangen man inngikk avtalen og fikk lov til å bosette seg der – for det blir urimelig hvis de som fester, har bidratt til verdiøkninga på tomta, pluss at man ikke kan se markedsverdien isolert, fordi det faktisk er en heftelse på den tomta, som består i at noen har et hus eller en hytte på den. SV mener at denne innløsningsretten f.eks. kan basere seg enten på en ordning hvor man tar utgangspunkt i 25 ganger festeavgiften før 31. desember 2000, eller på at man tar utgangspunkt i markedsverdien for tomta basert på tilstanden den var i da festeavtalen ble inngått. Deretter kan man trekke fra verdien av heftelsen som ligger i at det er inngått festeavtale på tomta. Men det vil også innebære at man fastsetter innløsningssummen ved skjønn. SV ønsker ikke å avskaffe festeinstituttet, slik som Arbeiderpartiet gjør. Vi ønsker ikke å gå så langt. Det er rett og slett fordi vi ser at det kan være fordeler ved det, bl.a. at det offentlige, når det fester bort eiendom, kan bestemme hva eiendommen skal brukes til, f.eks. at det skal bygges boliger og ikke etableres parkeringsplasser seinere, eller at de boligene som etableres, skal være billige hvis de skal leies ut seinere. Det syns vi er et stort poeng. Det er avtalefrihet i Norge. Men som påpekt tidligere: Når en avtale går ut, skal i hvert fall folk flest være sikre på at dette storting ikke nærmest legger grunnen åpen for bortfestere til å ta den avgiften de ønsker seg, eller med et tak på 9 000 kr pr. dekar, som for en del utgjør mange tusenlapper mer enn det de har råd til i løpet av et år. Vi syns altså at det å skulle avskaffe hele tomtefesteinstituttet er å gå for langt. Men jeg vil nok en gang utfordre statsråden og Regjeringa på det faktum at noen av de grådigste i disse sakene har vært offentlige eiere – Statskog har vi hørt veldig mye om, som virkelig har oppført seg som råtasser overfor en del festere. Det mener jeg Regjeringa burde se ekstra nøye på, for sånn kan vi rett og slett ikke ha det. Vi kommer til å støtte forslaget fra Arbeiderpartiet, til tross for at vi altså ikke ønsker å avskaffe tomtefesteinstituttet. Subsidiært støtter vi forslaget til vedtak fra flertallet.


Jeg registrerer at representanten Vågslid fortsatt har en selektiv hukommelse. Jeg skal det ligge inntil videre. Den store diskusjonen nå går på hvem som er det beste sannhetsvitnet for virkeligheten. Det er vel et faktum at når Arbeiderpartiet honorerer egen fortreffelighet, så bør de kanskje ta med seg alle elementene. Det er vel ikke noen tvil om at tidligere justisminister Storberget har norgesrekord når det gjelder soningsrabatt. Det er vel ikke noen tvil om at den særrabatten som Bondevik II-regjeringen og Arbeiderpartiet inngikk, var tidenes frislepp for folk som burde ha sittet inne. Når fakta skal legges på bordet, bør man være forholdsvis etterrettelig, etter mitt skjønn. Det er også sånn at når Storberget og hans kompanjonger – hvis det er lov å si det – forteller om innsatsen man har gjort, så har det vel vært et ganske stort avvik mellom de behovene kriminalomsorgen har meldt, og de løsningene som har vært lagt fram. Jeg har oppfattet at det siste Stoltenberg-regjeringen gjorde, primært var å satse på åpning av åpne plasser: mye rimeligere og raskere, men til gjengjeld mye dyrere og derfor vanskeligere.


Jeg er enig i disse vurderingene. I tillegg kan jeg nevne at den samme professor Menckel også har gjort en undersøkelse på hva slags tiltak elevene i Sverige kunne ønske seg. De tingene som blir nevnt mest, er at de vil ha mer informasjon om seksuell trakassering og konsekvensene av det, på skolen. De vil ha organiserte diskusjoner om det samt klarere regler i skolen for hva man kan si og ikke kan si. Jeg vil gjerne ha statsrådens vurderinger av den type tiltak, om dette er noe som hun kunne tenke seg å ta opp i denne diskusjonen, og også hva slags tidsperspektiv hun ser for seg i forhold til når vi eventuelt kan få en slik kartlegging.


Jeg tror samtlige partier er opptatt av at man har mediemangfold. Men det er de virkemidlene man bruker, som skiller oss litt fra hverandre. Kjøper man en tv i dag, er det NRK som blir sikret inntekter, det er ikke noen andre allmennkringkastere eller andre som får ta del i det. Det er en form for konkurransevridning vi peker på, og i realiteten hele Medie-Norge peker på. Men statsråden tar nok ikke dette så mye inn over seg som vi skulle ønske. Jeg synes det er bra at statsråden sier at hun har tenkt å gå i dialog med idretten når det gjelder store arrangement. Det synes vi er en riktig og god måte å gjøre det på, rett og slett fordi man har et helt annet apparat og andre ressurser å spille på når det gjelder å bistå idretten i så måte. Idretten er også i en vanskelig økonomisk situasjon. Da blir det for meg litt merkelig at Norsk Tipping i hovedsak har monopol på spill i Norge, men bare i teorien. Alle vet at det opererer utenlandske spillselskaper i Norge som er store aktører. Det omsettes altså for mellom 6 og 7 milliarder kr. Disse spillselskapene overtar også store deler av tv-rettighetene. De ønsker også å være med på å finansiere en del av norsk idrett, men det får de altså ikke lov til, de får ikke lov til å etablere seg i Norge. Hadde man åpnet opp for muligheten til det, kunne man stilt lisenskrav, krav om at de skal tilbakeføre en del av midlene til norsk idrett. Jeg må si jeg er forundret over at man ønsker å opprettholde et monopol som i realiteten ikke er et monopol. Samtidig er staten aksjonær i disse selskapene gjennom de investeringene man gjør av oljeformuen i utlandet. Jeg er litt forundret over at Høyre ikke støtter det forslaget som vi har levert inn når det gjelder oppheving av spillmonopol i Norge. Jeg kan ikke skjønne hva det er som gjør at det skal være vanskelig for Høyre rent ideologisk å støtte et sånt forslag, og hvorfor Høyre ser seg tjent med at man skal ha monopol på spill i Norge. Hadde man vært i andre land som ligger øst for oss, kunne man kanskje ha skjønt det – men akkurat dette har jeg problemer med å skjønne, all den tid det ikke er et monopol. Det er et monopol på papiret, kanskje er det et monopol inne i hodene på noen politikere – men i realiteten er det altså ikke monopol. Det omsettes for store milliardbeløp, og store deler av dette kunne ha vært ført tilbake til norsk idrett, som trenger disse midlene.


Noen korte kommentarer i forhold til en del angrep på Fremskrittspartiet i slutten av debatten. Først vil jeg få lov å replisere til representanten Gunhild Øyangen: Det gikk også an for Arbeiderpartiet å innhente opplysninger om sykehusenes økonomi. Jeg greide det. I løpet av fire dager hadde jeg tallene på bordet fra de respektive fylkeskommuner, og jeg har ikke noen grunn til å tro at tallene er gale. Så til representanten Ola D. Gløtvold, som mente at vi var lite opptatt av kommunepsykiatrien, og at jeg skulle ha påstått at det ikke var mangel på personell som var problemet i kommunepsykiatrien, men mangel på ressurser. Jeg står fast ved det. Jeg har vært i kontakt med ganske mange kommuner, som sier rett ut at det ikke er vanskelig å skaffe personell til kommunepsykiatrien, men at det ikke finnes ressurser til å gjøre noe. Fremskrittspartiet har i sitt alternative budsjett lagt inn 100 mill. kr nettopp til kommunepsykiatrien, den såkalte skjulte reformen, som kom hodestups på kommunene. Når det gjelder barne- og ungdomspsykiatrien, er det en misforståelse av Gløtvold å mene at det er et kommunalt ansvar. Det er et fylkeskommunalt ansvar, hvor vi også har lagt inn 50 mill. kr. Så til representanten Karin Andersen, som var inne og holdt et på forhånd tillaget innlegg. Det viste hvor farlig det kan være å gå inn i en debatt uten å ha hørt på debatten i forkant. Jeg og Fremskrittspartiet ble beskyldt for at vi ikke tok ansvar for helsevesenet i fylkene. Hvis representanten hadde vært til stede da jeg holdt mitt hovedinnlegg, hadde hun hørt at jeg påpekte nettopp dette at det er Stortingets flertall til enhver tid som er ansvarlig for ressursene i helsevesenet, og som også må være ansvarlig for de lange helsekøene. Så har jeg et spørsmål til sosialministeren. Vi er nå kjent med at Statens helsetilsyn har satt i gang det jeg vil kalle en «forfølgelse» mot allmennleger som skriver ut eksempelvis Subutex til narkomane. De blir nå svartelistet og truet med å miste sin lisens hvis de ikke slutter med å forskrive slike preparater. Dette er ansvarlige leger som tar sin legepraksis på alvor, og som også har et hjelpeapparat og et støtteapparat til sine pasienter. Hvis det nå skjer at de må slutte med å skrive ut disse medikamentene, får vi det problemet at en betydelig andel av disse menneskene rett og slett dør. Tør vi ta ansvar for dette? Jeg vil henstille til sosialministeren å gå til Helsetilsynet og gjøre oppmerksom på dette problemet.


I Israel har det nettopp foregått et regjeringsskifte, og i den forbindelse har også den nye regjeringen fått et innslag av medlemmer fra det israelske arbeiderpartiet. Mitt spørsmål er: Vil deltakelse av det israelske arbeiderparti i en ny regjering få innvirkning på Stoltenberg-regjeringens politikk overfor Israel?


Da skal vi bevege oss over i et nytt felt, og det går på oppdrett. Spørsmålet mitt til statsråden er knyttet til de forskjellige signalene som kommer fra forskjellige departementer. Statsråden – fiskeri- og kystministeren – har ett syn knyttet til oppdrett. Det er åpenbart at miljøvernminister Solheim har et helt annet syn på det. Videre ser vi forskjellige uttalelser fra forskjellige direktorater og institutter. Mens direktøren for Direktoratet for naturforvaltning har ett syn og nærmest vil slakte ned halvparten av norsk oppdrettsfisk, så har vi heldigvis andre direktorat som er i motsetning til dette. Det har nettopp vært et møte der man skulle prøve å komme et steg videre. Signaler som kom ut fra det møtet, er at man står på stedet hvil og ingen ting skjer. Spørsmålet mitt til statsråden er følgende: Hvem er det nå vi skal høre på fra regjeringens side knyttet til oppdrettsnæringen og forvaltningen der? Kan vi nå stole på at det er fiskeriministeren som er det, slik at næringen går gode tider i møte, eller er det miljøvernministeren, så vi går dårlige tider i møte?


Peter Gitmarks parti vil altså bruke 1,8 milliarder kr. på å fjerne boligbeskatningen. Samtidig er de ikke villige til å gå inn og forbedre bostøtteordningen for dem som trenger det best, nemlig de enslige og par uten barn. Bostøtten fungerer og er det viktigste boligpolitiske middelet, sier Peter Gitmark. Han har rett i at det fungerer. Hvis vi ser på statistikken, ser vi at folk med lavest inntekt - over 65 år - har en veldig lav boutgiftsbelastning, faktisk nede på 9 pst., mens unge mennesker, som oftest er enslige, har en boutgiftsbelastning på 40 pst. Mener Gitmark at for å hjelpe folk som har problemer på boligmarkedet, er det mer treffsikkert å gi skattelette til dem som eier bolig, enn det er å gi bostøtte til dem som trenger det? Mener han (presidenten klubber)


Jeg er enig med representanten Helleland i at vi har to spørsmål her. Det ene er det spørsmålet vi i dag diskuterer, nemlig eierstrukturen, og det andre er hvordan vi på basis av den offentlige eierstrukturen får et bedre system for den enkelte. Det skal vi komme tilbake til, som jeg akkurat sa, i klimatilpasningsmeldingen, og den er det regjeringens ambisjon å legge fram i løpet av 2012.


Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «I Hedmark omkom 27 personer i bilulykker i 2006. Ikke noe fylke hadde flere omkomne. I tillegg er det svært mange ulykker med personskader samt store materielle skader. Ser statsråden noen mulighet til å forsere planlagte prosjekter samt bevilge penger til riksvei 3?»


Her kommer et spørsmål til fiskeriministeren som ligger innenfor fiskeriministerens ansvarsområde: «Departementet har etter det jeg kjenner til, sluttet seg til forslag om å flytte eksisterende oljeverndepot fra Fedje i Hordaland til Florø. Årlig er det ca. 2 500 anløp til oljeraffineriet på Mongstad, Europas nest største oljehavn. Flyttingen er mot enstemmige råd fra berørte kommuner og fra fylkesutvalget i Hordaland. På bakgrunn av den store tankbåttrafikken og de enorme miljøkonsekvensene for Hordalands skjærgård av en eventuell ulykke, vil statsråden foreta en ny vurdering for å beholde oljeverndepot på Fedje?»


Jeg tror det i mange sånne debatter er enkelte som reagerer på at vi stortingsrepresentanter kanskje bare krangler og rakker ned på hverandre, så jeg vil gjenta min kompliment til statsministeren for en god tale og si at mange av visjonene, målsettingene og synspunktene der samler Stortinget. Det er altså mer som samler enn som skiller. Jeg er glad for at han snakker om et nyskapende Norge. Det er helt klart at en av våre utfordringer, som vi må ta alvorlig, er at det kan være en varig lav oljepris. Vi har god økonomi i staten i mange år likevel, og kan ha den nødvendige tid til tilpasning. Men utfordringen og hvilke virkninger dette vil ha, er det viktig for denne næringen og virksomheten at vi møter. Et nyskapende Norge må bety at vi ikke slakter norsk næringsliv, gründere og bedrifter, med for høye skatter og avgifter. Det er fortsatt en tendens hos mange til bare å velte utgifter ved den altfor tungrodde, store og irrasjonelle offentlige sektor over på det skapende næringsliv. Vi vil derfor fortsatt arbeide for å begrense skatter og avgifter, og vi i Fremskrittspartiet tror fortsatt at folk flest er flinkere til å styre sine penger enn det politikere og byråkrater er. Vi vil selvsagt fortsette å prøve å gjøre det statsministeren snakket om, nemlig å forenkle Norge. Det betyr mindre byråkrati, det betyr at vi må foreta endringer i plan- og bygningsloven, som er blitt helt håpløs. En lang rekke lover må man gjøre noe med, ikke bare snakke om det. Nyskaping er fint. Derfor er det så skuffende at Regjeringen motarbeider så veldig aktivt de planene som foreligger for et IKT-senter på Fornebu, med et samspill mellom det offentlige og det private, hvor man nettopp kan få fordelene av dette. Et solidarisk Norge – jeg synes statsministeren og Regjeringen er for opptatt av at man i Norge skal ha ansvar over landegrensene i stedet for å konsentrere seg om å ivareta interessene til den norske befolkning. Jeg er glad for at statsministeren nå varsler langt strengere integreringspolitikk når det gjelder innvandrerne, men jeg vil fremdeles hevde at den beste forebygging er nå å foreta en radikal innstramming av asylinnvandringen, slik at vi kan unngå det som er problemer i mange av de landene statsministeren er opptatt av å hjelpe, nemlig konflikter som følge av forskjeller, forskjellige etniske grupperinger og språkgrupperinger. Vi må unngå at vi får slike problemer i fremtiden i Norge. Et tryggere Norge – ja, derfor er det vi i Fremskrittspartiet ønsker å få juridisk rett til nødvendige helsetjenester, og ikke bare ord med et innhold som man ikke kan gå til domstolene for å få håndhevet. Vi vil fortsatt arbeide for at man skal ha de samme rettigheter til sykehusbehandling over hele landet – ikke som i dag, da man er avhengig av bosted fordi ansvaret for sykehusene er i fylkeskommunen. Fylkeskommunen bør avvikles, og Helse-Norge bør samles til ett rike, slik at alle sykehus finansieres hovedsakelig gjennom innsatsbasert finansiering – det er Arbeiderpartiets uttrykk for stykkprisbetaling. Det bør være folketrygden som sikrer helsetjenestene over hele landet, ikke det enkelte fylkets økonomi. Dette kan vi finansiere med øremerkede avgifter fra arbeidsgiver og arbeidstaker til folketrygden, slik at man ikke kan bruke helsevesenet og eldreomsorgen som begrunnelse for generell økning av skatter og avgifter. Et tryggere Norge – ja, det betyr at vi må ta kriminalitetsutviklingen på alvor. Vi er også i Fremskrittspartiet blitt mer optimister nå. Etter at selv Kristin Halvorsen, leder i SV, plutselig holder foredrag med det samme innholdet som jeg har hatt gjennom 20 år, er det håp om at kanskje man nå etter hvert kan komme i gang med å gjøre noe – fatte de endrede lovbestemmelser som er nødvendig, og bygge ut kampen mot kriminalitet. Forebygging er viktig for å hindre at de som er fem, seks, sju, åtte og ti år i dag, ikke blir kriminelle, men de hardkokte kriminelle må vi gjøre noe med nå. Jeg etterlyser en plan for hvor stort vårt politikorps bør være i år 2005, slik at vi kan få en metodisk utbygging av hele domstolsapparatet. Vi står overfor utfordringer, og særlig må vi gå gjennom offentlig sektor, som er håpløst irrasjonell. Vi vil arbeide for dette gjennom en forandring, fornyelse og modernisering av offentlig forvaltning også basert på innføring av konkurranse som en effektivitetsmotor på de områder av den offentlige sektor hvor det er mulig.


Jeg oppfatter Lønning dit hen at fordi man tidligere har hatt et utvalg, Wisløff-utvalget, som har sett på samhandling innenfor helsevesenet, mener Lønning det er helt unødvendig at man på nytt går i gang med denne typen arbeid. Jeg oppfatter statsråden dit hen at man ønsker å finne fram til konkrete måter å gjøre det lønnsomt å behandle pasienter på, både så nær bosted som mulig og i en kjede som er sømfri, slik at man ikke får brudd i behandlinga, eller til og med en type konkurranse innbyrdes mellom ulike behandlingssteder. Siden Lønning mener at det framstår som relativt unødvendig å ta fatt på dette arbeidet nå, med bakgrunn i at det er gjort utredninger før, kan Lønning være presis med hensyn til hva slags løsninger han selv ser for seg for å bedre samhandlingen i norsk helsevesen?


Jeg deler Arbeiderpartiets syn, at man må øke tiltaksmidlene – og det er vel heller ikke der uenigheten mellom oss ligger. Vi har behov for flere penger, og det skal ikke stå på SV. Statsråd Kosmo sier at det er mulig å gjøre dette arbeidet bedre, på en mer funksjonell måte, slik at man får folk ut i jobb fortere. Men Regjeringa har da mulighet til å ta initiativet til dette og sjøl foreslå slike omdisponeringer i revidert nasjonalbudsjett, som de nå har lagt fram, og argumentere for og vise at det faktisk er en bedre måte å gjøre det på. Jeg stusser litt over at Regjeringa ikke har gjort det når de har så gode, sterke og klare synspunkter på dette som det vi hører de har i dag. Mitt anliggende er å si at Regjeringa, slik jeg oppfatter det, sitter med et sjølstendig ansvar for å ta initiativ i denne saken. For det er helt på det rene at skal mange av de som nå sitter i mottak, få nytte av den arbeidstillatelsen de får, må de altså ha tilgang til tiltaksmidlene, slik at de får de enkleste innføringskursene i norsk arbeidsliv og kan lære seg systemene her. De trenger nok også litt hjelp på andre måter, på lik linje med andre som trenger det av andre grunner. Det er riktig som statsråd Kosmo sier, at her er det snakk om meget stor og omfattende kompetanse som går ledig, og som vi absolutt burde ha gjort oss nytte av på en helt annen måte enn det vi har gjort i dag. Så til dette med hvordan vi ordner oss slik at kommunene kan se seg råd til og i stand til å gjøre noe med problemet – for jeg tror det går mest på det, at de rett og slett ikke vet sin arme råd. Min oppfatning er at det er et stykke igjen før man har erkjent at her er det f.eks. delordninger hvor man kan gå ut ganske raskt og si at disse ordningene fullfinansierer vi. Spesielt vil jeg igjen understreke de ordningene som går på opplæring og utdanning, for de er så utrolig viktige når vi vil at folk skal ut i jobb. Til slutt vil jeg også bemerke at en av grunnene til at det er vanskelig å få til utflytting fra mottak, er at det er stor boligmangel, og at boligene er til dels svært dyre. Derfor blir det viktig å danne et flertall i Stortinget slik at vi kan få fart på byggingen av billige utleieboliger. Det vil kunne hjelpe langt på veg, for det ville også hjelpe kommunene med å få ned utgiftene i forbindelse med det som er utgangspunktet for bosetting, nemlig boliger.


Når arealgrensene i Husbanken har vært gjenstand for en betydelig del av debatten, vil jeg for min del si at det er en glede for meg å kunne motvirke at vi får en rekke slike kummerlige husmannskåker her i Norge. Det er ikke noen verdig – i alle fall ikke en familie – i verdens rikeste land å måtte bo på slike begrensede arealer som 35 m2. Og en ting til: Når det gjelder prisen – den er jo aktuell, og det skal jo bli så mye rimeligere med en boenhet på 35 m2 – er det faktisk ikke sikkert at det blir så veldig mye rimeligere. Det er ingen tvil om at en ville få en høyere kvadratmeterpris for en bolig på 35-40 m2 enn om en fordeler prisen på alle fasiliteter på 55-60 m2. Så jeg er neimen ikke sikker på om det blir så mye rimeligere med en boenhet på 35 m2 kontra en på 50 m2, og den differansen, fra 35 m2 til 50 m2, gjør faktisk at en får en triveligere boenhet. Det var noen som nevnte min yrkesmessige bakgrunn. Jeg har ganske mye erfaring med å sette opp både det ene og det andre av boenheter i dette landet, og jeg har alltid hatt en nedre grense og operert med 50-55 m2. Der ligger den nedre grensen, og det er nettopp i tråd med de bestemmelsene som Husbanken legger til grunn i dag. Jeg har ingen problemer med å forsvare min stillingtagen i akkurat denne saken.


Jeg regner med at statsråden, som vi i SV, har en målsetting om å beholde lokalavisfloraen i Norge og ivareta meningsmangfoldet. Skal det være mulig, må de også har forutsigbarhet i det de foretar seg. Det rår stor usikkerhet i avisbransjen for tiden. Det skjønner vi godt. Gode posttjenester til fornuftige priser må være en viktig del av infrastrukturen i landet. Riktignok har Posten blitt privatisert, men de står i en monopolsituasjon, og de opererer på konsesjon. Posten sier nå at de ikke har kulturpolitisk ansvar. Mener statsråden at det er et greit utsagn? Og videre: Det er tre måter som i hvert fall statsråden kan bidra på. Statsråden kan bidra med kompensasjon, med portostøtte eller med produksjonstilskudd. Er disse tiltakene vurdert, og vil de eventuelt bli vurdert? I SV mener vi at Postens hovedoppgave er å gå med posten, og ikke gå med overskudd.


I fjor vår ble Nasjonal transportplan vedtatt. Gjennom forskjellige budsjettbehandlinger ble det vedtatt en satsing på kollektivtransporten i perioden 2002–2005 som beløp seg til ca. 3,2 milliarder kr. I statsbudsjettet for i år ble ikke dette fulgt opp. Jernbaneinvesteringene ble alene 600 mill. kr mindre enn forespeilet. Hvis det er slik at årets investeringsnivå blir fulgt opp de kommende år, vil jernbanen i denne perioden tape 2,4 milliarder kr. Det er mer enn hele ambisjonsnivået i denne kollektivmeldingen. Jeg hører statsråden si nå – og hun sa det også til Dagsavisen 22. mai – at ambisjonene i kollektivmeldingen kommer i tillegg til ambisjonene i Nasjonal transportplan. Det gleder meg å høre. Men det forundrer meg at dette ikke står klart i meldingen. Da vi gjennom arbeidet i komiteen skrev dette inn i innstillingen, kunne ikke regjeringsfraksjonen være med på en setning der det står at vi «vil understreke at satsingen på kollektivtransport som Regjeringen redegjør for i meldingen, skal komme i tillegg til den satsing som beskrives i innstillingen til Nasjonal transportplan». Hvis det er så enkelt at man bare kan stå her og si at det er det, hvorfor står det da ikke i meldingen? Hvorfor kan ikke regjeringsfraksjonen være med på det? Hvis det er slik at ambisjonsnivået fra Nasjonal transportplan står ved lag, synes jeg man skal si det i klartekst. Så kan man komme opp og bekrefte at jernbanens infrastruktur neste år må opp med 800 mill. kr, og det må den hvert år fram til 2005, ellers, hvis det ikke skjer, er satsingen på kollektivtransport samlet sett lavere enn det fjorårets lovnader skulle tilsi.


Jeg er ikke helt sikker på om jeg skjønner dybden i dette spørsmålet. Slik jeg forstår det Dokument 8-forslaget som er fremmet, etterlyses det en nasjonal strategi for IKT. Vi har en strategi for IKT som er å opprette IKT-senteret, som er å gi dem beskjed om hva som er deres arbeidsoppgaver. Nettopp i det inngår mye av det som ville vært en del av en nasjonal strategi. Men hovedpoenget vårt er at vi konsentrerer oss om å gjennomføre de strategiene vi allerede har bestemt. IKT-senteret er nylig opprettet. De har fått disse arbeidsoppgavene. Dem skal de utføre. Det skal jobbes tverrfaglig med de utfordringene vi har når det gjelder å benytte IKT for å gjøre undervisningen mer spennende. Og det kan godt tenkes at vi på et senere tidspunkt kommer tilbake til en nasjonal strategi for IKT, men på dette tidspunktet mener vi at vår prioritering er riktig.


Jeg takker for svaret. Men jeg vil da utfordre til dette samarbeidet i spontanspørretimen nå og derfor stille et oppfølgingsspørsmål til sosialminister Ingjerd Schou. Vi vet at dette også dreier seg om, slik som justisministeren nå sa, folk som kommer ut fra rusbehandling. Veldig mange av dem havner også på hospits – inn i en situasjon der veldig mange andre har det samme problemet – og jeg tror jeg hadde vært der nøyaktig ett døgn eller to sjøl før jeg hadde vurdert det, hvis jeg hadde måttet bo under sånne forhold. Alle kan tenke seg at dette er en politikk som på en måte mangler totalt hode. Er sosialministeren enig i at vi bør få på plass et lovverk som gir myndighetene en plikt til å skaffe et varig og godt og trygt botilbud til dem som kommer ut fra en slik situasjon, sånn at ikke alle ressursene vi putter inn i dette, er bortkastet, og sånn at vi sparer menneskene og greier å skaffe dem et verdig liv?


Stortingsflertallet er ikke prinsippløst. Jeg henviste her til fire ulike bompengesaker der Arbeiderpartiet har tatt motstridende standpunkt i samtlige fire saker. Det er prinsippløst. Det de andre partiene har gjort, er derimot å ha en klar linje i alle fire sakene, som i denne Fitjar-saken betyr økte bompenger. Men nå har jeg altså igjen blitt utfordret – for fjerde gang – av Arbeiderpartiet i denne salen på hvorfor ikke Fremskrittspartiet i regjering bidrar til lavere bompengetakster, samtidig som Arbeiderpartiet er veldig fornøyd med at stortingsflertallet går imot å fjerne bompenger. Da må jo Arbeiderpartiet her begynne å si hva de selv mener. Ønsker en å redusere bompengetakster og jobbe med regjeringen for å få til det der vi har foreslått det, eller mener en at en ikke skal redusere bompengetakster? Da bør en heller flagge det standpunktet istedenfor å prøve å spille over hele banen. Det er litt interessant at da vi f.eks. diskuterte E16 Kongsvinger-Slomarka, så hadde altså ikke forrige regjering lagt inn en eneste formildende omstendighet for innbyggerne der, men nå er de plutselig veldig bekymret over det. Da er min undrende tanke: Hva er det Arbeiderpartiet har sett nå, som de ikke så da de faktisk hadde makt og styring selv?


For kort tid sidan var statsråden i Stortinget og svarte meg på eit spørsmål om dei har vore i Danmark og sett på dei omstillingane som ein har gjort på IKT-området, der ein har spart fleire titalls milliardar kroner. Til det svarte statsråden at det hadde dei. Eg oppfatta det slik at dei meinte at ein heil del av det som Danmark har gjort, er gjennomførleg også her i landet. Mitt spørsmål til statsråden er: Kva er det ein har gjennomført av endra arbeidsoppgåver og rasjonalisering innafor det offentlege som har gjort at det offentlege sparar pengar? Og kor mykje pengar har ein no greidd å spare det offentlege for med dei omstillingane ein har gjort?


Jeg takker statsråden for svaret. Nå var de data statsråden refererte til her, fra 1993-98. Bakgrunnen for at jeg tok opp spørsmålet, er at det har skjedd en dramatisk utvikling siden den tid, bl.a. har f.eks. Oslo kommune blitt strupet, og eldrereformen har ikke blitt fulgt opp med tilstrekkelige midler fra statens side. Jeg fikk en følelse av at statsråden her på en måte rygger baklengs inn i fremtiden når han ikke tar innover seg den utvikling vi har sett den senere tid, som er dramatisk. Noe av det positive med eldresentrene er denne kombinasjonen av frivillig innsats og også en viss støtte fra det offentlige. Statsråden svarte at det ikke var aktuelt med lovhjemling av eldresenter, men jeg fikk ikke svar på hva han vil gjøre for å imøtegå den dramatiske utviklingen vi nå opplever. Vil han f.eks. iverksette en tiltakspakke?


SVs representant i komiteen, representanten Knag Fylkesnes, har gjort seg til talsmann for det ikke-instrumentelle innenfor forskning og høyere utdanning, at forskning og høyere utdanning ikke skal være til for verdiskapning, men at det må ha et bredere samfunnsmandat. Jeg oppfatter også at representanten er oppriktig opptatt av at forsknings- og høyere utdanningsinstitusjoner skal være autonome og uten for mye politisk styring. Representanten skriver også noe om det i innstillingen, at institusjonene må være autonome og ikke oppleve politisk detaljstyring som svekker den frie forskningen og undervisningen. Men hvordan henger det sammen med representantens eget forslag om å vri forskningsinnsatsen fra petroleum til fornybare ressurser? Er det bare i teorien Knag Fylkesnes er opptatt av autonome institusjoner og den politiske detaljstyringen, og er det ikke når det passer best for hans egen politikk og ideologi?


SV har foreslått at det skal opprettes en ny post på samferdselsbudsjettet øremerket støtte til oppgradering av fylkesveinettet, en stimuleringsordning slik at fylkeskommunene får mulighet til å ruste opp fylkesveinettet raskere enn de har mulighet til i dag, og vi foreslår en femårig handlingsplan for oppgradering av fylkesveier. Dette vil komme distriktene til gode og ikke minst legge forholdene bedre til rette for næringsutvikling i distriktene, fordi fylkesveiene utgjør betydelige flaskehalser. Det forbauser meg at Senterpartiet ikke kunne støtte dette forslaget, og spørsmålet til Ringstad er: Ser ikke Senterpartiet at det vil være veldig god distriktspolitikk å legge til rette for rask oppgradering av fylkesveinettet?


Det jeg spurte Jagland om i en tidligere replikk i dag, var vel om det var Høyre som var Arbeiderpartiets naturlige samarbeidspartner da han tok opp det Arbeiderpartiet ser som de viktigste utfordringer for framtiden. Jeg er enig i mye av det Arbeiderpartiet sier om hva som er viktigst for framtiden, men jeg er dypt uenig i at det er mer høyrepolitikk i Norge som løser problemene og utfordringene vi står overfor når det gjelder offentlig sektor. Vi hadde også håpet på drahjelp fra Arbeiderpartiet når det gjaldt å utfordre Senterpartiet og resten av regjeringspartiene fra venstre. Særlig kommuneøkonomien har bekymret oss veldig, nettopp av de grunner jeg har vært inne på tidligere. Og det er helt riktig som Tom Thoresen sier: Vi har tidligere kjørt et fellesløp med Senterpartiet for å slåss for noen flere kroner å fordele lokalt, og den drahjelpen er vi helt foruten nå. Men vi hadde også et visst håp om at Arbeiderpartiet kom i samme lei, og det har vært en skuffelse. Nå vet jeg ikke hvor mange Tom Thoresen mener er innblandet i en fødsel. Jeg ble litt i stuss om det var noe jeg hadde gått glipp av. Jeg trodde stort sett det var to personer innblandet i et svangerskap og en fødsel, men hvis Tom Thoresen kan opplyse meg om noe annet, er jeg selvfølgelig villig til å lære også på dette feltet. (Munterhet i salen.)


Jeg tror representanten Eriksen Søreide og jeg er sammen om å avvente kanskje enda mer fortgang fra institusjonenes side når det gjelder oppfølging. Jeg tror representanten har uttrykt noe liknende tidligere. Jeg er selvfølgelig fullstendig klar over at de aller fleste av forbedringstiltakene i kjølvannet av NOKUTs rapport gikk direkte på den enkelte institusjon. Vi har som sagt jobbet systematisk med noen forsøksordninger og andre ordninger fra sentralt hold, men i vår oppfølging av institusjonene er dette selvfølgelig et meget viktig tema på vår dagsorden i styringsdialogen med institusjonene. Vi er hele tiden opptatt av at man skal fylle det eventuelle tomrom i studentenes utdanningstilbud, og at man gjør en skikkelig, god jobb for å legge til rette for at studentene også skal få fylt sin studiedag med det innholdet som skal være der. Jeg er glad for at representanten selv også i sitt innlegg sa at man vil begynne i den rette enden, og jeg tror det er mye å hente når det gjelder å forbedre dagens utdanning, før vi går på enda flere år.


SV er glad for et av de vedtak som i dag skal gjøres, vedtaket om at vi skal bruke 1 milliard kroner til pasientbehandling i utlandet. Det som er viktig med dette vedtaket, er at man da kanskje kan få bukt med et betydelig problem ved våre sykehus, nemlig at mange mennesker står i kø, unødvendig kø – at det er mulig å finne en temporær løsning på dette ved at man behandles i utlandet. For SV vil dette allikevel bare være tiltak som på kort sikt kan løse problemet, og vi ønsker selvfølgelig – jeg vil tro i likhet med de fleste i denne sal – at dette mer permanent bør løses i Norge. Og da er spørsmålet: Hvordan klarer man å løse den typen flaskehalsproblem eller pasientkøer som vi har? Det er et spørsmål som det ikke tilligger meg å gi noe entydig svar på. Men det leder meg inn på det andre som jeg synes er viktig, og som det dessverre ikke er flertall for i denne sal, og det er hvordan man kunne ha fått bedre sykehusutstyr for å få større effektivitet og bedre kvalitet i behandlingen på våre egne sykehus. Det paradoksale skjedde i revidert nasjonalbudsjett i vår at det ble kuttet hele 760 mill. kr på posten sykehusutstyr eller investeringer til medisinsk-teknisk utstyr. Disse 760 mill. kr ble kuttet fordi det ifølge helseministeren ikke var bruk for pengene, det var ikke innrapportert behov for utstyrsinvesteringer fra sykehuseierne, i all hovedsak fylkeskommunene, på denne posten. Det er selvfølgelig riktig, men det spørsmålet man da må stille, er: Hvorfor var det ikke innrapportert større behov på denne posten? Det er jo ikke slik at våre sykehus har tipp topp moderne medisin-teknisk utstyr. Dessverre ser vi nesten daglig reportasjer i media om at det ikke er tilfellet. Grunnen til denne store underrapportering tror vi er at fordelingsnøkkelen mellom sykehuseier, i de fleste tilfeller fylket, og staten er 40-60. Det betyr at ved sykehus og fylkeskommuner, som har meget anstrengt økonomi, er man meget tilbakeholden med å innrapportere behov rett og slett fordi man ser at man selv vil sitte med en betydelig del av regningen. Dette ønsker SV å gjøre noe med. Når vi da i tillegg vet at sykehusene har en gjeld på over 1 milliard kr, er det ikke rart at sykehusadministrasjonene og fylkesutvalgene, som skal gjøre de endelige vedtak, er tilbakeholdne med dette. Det betyr at SV ønsker å endre fordelingsnøkkelen mellom sykehuseier og stat. Vi mener at en rimelig fordeling av dette er 80 pst. på staten og 20 pst. på sykehuseier. Det betyr at staten tar hovedansvaret for å gjennomføre de planer som Stortinget tidligere har vedtatt. Stortinget har nemlig vedtatt en svært ambisiøs utstyrsplan som dreier seg om å investere 5,3 milliarder kr, hvis jeg ikke husker helt feil, i denne typen utstyr. Det betyr at SV ønsker at en større del av disse kostnadene skal bæres av staten, slik at vi er i stand til å få bedre utstyr. Vi tror at det på lengre sikt er en bedre løsning enn det tiltaket som det i dag er flertall for, som SV også er glad for, nemlig at vi får til en pasientbro. Men en pasientbro kan aldri bli noe annet enn et temporært tiltak i en situasjon der vi åpenbart ikke er i stand til å behandle våre pasienter selv. Jeg tror derfor det også for pasientenes del er viktig at vi har den typen behandling i Norge. Så hørte jeg på slutten av formiddagens debatt mange ulike argumenter som brukes for hvorfor man kan støtte det ene og ikke det andre, og jeg må si at en del av de argumentene som brukes, er svært vilkårlig valgt. Særlig må jeg si at argumentet med at dette er pasienter som skal behandles i utlandet, og som derfor ikke bidrar til å presse norsk økonomi, vel er det svakeste. Dette tiltaket gjør Stortinget, håper jeg, fordi det er til det beste for pasientene. Det er helt åpenbart at uansett hvor i verden man behandler disse pasientene, vil det medføre innenlandsk etterspørsel både i form av transport av pasienter, i form av medisinsk personell som skal være med, og i form av mange andre tiltak. Dette er riktig sett uavhengig av at det bidrar til innenlandsk etterspørsel. Men hvis det samme argumentet skal ha gyldighet, betyr det at det skulle vært fullt mulig å kjøpe medisinsk-teknisk utstyr også i utlandet, for det ville da i den samme grad – i liten grad, ifølge enkelte – bidra til press i norsk økonomi. Jeg synes at vi skal se litt mer edruelig på dette. Det finnes tiltak det er riktig at Stortinget gjør, rett og slett fordi det er riktig, rett og slett fordi det kreves handling fra Stortinget og ikke ytterligere filibustertaktikk, som enkelte av partiene i denne salen har tatt som en øvelse. Jeg tror det er viktig å si at vi bør behandle pasienter ute nå en periode for å få ned køene. Jeg tror det er riktig å si at Stortinget har et overordnet ansvar for å få bedre kvalitet og bedre effektivitet ved sykehusene. Det betyr bl.a. også større statlig medfinansiering, med viktige investeringer, for at kvaliteten skal gå opp. Jeg er lei meg for at stortingsflertallet dessverre ikke har vært med på det forslaget som Fremskrittspartiet har støttet – det har dessverre ikke flertall – men jeg er som sagt glad for at det ble flertall for at vi kan bruke 1 milliard kr for å avhjelpe pasientkøene.


Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til arbeids- og inkluderingsministeren: «FrP var fornøyd med innføringen av NAV, som var i tråd med partiets velferdsmodell. Et av fortrinnene ved NAV-reformen var at brukerne skulle ha en dør inn til et samlet tilbud av tjenester, til informasjon og assistanse fra en fast konsulent som skulle være kjent med brukerens samlede behov. Nå mottar vi meldinger om at dette ikke skjer. Per telefon skal det bl.a. være umulig å komme i kontakt med sin saksbehandler. Man blir henvist til en kundesentral. Mener statsråden dette er i tråd med intensjonene i NAV-reformen?»


Finansministeren innledet med å snakke litt om prognosene for vekstutsiktene for norsk økonomi, hvor han bl.a. påpekte at det ikke var belegg for min påstand om at Regjeringen hadde nedjustert vekstanslagene for norsk økonomi. Første spørsmål til finansministeren blir da: Betyr det at finansministeren er godt fornøyd med de vekstprognoser vi nå ser for norsk økonomi for de kommende årene, og at han og Regjeringen ikke vil foreta seg noen verdens ting for å bidra til økt vekst? Det ville i så fall være en betydelig avklaring i en så viktig debatt. Men det finansministeren sa som jeg er enig i, er hvor viktig det er å legge til rette for nyskapning og verdiskapning. Og et virkemiddel som man kan bruke, og som jeg har registrert at finansministeren, dog før han ble finansminister og i valgkampen, var veldig opptatt av å gi uttrykk for, et område vi kunne bruke noe av vår oljerikdom på, er å investere i veibygging, særlig fordi vi hadde ledig kapasitet. Det gikk 3 300 ledige anleggsarbeidere. Det ville være en fornuftig måte å disponere noe av vår rikdom på, ikke minst fordi det også ville bidra til økt verdiskapning. Senest i Brennpunkt på NRK for ikke mange dagene siden var finansministeren – dog før han ble finansminister – sitert på dette. Da blir mitt neste spørsmål: Mener finansministeren dette fortsatt, eller var det noe han bare mente før han ble finansminister, og mens det var valgkamp? Det kunne også være en ganske interessant avklaring å få på et spørsmål som veldig mange mennesker lurer på hvorfor vi ikke kan, særlig når vi nå har fått resultatene for oljefondet for tredje kvartal, som viser betydelig fall, og at investeringene våre er høyst usikre. Kanskje det da kan være fornuftig å se på andre måter å plassere noe av vår nasjonalformue på, slik at den vokser og kommer flere av befolkningen til gode.


Det er godt Senterpartiet får mange kjærlighetserklæringer, de har allerede fått min. Jeg har lyst til å nevne, når representanten Hofstad Helleland går ned fra talerstolen, at Høyres Kvinneforum, meg bekjent, også er ganske enig i det forslaget regjeringen legger fram i dag. Det er et tankekors når vi ser noen av karakteristikkene som kommer. De må i så fall også gjelde Høyres Kvinneforum. Grunnen til at jeg ba om ordet – jeg skal ikke trekke ut debatten – er bare at jeg fortsatt er litt forbauset over retorikken til representanten Håbrekke når det gjelder integreringsspørsmålet. Jeg har som minister for integreringsspørsmål som jeg vanligvis ikke har gleden av å diskutere med denne komiteen, vært svært opptatt av at vi skal få til et ordskifte i Norge om det mangfoldige flerkulturelle Norge, som ikke er stigmatiserende. Det som er stigmatiserende, er å basere debatten på myter, på generaliseringer. Det er ikke stigmatiserende å si ting som er sant. Tvert imot er det slik at det å være nyansert, det å trekke fram reelle problemer, også er helt nødvendig for å bekjempe stigmatisering. Det eneste vi har sagt i denne debatten, er at det er en utfordring at familier med minoritetsbakgrunn er overrepresentert blant kontantstøttemottakere, samtidig som de også er overrepresentert blant familier der det er mye barnefattigdom. Vi vet at det å være en éninntektsfamilie ofte er en årsaksfaktor når det gjelder barnefattigdom, og vi vet at det å få ungene inn i barnehage kan være en viktig forutsetning for at de ikke også skal bli voksne fattige. Tallene fra Nav fra februar i år viser at av stønadsmottakerne totalt sett var 35,5 pst. av utenlandsk opprinnelse. Vi har sett at nedgangen i bruk av kontantstøtten over tid har vært sterkere i befolkningen totalt enn blant familier med ikke-vestlig innvandrerbakgrunn. I Oslo, der vi vet at vi har de største utfordringene knyttet til nettopp å bekjempe fattigdom, og manglende tilgang til arbeidslivet for familier med innvandrerbakgrunn, hadde 72,1 pst. av dem som mottok kontantstøtte, opprinnelse i et annet land enn Norge. Blant toåringene som mottok kontantstøtte i Oslo, gjaldt dette 83 pst. Å påpeke det og å si at det faktisk er en viktig del av diskusjonen, er ikke stigmatisering, det er en nødvendig debatt om hvordan vi sørger for at nordmenn med innvandrerbakgrunn ikke blir stående på sidelinjen når det gjelder arbeidsliv, barnehage og utdanning.


Jeg takker for svaret. Jeg vil først minne om at det er mulig å ta politiske initiativ i nær sagt alle saker, hvis man ønsker det. Det har vært mange vikarer i stillingen som sokneprest etter at den tidligere soknepresten ble fjernet. Etter det jeg har fått opplyst har embetet vært utlyst mange ganger uten at det har kommet søkere. I januar i fjor, altså for et år siden, søkte avsatt sokneprest, med menighetsrådets enstemmige anbefaling, om lån av Kautokeino kirke til gudstjeneste. Dette ble avvist av biskopen. Sem-erklæringen har en formulering om å vektlegge Kirkens uavhengighet i åndelige spørsmål og om overføring av større ansvar til kirkelige organer. Det kan virke som dette bare skal gjelde på toppen. Det kan virke som om det bare er på toppen av Den norske kirke det skal aksepteres uavhengighet og toleranse. Det bør vel også være viktig for kirkestatsråden at Kirken får rå seg selv lokalt. Det er tvilsomt om håndteringen i denne saken, der et lokalt menighetsråd fortsatt ønsker samme sokneprest, bidrar til å skape en aktiv, uavhengig og deltakende folkekirke.


Representanten Sandal fra Arbeiderpartiet brukte veldig mye av sitt innlegg til å tilkjennegi sin motstand mot konkurranseutsetting. Sandal tok til orde for at ytterligere konkurranseutsetting innenfor helsesektoren og eldreomsorgen må stanses inntil konsekvensene av konkurranseutsetting er evaluert. Dette er et høyst merkelig forslag. Mener Arbeiderpartiet virkelig at staten skal forby kommunene å konkurranseutsette? I så fall: Er et forbud mot å konkurranseutsette i tråd med prinsippene om respekt for det lokale selvstyret? Jeg bare spør!


Den skal være lynrask! Jeg vil gjøre statsråden oppmerksom på at et flertall på Stortinget har fått vedtatt prosjekteringsmidler til samlokalisering av høyskolene i Akershus, Bergen og Bodø. At vi gikk til det skritt på inneværende års budsjett, betyr at vi prioriterer dette meget høyt. Arbeidet må derfor igangsettes snarest. Vil statsråden bekrefte at dette prosjekteringsarbeidet blir prioritert og igangsatt og ikke glemt eller lagt ned i en bunke?


I innstillingen går et flertall, med unntak av Fremskrittspartiet, inn for at internasjonale operasjoner skal ha en forankring i folkeretten gjennom mandat fra FN, uten det skal vi avstå fra deltakelse i preventiv krigføring og forkjøpsangrep. Fremskrittspartiet står altså nå alene igjen og forsvarer USAs oppførsel i Irak. Mener Fremskrittspartiet virkelig at forkjøpsangrep skaper en tryggere verden, og at Norge skal delta i slike?


Jeg er for øvrig veldig enig med representanten Christoffersen – jeg er helt enig i at vi ikke skal ha en valgkamp som rakker ned på innvandrere. Jeg oppfatter at alle partier er opptatt av det. Men det betyr jo ikke at vi skal la være å diskutere «elefanten i rommet», som er norsk innvandringspolitikk. Det er systemet og kritikken mot systemet, mot antallet som kommer og bosetter seg i Norge i et altfor raskt tempo i forhold til hva norsk integreringspolitikk kan møte, som er den fundamentale, grunnleggende utfordringen, nemlig at folk passerer grensen og bosetter seg her raskere enn det er mulig å integrere disse menneskene. Men det er altså ikke en kritikk av menneskene; det er en kritikk av systemet. Hvis man klarer å holde tungen rett i munnen, skal det gå helt utmerket. Ingen kan utelukke et politisk felt fra den frie politiske debatt gjennom å forsøke å si at man kritiserer innvandrere. Nei, det er systemet som kritiseres. I det samme systemet – det har for så vidt også vært oppe her flere ganger når man snakker om de internasjonale konvensjonene – er det jo ikke sånn at alle landene står bak alle konvensjoner uten forbehold. Nei, tvert om så tar en rekke land, også i Europa, forbehold på deler av konvensjonstekstene. Norges problem har vært at vi er relativt ukritiske i vår omgang med internasjonale konvensjoner, noe som ofte kan gi oss litt kattepine. Vår utfordring har vært at vi ikke har tenkt grundig nok gjennom behandlingen av konvensjonene. Det tror jeg er en utfordring. Dermed er det altså ikke noen selvfølge at man skal akseptere det som ligger fast – som konvensjonene som Norge er bundet av – som for-evig-og-alltid-varende. Nei, man må kunne se på det i lys av nye politiske hendelser, i lys av samfunnets utvikling. Det gjør i hvert fall Fremskrittspartiet. Så synes jeg det er veldig morsomt når representanten Sivertsen forsøker å gi inntrykk av at det ikke er noen sammenheng mellom innvandringsregler på den ene siden og antall mennesker som kommer på den andre siden. Det har jo hans egen regjering bekreftet at det er. Det var altså en grunn til at regjeringen Stoltenberg i forrige periode – høsten 2008 – strammet til i asylpolitikken. Det var en grunn til det. Grunnen var rett og slett at asyltallene gikk dramatisk opp. Da måtte man stramme inn. Så selv hans egen regjering er kjent med disse sammenhengene. Hans egen regjering har faktisk også strammet inn når det kommer til menneskelige hensyn. Det er altså ikke noe automatikk i at man får opphold i Norge fordi om man har en alvorlig sykdom. Hans egen regjering strammet i forrige periode inn på innvilgelse av opphold på humanitært grunnlag for dem som hadde hiv. Det er bare ett eksempel. Jeg etterlyser igjen en reell debatt og ikke en skinndebatt som går veldig mye i pressen.


Jeg synes det er en interessant beskrivelse representanten Dagrun Eriksen gir av prosessen i forhold til økt studiestøtte. Jeg er selvfølgelig også helt klar på at dette fremdeles er en viktig sak for meg og for mitt parti – og jeg tror også for mange andre partier. Det som er viktig i forhold til Soria Moria II-prosessen, er bare å erkjenne at vi ikke nådde fram med det kravet i den prosessen. Jeg skal være ærlig og si det. Men det betyr ikke at vi ikke fortsatt skal kjempe for at vi får en bedre studiestøtte. Jeg vil understreke at vi har klart å få på plass både nye studentboliger, en prisjustering av den studiestøtten som er, og en viktig formulering i Soria Moria II om at vi skal ha en bedre studiestøtteordning for funksjonshemmede studenter og studenter med barn. Det jeg også er veldig klar på, er at vi nå setter i gang en levekårsundersøkelse for studenter. Det har jeg annonsert og tydelig gjort til kjenne for studentene også. Den vil gi oss en mulighet til å få et godt grunnlag for hvordan vi skal jobbe videre med saken om en bedre studiestøtteordning. Så jeg har på ingen måte lagt saken til side. Jeg arbeider fremdeles for den. Jeg erkjenner at vi tapte den i kampen om gode saker i Soria Moria II. Men vi har en god begynnelse både i økt studiestøtte til de studentene som kanskje trenger det aller mest, og i det å lage en levekårsundersøkelse som gir oss et godt utgangspunkt for å følge opp en diskusjon med studentenes egne organisasjoner.


Nettopp fordi generell bevæpning av politiet ikke bare er et faglig spørsmål, men i høyeste grad et politisk og ideologisk spørsmål, et spørsmål om hva slags samfunn vi ønsker og hvordan vi vil innrette det, så vil jeg først si at det er svært gledelig at regjeringspartiene i stor grad har snudd og ikke lenger går inn for en generell bevæpning av politiet. Det er kjempebra fordi det at politiet er ubevæpnet til hverdags, er en verdi i seg selv i et samfunn som Norge. Det er ingenting som tilsier at Norge er et mindre trygt samfunn enn våre naboland, som praktiserer generell bevæpning av politiet. Tvert imot er det, som flere talere har vært inne på, en langt høyere frekvens av skyteepisoder f.eks. i Sverige, der politiet er bevæpnet. Jeg er overbevist om at et ubevæpnet politi, som kan væpnes i spesielle situasjoner, er lettere å ta kontakt med for vanlige folk. Det oppleves som nærmere folk i hverdagen, og det ivaretar politiets sivile preg, som er viktig i et land der vi er tydelige på hvordan maktmonopolet skal fungere. Aftenposten har på lederplass slått fast at det finnes ganske solid dokumentasjon for at bevæpnet politi fører til økt bevæpning i kriminelle miljøer. Det trenger man ikke gå lenger enn til Danmark og Sverige for å se. Som sagt er det flere andre representanter som har kommet med gode eksempler på dette, f.eks. at svensk politi løsner skudd i 30 situasjoner årlig, som en undersøkelse fra 2012 viser, mens Norge i tilsvarende år hadde to skytehendelser. Forskere sier også at det er punkt- og objektsikring – og ikke væpnet politi i seg selv – som i stor grad har forhindret terror i Vesten de siste 10–15 årene. Bevæpnet politi vil uansett ofte ikke rekke å komme og reagere raskt nok. Og siden terrorhandlingen nylig i Frankrike ble løftet fram av representanten fra Fremskrittspartiet, Ulf Leirstein, er det verdt å bare påpeke og bemerke at den politimannen som ble drept av terrorister under angrepet på Charlie Hebdo, var bevæpnet. I fare for å oppfattes polemisk vil jeg også nevne at bevæpning kan gi en falsk trygghet og gjøre at vi stoler mer på våpnene i seg selv enn systemene som er viktige for å ivareta sikkerheten i samfunnet. Jeg vil minne om at mange av oss her i salen var til stede på den siste nobelprisutdelingen. Jeg tror alle kan være enige om at det ikke manglet på skytevåpen i omgivelsene rundt Oslo rådhus. Det hindret likevel ikke en meksikansk student i – uten nevneverdige problemer – å ta seg helt inn til scenen idet fredsprisen ble delt ut. Nå hadde vedkommende kun fredelige hensikter, men det skal vi i denne sammenhengen være glad for. Det er svært mange andre faktorer enn våpen som spiller inn på vår faktiske trygghet mot uforutsette og truende hendelser. Jeg vil gi en kort stemmeforklaring på vegne av SV: Vi stemmer mot komiteens forslag 1 og 2. Det er fordi vi synes Arbeiderpartiets og Senterpartiets forslag er tydeligere. Til komiteens forslag 2 vil jeg også bare bemerke at det å evaluere en ordning som har virket i noen måneder, og som helt uttalt er en midlertidig ordning og en unntakssituasjon, lukter litt for mye politisk agenda for vår del. Det er ingenting som tilsier at vi bør evaluere den midlertidige bevæpningen av politiet i Norge som om det var normaltilstanden. Poenget er jo at det ikke er det. Vi stemmer for komiteens forslag 3 og 4. Vi stemmer for Arbeiderpartiets og Senterpartiets forslag 1. Vi stemmer mot Arbeiderpartiets og Senterpartiets forslag 2, og vi stemmer for Arbeiderpartiets og Senterpartiets forslag 3.


I kjølvannet av at vi nå ser at deler av skipsfarten mister fotfestet i Norge, har statsråden kommet med en del uheldige uttalelser som et samlet maritimt miljø gjennom Maritimt Forum har vært skeptisk til. For det første setter han reiselivsbedrifter på land opp mot virksomheten til ferjerederiene i nord. For det andre trekker han inn lønnsomhet som en begrunnelse for å avvikle nettolønnsordningen. Det faktiske forhold er jo at disse rederiene har vært lojale mot Norge. Hvis de tidligere hadde flagget ut, f.eks. til Sverige og Danmark, ville de fått lovfestede, sjenerøse nettolønnsordninger, langt bedre enn dem vi praktiserer i Norge. De ville fått lavere formuesskatt og en tonnasjebeskatningsinnretning som er langt bedre enn den vi praktiserer her. Det som da ville ha skjedd, er at vi ville ha mistet tusenvis av arbeidsplasser på disse ferjene, og konkurranseforholdene ville ha vært like for reiselivsnæringen. Hvordan henger dette sammen? Hva er statsrådens resonnement?


Dette har vært en rørende debatt å høre på. Det har vært sagt mye interessant fra talerstolen og særs fra den forrige regjeringen. Vi kunne høre Bård Vegar Solhjell fra SV si i sitt innlegg at den forrige regjeringen måtte få på plass rett til barnehageplass, så måtte de gjøre noe med prisen, så var det likebehandling, og først da begynte ting å skje. I min historiebok, og antakelig i dette husets historiebok, var det vel strengt tatt Bondevik-regjeringen som innførte dette, etter press fra Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet. Da kommer jeg til Arbeiderpartiet, som i 2002 egentlig var imot denne avtalen, men man måtte vel skjøte seg på, for man kunne ikke stå på utsiden av den opposisjonen den gangen. Når det gjelder det å gjennomføre løfter, sto representanten Rigmor Aasrud på denne talerstolen i stad og sa at regjeringspartiene nå måtte slutte å skylde på den forrige regjeringen – løftebrudd og det ene og det andre. Så vidt jeg kan se av historieboken, og den er ikke så gammel heller, var det vel den nye regjeringen som måtte sørge for full likebehandling av barnehagene. Med hensyn til barnehagedebatten i Norge, har det de senere år, så vidt jeg kan huske, også vært veldig mye fokus på at det var først når man fikk tilnærmet full barnehagedekning, at man skulle ta de private barnehagene. Rundt om i hele Kommune-Norge var det – i hvert fall etter regjeringspartienes syn – veldig viktig å ta de private barnehagene, fordi ifølge disse partiene var private barnehager mest opptatt av profitt og ikke av å drive gode barnehager. Den første barnehagen i Norge var, ifølge historieboken, privat, og den lå i Trondheim. Det var private løsninger også den gangen, på slutten av 1800-tallet. Jeg tror faktisk det gikk veldig bra. Når representanten Grande sier at Arbeiderpartiet nå er for jobb og omsorg, må det være noe nytt. Hvis man nå har et annet syn, hvorfor gjorde man ikke det i de åtte årene da alle skulle med? Det blir spørsmålet. Så kan jeg ikke dy meg: På arbeiderpartirepresentanten høres det også ut som om denne regjeringen ikke prioriterer kvalitet, ikke er opptatt av kompetanse og kvalitet. Da må det ha vært svært dårlig det budsjettet den forrige regjeringen gikk av på, for denne regjeringen økte kompetansebevilgningen med 10 mill. kr, i tillegg til at vi ikke tar en opptrapping til to barnehageopptak. Da må det være svært dårlig det den forrige regjeringen leverte, og jeg er stolt over å tilhøre en Høyre–Fremskrittsparti-regjering som ønsker kunnskap og kompetanse. Til slutt: Sonja Mandt fra Arbeiderpartiet mente det burde komme fram dersom det var så ille for barnehagesektoren når det gjelder de ansatte. Da ber jeg også representanten Sonja Mandt lese høringssvaret til komiteen om budsjettet fra i fjor høst.


Situasjonen for gravide og fødende er et stadig tilbakevendende tema i denne salen. Vi nærmer oss nå sommeren, og vi husker alle debattene både i fjor, foregående år og året før der igjen om sommerstengte fødeavdelinger landet rundt. Debatten er nå i gang igjen, fordi en rekke helseforetak er nødt til å foreta en del innsparinger for å oppnå økonomisk balanse, som er kravet til helseforetakene. Vi har også nettopp sett store oppslag om situasjonen for de fødende i Midt-Norge, og den situasjonen som oppstod knyttet til den sommerstengte fødeavdelingen i Volda i Ørsta kommune, og som Helsetilsynet har avgitt rapport om. Spørsmålet mitt til statsråden er følgende: Vil statsråden nå sørge for at det ikke blir slik at man får et dårligere tilbud rundt omkring i landet i enkelte kommuner fordi fødeavdelinger må sommerstenge? Hva vil statsråden gjøre for å sørge for at dette ikke skjer?


Når departementet i samarbeid med det raud-grøne fleirtalet på Stortinget har gått inn i arbeidet med å følgje opp evalueringa til NOKUT, har vi hatt éin ambisjon. Det er å sørgje for at allmennlærarutdanninga er god nok. Det må då vere ein usannsynleg mykje viktigare ambisjon enn å seie at talet på år i utdanninga i seg sjølv er ein ambisjon. Talet på år kan eventuelt vere eit verkemiddel for å nå ein ambisjon. Det er i alle høve ein diskusjon vi får anledning til å komme tilbake til. Det er klart at vi er grunnleggjande ueinige når det gjeld korleis ein får endring til å skje. NOKUT-rapporten gav oss nokre beskjedar, som vi har teke særs på alvor når det gjeld det som ikkje er godt nok. Det blir sagt at mykje er bra, og det blir sagt at det er forskjellar mellom institusjonane, men det blir peika på nokre ting ved verksemda til institusjonane som er alvorlege, m.a. når det gjeld integrering av teori og praksis. Det er eit enormt paradoks når ein utdannar lærarar, som nettopp er dei som skal sørgje for at vi får elevar som kan lese, skrive og rekne, og bli gagns menneske, som er i stand til å halde seg til både teori og praksis. Det er den høgste ambisjonen av alle. Vi kan godt vere ueinige i framgangsmåten for korleis ein får endring til å skje, men sei ikkje at vi ikkje har følgt det opp. Er det noko vi har gjort, er det nettopp det. Eg synest at diskusjonen når det gjeld kunnskap, er ganske fornøyeleg. Læraren har ei utruleg viktig rolle som allmenndannar i det norske samfunnet. Læraren har også ei utruleg viktig rolle som forvaltar av spesialkompetanse, som eg no høyrer at dei borgarlege på ein måte snevrar inn som den einaste moglege forståinga av kva kunnskap er. Det er ikkje berre det kunnskap er. Skolen skal sørgje at elevane blir gagns menneske. Det har vore eit høgt heva ideal for den norske skolen. Eg har ikkje møtt ein lærar som ikkje lar seg engasjere av nettopp det målet. Då er det å sørgje for at alle elevar lærer det dei skal på skolen - at dei kan lese, at dei kan skrive, at dei kan rekne - utruleg viktig. Då må gjerne komiteleiaren fortsetje å snakke om ei krise i den norske skolen, men det vil eg ikkje vere med på. Det vil ikkje SV vere med på, for det skjer så utruleg mykje bra i den norske skolen. Det er ikkje grunnlag for å seie at det er krise der. Det er unyansert, det er svartmåling, og det føyer seg inn i den rekkja som opposisjonen også vel å tilnærme seg diskusjonen om allmennlærarutdanninga på. Det er lite konstruktivt. Ein sender ein utruleg demotiverande beskjed til alle dei som har virket sitt i desse utdanningsinstitusjonane, i desse viktige delar av samfunnet, når ein vel å leggje seg på ein sånn type retorikk.


Jeg vil takke for svaret, som beskriver dagens system og illustrerer skjevheten. Om transportpolitikken i byområdene sier jo regjeringen selv i NTP at det er viktig å bedre mulighetene for å satse på lokal kollektivtransport. Et bedre kollektivtilbud øker kollektivbruken. Skal det da være historiske forhold – jernbane bygd for lenge siden – som skal være avgjørende for statens kjøp av kollektivtransport i de fire største byene? I 2009 var belønningsordningen, det som går til kollektivtransport, i hovedsak buss, på vel 300 mill. kr. – halvparten av det staten brukte i 2009 på å kjøpe persontransport i Oslo. For reisende i de største byene er det viktig at det er et godt kollektivtilbud. Om det er buss eller tog, er mindre viktig. For de reisende i Bergen, Stavanger og Trondheim er det viktig at staten bidrar, uavhengig av hvor det er mye jernbane, eller hvor det er mye vei.


Olje- og energiministeren har i detalj redegjort for hvordan det formelle statlige eierskapet blir håndtert av Regjeringen. Jeg har ingen ytterligere kommentar til det. Det er en utmerket framstilling av Regjeringens politikk. Det at man har en formell posisjon, kan ikke hindre en kontinuerlig dialog med StatoilHydro, med Aker Kværner - og for den del med alle norske selskaper som er 100 pst. privateid. Den typen dialog har jeg som miljø- og utviklingsminister hver eneste dag. De påvirker mine beslutninger. Jeg diskuterer spørsmål med dem og kommer med synspunkter til dem. Jeg var på Næringslivets Bistandskonferanse i går og kom med en rekke synspunkter til norsk næringsliv der. Jeg møtte Telenor på fredag for å diskutere deres investeringsportefølje. Vi må ikke avgrense den påvirkning som er mellom politikk og næringsliv, til den formelle eierskapsposisjonen. Den er viktig. Men i tillegg til det kommer den samfunnsmessige debatten, som jeg håper disse selskapene er mottakelige for, og som er en del av debatten. Når det gjelder StatoilHydro - jeg kommer tilbake til Aker Kværner - er min viktigste ambisjon å se et StatoilHydro som beveger seg gradvis mot den etterfossile fasen. British Petroleum lagde i sin tid slagordet: «Beyond petroleum». Jeg vet ikke hvor langt de har kommet i å leve opp til det slagordet, men det er i hvert fall en veldig god ambisjon å ha. Vi ser slike tegn. StatoilHydro begynner å gå inn i vindkraft, i bioenergi. Men retningen må være å utføre olje- og gassvirksomheten, enten den er i Canada, i Alaska, i Norge eller hvor den enn måtte være, på den aller beste måte, for så gradvis å bevege seg i retning av en situasjon hvor fossile brensler bare er en liten del og ikke den avgjørende delen av den menneskelige energi. Så kan jeg komme tilbake til Aker Kværner.


Familien er ein av våre viktigaste samfunnsinstitusjonar, kanskje den viktigaste med omsyn til dei ulike måtane vi lever på i familiar – med få eller mange, med nære eller fjerne relasjonar, med eller utan barn. Og veldig mange familiar har barn. Ikkje minst dersom vi tek med alle som er besteforeldre, tanter eller onklar eller på andre måtar veldig tett vert involverte i barns liv, er det ekstremt viktig. Det kan av og til vere verdt å reflektere over at mange ordningar for barn som vi i dag ser på som veldig viktige og nødvendige for familiepolitikken, i utgangspunktet har hatt stor motstand og vorte rekna for å vere det motsette av familievenlege, anten det er barnehagar, eller det er pappapermisjon, som vi diskuterer her i dag. Men eg trur, som representanten Hildeng, at i dag må vi slå fast at det kanskje største gjennombrotet for familiepolitikken, særleg for familiar med barn, er den barnehagerevolusjonen som vi er i ferd med å sluttføre. Eg vil gå så langt som til å seie at ein i dag ikkje kan ha ein god familiepolitikk utan å leggje til rette for eit godt barnehagetilbod. Kva er det vi har opplevd? Jo, i det året eg vart fødd, i 1971, hadde 3 pst. av norske barn eit tilbod i barnehagar. No har ca. 96 pst. av barn som begynner på skulen, gått i barnehage. Dei siste fem åra er det etablert 66 000 nye plassar. Prisen har gått kraftig ned. Vi har hatt ein prisreduksjon i private barnehagar på nærare 50 pst. – noko lågare i kommunale barnehagar – som gjer at i dag ser dei aller fleste familiane seg i stand til å nytte tilbodet om ein barnehageplass, når den òg er der. Vi har òg opplevd at den sterke prisreduksjonen og utbygginga har betydd at det i dei seinare åra har vore mogleg å etablere både mange nye kommunale og mange private barnehageplassar. I løpet av utbyggingsperioden har vi sett at det har vore klart flest plassar i privat regi. Vi har òg gjennom barnehageforliket fått på plass ei garantert finansiering både på utbygging og på drift, som sikrar barnehageutbygginga over heile landet og gode moglegheiter for å drive barnehagar. Vi har òg i den perioden gjort betydelege forbetringar i kvaliteten. Vi har auka talet på studieplassar betydeleg – det ligg i budsjettet for neste år – vi har laga ein ny rammeplan, og vi har på andre måtar fokusert på kvaliteten. Men så er det samtidig ingen tvil om at etter fem år med eit gigantisk kvantitetsløft, som vi sluttfører i neste års budsjett og tek det siste steget i retning av, går vi no inn i ein periode på fem år der kvaliteten og innhaldet i barnehagen skal stå i høgsetet. Det gjer vi bl.a. gjennom ein auke på over 400 studieplassar neste år. Vi vidarefører den finansieringa som skal sikre framleis utbygging, og vi set ned prisane òg neste år. Men det er òg ei rekkje viktige kvalitetsgrep som vi skal gjere i åra framover. I samband med det er kanskje det mest overraskande for meg her å høyre Høgres synspunkt på kva rolle barnehagar speler for kunnskap og læring. I mange samanhengar er det jo slik at Høgre likar å framstille seg sjølv som eit kunnskapsparti innanfor skulepolitikken. Men når det gjeld barnehagar, kan det framstå stikk motsett; som at læring og kunnskap ikkje er viktig der. Kva er det som skjer den sommaren då barnet fyller fem eller seks år, som gjer den prioriteringa så forskjellig? Eg trur vi skal sjå på det på ein heilt annan måte. Anten det gjeld barnehagebarn, eller det gjeld skulebarn, er det slik at omsorg og kunnskap er to sider av same sak og heng saman. Barn som går i barnehage, skal både ha omsorg og få lære. Det er ingen motsetnad – tvert imot. Den same tenkinga skal vi sjølvsagt ha i skulen; skulen skal vere for kunnskap, men barn skal òg oppleve å vere trygge og få omsorg. Då lærer ein betre, og barn som lærer, vert òg tryggare og trivst betre – slik skal det vere heile vegen. Vi veit no veldig mykje om kor viktig eit kvalitetstilbod er for barn si utvikling og læring. Derfor må vi fortsetje den utviklinga dei neste åra. Eg avsluttar med å seie at neste års budsjett sluttfører barnehagerevolusjonen og innfører ein lovfesta rett, fortset å setje ned prisen, og det inneber òg ei kvalitetssatsing på innhaldet i det viktige barnehagetilbodet.


Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Masterstudiet i førebyggjande helsearbeid ved Universitetet i Bergen er av same lengde, 12 semester, same normering, og har same opptakskrav som eit hovudfagsstudium. Trass i dette får studentar ved dette studiet ettergjeve 23 810 kroner mindre i studielån enn hovudfagsstudentar. Vil statsråden ta eit initiativ for å få gjort eit unnatak frå Statens lånekasse for utdanning sitt regelverk, slik at studentar ved dette studiet får ettergjeve like mykje som hovudfagsstudentar?»


I gårsdagens utgave av Dagens Næringsliv kunne vi lese at «aldri før har det stått dårligere til i kommuneøkonomien». Kommunene er «på felgen», resultatmarginen stuper, tjenestetilbudet blir rasert, aktivitetsnivået må ned, og omstillingen må fortsette. Det var litt av en tirade av en elendighetsbeskrivelse som var gjengitt i Dagens Næringsliv – og alt dette ifølge uttalelser fra KS. Men vi bør ikke uforbeholdent kjøpe denne politisk betingede elendighetsbeskrivelsen som manes fram her. Realiteten er at norske kommuner i dag har mer penger til disposisjon enn noen gang tidligere, og enda mer penger til disposisjon vil kommunesektoren få til neste år, ifølge opplegget for kommuneøkonomien for 2004, som vi behandler her i dag. Realveksten i kommunenes inntekter har økt jevnt og trutt i alle år. Allikevel tegnes det altså et nedslående bilde av kommunesektorens økonomi, og flere politiske partier farer opp og kappes om å være bestemann i klassen når det gjelder å foreslå størst mulig bevilgninger til kommunene. Men spørsmålet vi heller burde stille oss, er ikke først og fremst hvor mange milliarder ekstra vi vil gi til kommunene, men hva vi kan gjøre for at norske kommuner kan drives mer effektivt, og minst like effektivt som i privat sektor – for det makter ikke kommunene i dag. Effektiviteten i privat sektor forbedres kontinuerlig, fordi man der må forholde seg til en konkurranse- og markedssituasjon der de viktigste virkemidlene er pris og kvalitet. Men en slik markedseksponering er jo ikke tilfellet når det gjelder tjenesteproduksjon i kommunal sektor. Norske kommuner er i mangel av effektivitetsfremmende konkurranse blitt stadig mindre kostnadseffektive i forhold til det private næringsliv – dette fordi de aller fleste kommunene fortsatt i 2003 organiseres og drives etter middelalderske prinsipper, basert på en privilegie- og monopolordning og en forhindring av konkurranse. Dette er helt absurd! I altfor mange år har norsk kommunesektor kunnet absorbere en økende ineffektivitet ved å velte kostnadsøkningene over på staten og kommunens innbyggere. Den største trusselen mot kommunene og velferdssamfunnets framtid kommer neppe som en følge av mangel på penger til drifting av de offentlige velferdstilbudene i kommunen. Nei, den alvorligste trusselen kommer derimot fra drivkrefter som tviholder på et gammeldags ideologisk syn på de offentlige monopolers fortreffelighet, og som motarbeider effektivitetsfremmende konkurranse i kommunal virksomhet. Nå er imidlertid den kommende endringen i momskompensasjonsloven et lite skritt i riktig retning når det gjelder nedbryting av det offentliges monopolstilling innen den offentlig finansierte tjenesteproduksjonen. Men momskompensasjon hjelper allikevel så lite når det i de fleste kommunene ikke er lokalpolitisk vilje til å gjennomføre aktiv bruk av konkurranse og mer valgfrihet. Det er et prekært behov for en mer rasjonell tenkning og et mer moderne perspektiv på hvordan framtidskommunen best kan organiseres og utføre sine oppgaver. Det betyr at vi må vrake den rådende monopolfilosofien og satse på konkurranse- og markedsfilosofien. Her er vi sterkt uenige politisk. I Norge burde vi derfor for å få fart på konkurranseutsetting innføre en utfordringsrett, som i motsetning til den danske modellen må medføre en plikt for kommunene til å akseptere tilbud på drift av tjenester fra en ekstern aktør dersom dette tilbudet er kvalitativt tilfredsstillende og samtidig kostnadsmessig gunstigere enn kommunal drift i egen regi. Jeg mener vi ved lov bør forby at offentlig sektor får drive som en monopolvirksomhet, i alle fall på de områder der det er mulig å skape et marked. Det er et av vår tids store paradokser at monopoltenkning når det gjelder offentlig sektor, fortsatt har så sterkt fotfeste blant både politikere og fagorganiserte. Men det er altså denne gammeldagse monopoltenkningen som på sikt representerer velferdssamfunnet og kommunenes største framtidige trussel og utfordring, og det er slett ikke først og fremst mangel på penger, slik Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet tror. Her tar de grundig feil, og det vil tiden garantert vise.


Dette er et direktiv som er en oppfølging av kommisjonens handlingsplan fra mai 2003 som skal være med og modernisere og harmonisere regelverkene innen EU og EØS når det gjelder generalforsamlinger i aksjeselskaper. Det som bl.a. er lagt inn her, er at man skal kunne avgi stemme enten, slik det har vært, i egen person eller gjennom en representant, eller ved bruk av elektroniske midler. Dette er en modernisering og en fornying i forhold til det som har vært. Norge har kommet ganske langt i dette arbeidet, og det blir å implementere dette på en måte som gjør at hele EU omfattes av regelverket. Dette letter aksjonærenes muligheter til å være aktive eiere i selskaper selv om den geografiske avstanden mellom aksjeselskapene og eierne er stor. Som sagt, dette er noe som Norge har kommet langt med, og som nå hele EØS blir en del av. Det er verdt å merke seg at det er en enstemmig komité som går inn for innstillingen, men representantene fra Fremskrittspartiet og Høyre mener at det burde ha framkommet klarere av teksten i proposisjonen at de lovendringer som er nødvendige som en følge av direktivet, bare vil ha betydning for allmennaksjeselskaper notert på regulert markedsplass. En ville således ha kunnet unngå eventuelle misforståelser om at alle allmennaksjeselskaper berøres av forslagene i dette direktivet. Disse medlemmene mener også at en lovendring i allmennaksjeloven må gi en tydelig henvisning til «allmennaksjeselskaper notert på regulert markedsplass», slik at det ikke blir noen misforståelser rundt dette.


Som nemnt i våre merknader, synest vi at representantforslaget om å vurdere endringar i lov om bustadbyggjelag eller anna lovverk for å hindre innsidehandel og spekulasjon er ei merkeleg sak. Det er vanskeleg å få auge på gode og saklege argument for at Noregs nasjonalforsamling bør bruke tid på denne saka. Som tidlegare nemnt har nemleg denne saka vore grundig behandla, både av kontrollutvalet og av bystyret i Tønsberg kommune. Det føreligg også ein grundig og omfattande rapport frå KPMG. Ifølgje innstillinga heiter det i KPMG-rapporten m.a.: «På bakgrunn av foreliggende informasjon fremstår det som (NN, NN, NN etc.) ervervet sine respektive boliger i tråd med de retningslinjer og prosedyrer som TNBBL hadde etablert i forbindelse med tegning av bolig. I forhold til kommunens etiske retningslinjer foreligger det ikke konkrete holdepunkter for brudd på disse. På bakgrunn av den informasjon som er fremkommet i løpet av undersøkelsen kan det på objektivt grunnlag ikke sies at ervervene representerer brudd med fattede vedtak, eller at de omtalte personene har forholdt seg illojalt til vedtak som er truffet.» Tønsberg bystyre vedtok også 19. mai 2010 å be Kommunesektorens Etikkutvalg å sjå på saka. Utvalet blei bedt om ei vurdering av dei etiske retningslinene. I juni 2010 konkluderte Etikkutvalget med bl.a. følgjande: «Det må presiseres at det her ikke er tale om utnyttelse av fortrolig informasjon, leilighetene var lagt ut for salg, og alle vesentlige opplysninger var tilgjengelige.» Trass i det brukar altså forslagsstillarane ordet «innsidehandel» i forslagsteksten. Fleirtalet i denne saka kjem også med fleire villeiande og direkte uriktige påstandar. Ein av dei påstandane er at dei fleste leilegheitene blei selde nokre år seinare utan at kjøparane hadde budd der. Faktum her er at fleire av leilegheitene var kjøpt av foreldre på vegner av sine barn, som budde i desse leilegheitene. Det gjeld bl.a. dåverande framstegspartiordførar i Tønsberg, som altså hadde kjøpt denne leilegheita på vegner av si dotter – til si dotter – og ho budde der. Dette var altså eit barn, eller ein ung person, som oppfylte dei kriteria som opphavleg var sette. Det har også komme påstandar her om at tomta blei seld til «kostpris uten konkurranse». Det er heller ikkje riktig. Tomta blei nemleg seld med betydeleg forteneste. Vi snakkar her om ei fordobling i forhold til den prisen som Tønsberg kommune hadde gitt for tomta, i forhold til det ein selde ho vidare for. Det er eit poeng her at dersom dei raud-grøne partia hadde trudd at ein kunne få endå meir av den frie marknaden, så burde ein ha stemt på Framstegspartiet sitt forslag – og den dåverande framstegspartiordføraren sitt forslag – om nettopp å leggje tomta ut i den frie marknaden. Som sagt er det vanskeleg å få auge på gode og saklege argument for at vi skal bruke tid på denne saka. Ho har vore grundig behandla i Tønsberg kommune, og det burde vere tilstrekkeleg. Dette kan oppfattast som mistillit til kommunesektoren, eller det kan – slik også representanten frå Arbeidarpartiet siterte frå våre merknadar – oppfattast som ei politisk markering mot ein politisk konkurrent, og eit ønske om å skape eit negativt inntrykk. Det er også mange andre enkeltsaker der sentrale politikarar har fått oppslag mot seg, som ikkje har resultert i tilsvarande representantforslag. Der viser eg bl.a. til at ordføraren i Nesodden kommune etter valet i 2009 innrømte å ha sett opp ein carport ulovleg, trass i at eigedomen i sin heilskap låg innanfor 100-metersona og grensa direkte til fjorden. Kvifor var ikkje denne saka gjenstand for eit representantforslag? Vel, det kan kanskje hevdast og tenkjast at det at han ikkje representerte Framstegspartiet, men tvert imot representerte eit av regjeringspartia, kan ha medverka til det. Det er også fleire andre saker, som eg ikkje får tid til å gå inn på, som gjeld plan- og bygningsloven. Det burde kanskje også ha blitt teke opp, dersom ein skal starte ein slik praksis som dette representantforslaget etablerer.


Jeg synes det var nødvendig å ta ordet i denne saken, ikke fordi jeg er misfornøyd med situasjonen i norsk økonomi, men rett og slett for å påpeke noen ting – for oss som husker hvordan debatten var høsten 2010, da vi debatterte dette budsjettet. Vi ser altså at statens inntekter i løpet av et år har økt med 14,9 pst. Det er en formidabel situasjon, som forklarer litt av grunnen til at Norge gjør det veldig godt der andre land sliter stort. Det som er vel så viktig å påpeke, er at vi faktisk har en inntektsøkning på 110 mrd. kr fra budsjettet ble vedtatt, til en ser regnskapet. Altså: Staten har hatt 110 mrd. kr mer å forvalte i inntekter enn det en trodde. Det er en økning på 9,9 pst. I det perspektivet blir saksordførerens kritikk mot Fremskrittspartiet fullstendig malplassert, for han forstår ikke kritikken som vi kommer med. Det vi peker på, er at når du bommer med 10 pst., er det litt rart å tenke tilbake på debatten i denne salen for halvannet år siden. Da ga en inntrykk av at hvis en kom med budsjettendringer som ga avvik på bare et par milliarder kroner, kunne det medføre økte renter, økt inflasjon, større arbeidsledighet og alt annet som er vondt i denne verden. Så bare et par milliarder kroner i andre vurderinger enn det regjeringen la opp til – i et budsjett på nesten 1 000 mrd. kr – kunne altså sette norsk økonomi over styr. Så ser vi at norsk økonomi har vært betydelig annerledes enn det regjeringen trodde – uten at en har fått disse konsekvensene. Det sier ganske mye om vurderingsevnen til saksordføreren og andre fra de rød-grønne partiene når de tror at marginale endringer i statsbudsjettet vil sette norsk økonomi over styr. Vi har altså spart 108 mrd. kr mer i oljefondet enn det vi trodde. Allikevel skal en også i budsjettet for 2012 spare enda mer, i stedet for å se på hvordan en alternativt kunne investert de midlene i infrastrukturutbygging og andre ting som skaper økt vekst i den norske økonomien. Vi har altså skapt oss en situasjon der det til tross for økt handlingsrom i statsbudsjettet – slik det her framkommer i statsregnskapet – kun er finansplasseringer i utlandet som fortsatt er det hensiktsmessige, ikke realinvesteringer i fastlandsøkonomien. Det er den logikken Fremskrittspartiet ønsker å utfordre. Her har vi altså en debatt som bunner i en handlingsregel, der en gir inntrykk av at alt skal prioriteres i statsbudsjettet, mens realitetene jo er, som saksordføreren og andre kjenner godt til, at det brukes titalls milliarder kroner utenfor statsbudsjettet. Men mange av dem vil Stortinget aldri få anledning til å stemme over – de bare forsvinner ut av oljefondet og inn i norsk økonomi. Da gir dette statsregnskapet oss et perspektiv på at neste gang vi diskuterer statsbudsjettet for et år, skal vi være litt mindre bastante i å påstå at alle som har avvikende ønsker eller forslag i forhold til regjeringen, automatisk setter norsk økonomi over styr. Denne fasiten har vist oss det. Men denne fasiten skal ikke brukes som et argument for at vi kan bruke penger på hva som helst; vi skal fortsatt prioritere grundig. Derfor er det viktig at denne regjeringen forsøker å effektivisere norsk økonomi bedre enn det en har gjort, forsøker å effektivisere byråkrati og statsforvaltning bedre enn det en har gjort, og samtidig bruker dette handlingsrommet til heller å legge til rette for vekstskapende aktivitet, slik som infrastruktur, forskning og skattepolitikk. Det vi må få en diskusjon om, er hvordan vi bruker handlingsrommet. Det regjeringen ønsker å ha en diskusjon om, er hvordan en skal støtte opp om det de foreslår, og ikke å ha noen alternativ økonomisk politikk – eller kritikk. Den form for debatt ønsker ikke Fremskrittspartiet å være med på.


La meg først si at jeg på vegne av Fremskrittspartiet ved flere anledninger har tatt opp spørsmål knyttet til tidsbruk, herunder feriebruk, i skolen. La meg også understreke at det etter Fremskrittspartiets syn kan være mange og gode grunner til å invitere skoleeierne til en diskusjon om ferieforskyvning, og vi håper at det blir gjort. Men det må selvsagt legges avgjørende vekt på de skolemessige hensyn: at endringene vil gi bedre skole for elevene, at endringene bidrar til godt læringsmiljø og derved også bidrar til godt læringsresultat. Men når det inviteres til en slik diskusjon om feriens plassering, bør det etter Fremskrittspartiets syn også inviteres til en diskusjon om skoleårets lengde og skoleårets innhold i forhold til korte felles ferieperioder som vinter- og høstferie samt andre fridager, som det er en flora av, planleggingsdager ikke minst. Fremskrittspartiet mener at ordningen med felles høstferie, som skolen nå har relativt kort tid etter skoleårets oppstart, ikke er bra for skolearbeidet, som da nettopp er kommet godt i gang, og heller ikke nødvendig. Felles høstferie kan vi etter vårt syn med fordel fjerne. Det er heller ikke sikkert at slike felles kortferieavbrekk behøver å ha en full ukes varighet, og at slike avbrekk skal legges til en fullt operativ og effektiv arbeidsuke. De kan i stedet knyttes til nasjonale fridager. Og vi må kunne stille spørsmålet: Er det nødvendig med en full ukes felles vinterferie? En diskusjon om ferie må også inkludere diskusjon om fleksibel ferie utenom hovedferien, altså sommerferien, som etter Fremskrittspartiets mening ikke bare bør være en prøveordning, men en fast ordning, overlatt til den enkelte skole. Fremskrittspartiet legger til grunn at foreldre og foresatte skal høres - helst gjennom Fremskrittspartiets modell med driftsstyrer, der foreldre har flertall. En diskusjon om forskyvning av skolens sommerferie må derfor ikke bare bli en diskusjon mellom myndigheter og skoleeiere. Det bør først og fremst være en diskusjon mellom skolemyndigheter og foreldre og foresatte, der skoleeierne tilpasser seg de lov- og forskriftsendringer som kommer ut av en slik diskusjon. Ultimo september 2002 hadde vi en debatt om høstferien. Otto Kay Pettersen, som den gang var nestleder i Foreldreutvalget for grunnskolen, avviste ikke forslag om å fjerne høstferien, og sa: «Jeg foretrekker heller at vi ser på skoleåret under ett. Det kan godt være at dagens ferieopplegg i skolen er gått ut på dato.» Og videre: «Det er nok nødvendig med en bedre tilpasning av skoleferiene i forhold til foreldrenes ferier.» Det har han nok rett i. Til slutt: I internasjonal sammenheng vil vi finne mange andre land der skoleelever har lengre sommerferie enn skolebarn i Norge. Også sommerferiens lengde diskuteres hos oss. La meg på vegne av Fremskrittspartiet understreke at vi ikke ser det ønskelig med utvidet sommerferie, men tvert imot kan tenke oss å forlenge skoleåret noe. Da er det interessant at også SV går inn for dette.


Det er egentlig et ganske oppsiktsvekkende svar som miljøvernministeren nå gav på forrige replikk, for hun bekreftet at Statens forurensningstilsyn ikke bare har forurensningsloven å forholde seg til og forvalte, men også en konklusjon som et stortingsflertall har gitt i forhold til om man skal bygge gasskraftverk eller ikke, som skal ivaretas i de vurderingene de faktisk gjør. De har dermed en instruks som betyr at selv om Statens forurensningstilsyn mente at det var i strid med forurensningsloven å gi utslippstillatelse til nye gasskraftverk i Norge, så kunne de ikke ha sagt det, fordi stortingsflertallet har vedtatt noe annet. Da har altså stortingsflertallet oppført seg slik at man ikke tar den politiske belastningen ved å endre loven, men gir tilleggsinstrukser for å få gjennomført sitt syn, som heller ikke er faglig begrunnet. Det tragiske i disse gasskraftspørsmålene er rett og slett at stortingsflertallet vet de har flertall. Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet har bestemt seg for å åpne for å gi utslippstillatelse til gasskraftverk. Det er det overordnede prinsipp for alt som departementene gjør når de leter i forskningsrapporter for å begrunne at utslippene går ned, og når de instruerer Statens forurensningstilsyn om hva slags konklusjon de skal kunne komme til, og i den videre behandling i dette. Det er en håndtering som vil stå seg meget dårlig i ettertid. Miljøvernministeren har kommet opp i en situasjon der hun har arvet det vedtaket og den konklusjonen som er. Men mener faktisk miljøvernministeren at vi har en aktiv, troverdig og skikkelig klimapolitikk i Norge når stortingsflertallet dundrer igjennom forurensningsvedtak først, og så skal alle andre legitimere det med miljøargumenter etterpå?


For SV er det viktig å slå fast at barnehage er bra for barn. Det er et godt omsorgstilbud, og det er den fellesarenaen der barn kan utvikle seg i et sosialt samspill sammen med andre barn og flere voksne. De som ikke får dette tilbudet, har ofte dårligere utgangspunkt når de begynner på skolen. Barnehageplasser til alle som ønsker det, er derfor viktig for å hindre forskjeller i samfunnet. Dette barnefellesskapet ønsker vi å styrke, og vi vil gjøre det tilgjengelig for alle barn, uavhengig av foreldrenes økonomiske, sosiale eller etniske bakgrunn. Stortinget har gjentatte ganger vedtatt målet om full behovsdekning i barnehagesektoren innen utgangen av år 2000. Dette målet ble ikke nådd, fordi målsettingen om full behovsdekning ikke er blitt fulgt opp økonomisk. De siste årene har utbyggingstakten sunket, og barn vil fremdeles stå i barnehagekø ved utgangen av dette året. Det blir derfor viktig at målet om full behovsdekning innen 2003 følges opp økonomisk, både når det gjelder statstilskuddet og et skikkelig løft for kommuneøkonomien. Det vil variere fra kommune til kommune hvorvidt full dekning er 70 pst. eller 80 pst., og full dekning må derfor bety at barn ikke lenger står i barnehagekø. SV synes det er bra at Stortinget går inn for en utbyggingsplikt. Men fra 1. januar 2004 vil vi ha en lovfestet individuell rett til barnehageplass. Hvis lovfesting av en kommunal plikt til å tilby barnehageplass skal være reell, mener SV at den må være tydelig og derfor individuell, med andre ord en barnehagerett. Hvis vi mener noe med at barnehage er et godt tilbud for alle barn, må det også bety at alle barnefamilier har en reell økonomisk mulighet til å betale for barnehageplass for ett eller flere barn. I mange kommuner er foreldrebetalinga nå så høy at en del foreldre ikke har råd til å ha barna i barnehage. SVs mål er gratis barnehage til alle barn. Men på vegen dit vil vi redusere foreldrebetalinga. SV ønsker en fordeling som betyr et tak på foreldrebetalinga på 15 pst. innen år 2005. Da vil Norge ligge på det nivået Sverige og Finland har i dag. Med dagens nivå ligger vi altså på jumboplass i Norden. Svenskene legger nå opp til et system hvor foreldrebetalinga ikke skal overstige 1 150 kr eller 3 pst. av brutto husholdningsinntekt. Dette er ambisiøst, som saksordføreren sa, men det er altså mulig for Norge. SV vil ned på dette nivået innen 2008. Det handler først og fremst om satsing på barn og barnefamilien, men det handler også om foreldres reelle rett til yrkesdeltaking, og da vet vi hva vi snakker om – kvinners reelle rett til yrkesdeltaking. SV er opptatt av at kommunene gis en økonomisk mulighet til både å bygge og drive gode barnehager. Jeg er faktisk enig med Høyre i at det nesten ikke finnes noe område som er så privatisert som barnehagesektoren. Derfor mener vi at utbygginga først og fremst må foregå i offentlig regi. Det er en offentlig oppgave på samme måte som skole og utdanning er det. Men vi er samtidig opptatt av å sikre de private barnehagene som finnes. Det handler om størrelsen på statstilskuddet, men det handler sannelig også om kommuneøkonomien. Derfor vil SV styrke kommuneøkonomien, slik at kommunene kan ivareta de oppgavene som kommunene pålegges. SV er opptatt av at barnehagene har pedagogisk kvalifisert personell, som kan gis arbeidsvilkår og en lønn – og jeg understreker: en lønn – som kan gjøre at personalet fortsetter å jobbe i barnehagene også når de har jobbet der en tid og dermed har kompetanse og erfaring som barnehagesektoren trenger. Derfor støtter vi kravet om det lønnsløftet som førskolelærerne i dag krever og streiker for. Det er behov for å fastsette en bemanningsnorm i barnehagene i tillegg til dagens norm for antall barn pr. pedagogisk leder. Dagens lovverk legger opp til en skjønnsvurdering i forhold til hva som er tilstrekkelig bemanning. SV fremmer eget forslag om minimumsstandard for den totale bemanninga. Med det mener vi at bemanninga må økes og dermed at kvaliteten i barnehagene skal sikres på et forsvarlig nivå. Jeg vil til slutt ta opp SVs forslag som er referert i innstillingen.