Jeg registrerer at det er noen tiltak som skal iverksettes ganske raskt, slik at de blir til hjelp også for dem som venter i dag. Når det gjelder Fremskrittspartiet, har vi vært veldig bekymret for denne situasjonen gjennom mange år. Jeg kan gå tilbake til 1997 og sitere John Alvheim, som den 17. juni sier i Stortinget: «Det er for meg imidlertid et stort paradoks at samtidig som man konstaterer en betydelig mangel på psykiatere og psykologer, har Regjeringen med tilslutning av et flertall i Stortinget fått gjennomslag for å frata de såkalt avtale-løse psykiatere og psykologer refusjon fra Folketrygden, noe som helt åpenbart på sikt, og på kort sikt, vil gjør personalmangelen i den psykiatriske helsetjeneste enda verre enn tilfellet er i dag, og som vil ha alvorlige konsekvenser for framtidige og nåværende pasienter.» Jeg vil spørre statsråden: Vil statsråden vurdere å gjeninnføre ordningen hvor avtaleløse psykiatere og psykologer kan få refusjon fra folketrygden, slik at pasientene selv kan velge hvem de ønsker å gå til, og slik at behovet for flere innen disse yrkene kan reguleres i tråd med det som pasientene har behov for?


Jeg forsto det sånn at representanten Heidi Nordby Lunde etterspurte SVs kompetanse når det gjelder det å inngå kompromiss. Den deler jeg veldig gjerne, for vi har øvd oss en del på det. Når en iblant må akseptere ting som en ikke er for, fordi en ikke har flertall for det, vil min første anbefaling være til dem som nå skal sitte i regjering en stund, å være ærlig. Velgerne forstår at Høyre ikke egentlig mener det Høyre nå plutselig står og argumenterer for. Vær heller ærlig om det. Reservasjonsmulighet dukket aldri opp i Høyres vokabular før etter uker med forhandlinger med Kristelig Folkeparti. Og veldig få, verken av oss som er mot det i denne sal eller folk der ute, tror at den overbevisningen kom av seg selv fra Høyre, uten noen påvirkning fra Kristelig Folkeparti. Det er en ærlig sak å si det. Jeg synes at det er viktig å gå litt inn i det som har blitt fikenbladet til høyresiden i denne debatten, nemlig forskjellen mellom reservasjonsrett og reservasjonsmulighet. La meg bare peke på det representanten Wilhelmsen Trøen sa i sitt første innlegg i dag. Det handlet om hvorvidt fastleger skulle ha den samme rett til å reservere seg som personell på sykehus, og representanten Wilhelmsen Trøen svarer ja. Det er det beste eksempel på hvor uklart dette er, at ikke engang Høyre selv i sine innlegg i denne debatten klarer å skille mellom mulighet og rett, men sammenligner dette med den reservasjonsretten som helsepersonell på sykehus har. Da er det kanskje mye forlangt at alle de kvinnene som skal håndtere dette systemet på et tidspunkt når det blir implementert, skal se den forskjellen. Hvorfor er det ingen forskjell av betydning på det som nå foreslås, og det Bent Høie var mot i 2012? Jo, fordi det er utopisk å tro at informasjon i brev og på en nettside skal nå alle som kommer til å komme til fastlegen sin og be om henvisning til abort, fordi det ikke er realisme i at dette ikke skal bli en utfordring i distriktene, der fastlegeknappheten er stor, og fordi det er sannsynlig at flere leger enn før vil reservere seg når dette legitimeres. Så er det blitt en vanlig øvelse å skylde på forrige regjering i alle spørsmål. Det gjøres også i dag, istedenfor å ta ansvaret selv. Forrige regjering ga kommunene en klar oppfordring om å rydde opp i dette. Når vi nå ser at det ikke har skjedd, må den sittende regjeringens svar være å gjøre noe med det. Hva slags realisme er det i at den skal få kontroll på dette etter en lovendring, når den ikke engang prøver å få kontroll på det i dag? Det praktiseres ulovlig reservasjon, og helseministeren gjør ingenting med det. Hvis flertallet vil bli trodd på at de har gjennomføringskraft, så vis det nå.


Jeg tar ordet av to grunner. Den ene er at jeg gjerne vil trekke forslag nr. 31, som er omdelt i salen. Bakgrunnen for at vi trekker det, er at det svaret statsråd Steensnæs gav på en utfordring, etter vår vurdering er tilfredsstillende. Det betyr at en vil komme tilbake til dette. Det er også begrunnelsen for at vi gjerne vil støtte forslag til VII i den trykte innstillingen, som er en del av forliket mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene. Begrunnelsen for dette er at vi ser for oss at et pilotanlegg som vil hindre utslipp på ca. 1 million CO2, kan bygges på Snøhvit. Forstod jeg Steensnæs rett, mente han at Snøhvit var et av de aktuelle stedene å bygge et slikt anlegg. Det øvrige som står i dette forslaget, er i tråd med det gassforliket som SV var med på sammen med Regjeringen, så det har vært den siste biten av dette forslaget som har vært problematisk for oss. Vi ønsker da å støtte dette. Når jeg nå først har ordet, la meg også bare si som en liten oppsummering fra SVs ståsted at vi er svært usikre på hva framtiden vil bringe med denne regjeringen, som vingler videre. Denne debatten har vel med all mulig tydelighet vist at denne regjeringen ikke har noen spesielt fast kurs i sin politikk. Vi er usikre på hva dette betyr for de ulike saker som Stortinget skal behandle gjennom året. Det er vel fort å tenke, når man inngår et omfattende forlik for et budsjettår, at budsjettpartnerne ikke står spesielt fritt, selv om man i denne debatten har latt som om man står fritt. Det blir interessant å se om Arbeiderpartiet faktisk vil bruke den friheten som de påberoper seg å ha på tross av budsjettavtalen. Det kan bety at det fremdeles vil være mulig å lage politikk i tråd med det som Arbeiderpartiet og SV har felles, og at vi også sporadisk kan finne støtte hos Fremskrittspartiet, en politikk som gjorde at vi f.eks. var i stand til å få til en barnehageavtale, som var et veldig stort og viktig løft, og som innfridde valgløfter fra svært mange partier i denne salen. Men det gjenstår å se. Vi registrerer i grunnen bare at Regjeringen driver med en dobbeltkommunikasjon, som de gjerne må drive med for vårt vedkommende. Men det blir interessant å se hva Arbeiderpartiet faktisk gjør i tiden framover. For øvrig var dette å betrakte som en stemmeforklaring fra SV, så da vil ikke jeg ta ordet mer til det.


Fra ulike hold er det uttrykt bekymring nettopp over at den tilleggsanalysen for Fensfjorden og Mongstad/Sture-regionen som er foretatt, ikke er god nok. Den gir ikke et korrekt trafikkbilde og en korrekt beskrivelse av situasjonen som faktisk kan oppstå på bakgrunn av omfanget av anløp, størrelsen på skipene og typen last. Den siste tilleggsanalysen var faktisk også unntatt offentlighet i en periode. Mener statsråden at han har forsikret seg om at risikoanalysene gir et korrekt beslutningsgrunnlag? Og mener statsråden at saken er opplyst i henhold til forvaltningslovens bestemmelse?


I og med at det er fiskeriministeren som svarer her i dag, har jeg lyst til å stille et oppfølgingsspørsmål som for så vidt knytter seg til det spesielle i Finnmark, med den avhengigheten man har til fiskeriressursene nettopp i forhold til utdanning. Det vi ser, er at man ofte, også i kystmiljøene i Finnmark, mangler kompetanse når det gjelder fiskeri. Man går inn i basis, primærnæringene, men ikke nødvendigvis på en slik måte at man bygger opp kompetansegivende tiltak og har folk med høy utdannelse innenfor fiskerifaget. Har statsråden noen tanker om Samisk høgskole og høgskolemiljøet generelt i Finnmark når det gjelder å benytte denne type kompetanse i typiske kystsamiske områder, hvor det kanskje ikke er reindriften, men nettopp fiskeriene som har vært den tradisjonelle leveveien, og der man ser at det er behov for tiltak for å videreføre den type kultur og sikre bosetting og levedyktige lokalmiljøer i tiden som kommer?


Vi har nettopp høyrt to gode innlegg, som på mange måtar gir uttrykk for dei utfordringane vi har på dette feltet, og som vi vil ha i veldig mange år. Riksrevisjonen har hatt som utgangspunkt å vurdere om departementet har teke vare på sitt nasjonale ansvar for å medverke til at vaksne får det tilbodet om grunnskuleopplæring og opplæring på vidaregåande nivå som dei har krav på etter opplæringslova. Riksrevisjonen sin rapport er på fleire punkt kritisk til korleis grunnopplæringa for vaksne er teke vare på. Det er uløyste oppgåver knytte til vaksne si deltaking i grunnopplæringa, som medfører at både kommunesektoren og staten har utfordringar som krev nye tiltak. I det vidare arbeidet tek eg med meg resultata som Riksrevisjonen sin rapport viser, og merknadene frå komiteen. Riksrevisjonen har konsentrert problemstillingane om formell læring i ordinær utdaning. Mange av satsingane frå departementet har vore tiltak som er utanfor det formelle utdaningssystemet, retta mot vaksne i arbeidslivet med svake grunnleggjande dugleikar, samarbeid med Nav om arbeidssøkjarar og læring på andre måtar utanfor det ordinære utdaningssystemet. Desse tiltaka er ikkje omfatta av undersøkinga. I rapporten peikar Riksrevisjonen på at deltakinga i grunnopplæringa blant vaksne er relativt låg sett i forhold til det som var forventa då vaksne fekk utvida lovfesta rett til opplæring. Eg konstaterer at tiltaka i oppfølginga av kompetansereforma ikkje i så stor grad som forventa har ført til auka deltaking i formell grunnopplæring for vaksne. Ei god forklaring på dette trur eg er at det må vere nokre føresetnader til stades for at vaksne skal nyte godt av offentlege tilbod, f.eks. moglegheita til å kombinere opplæring med arbeid, stønad til livsopphald og arbeids- og livssituasjonen generelt. Det er god grunn til å anta at korleis desse vilkåra er lagt til rette for den einskilde, saman med situasjonen på arbeidsmarknaden, i stor grad påverkar motivasjonen til å delta i opplæring. Dei siste åra har arbeidsmarknaden vore god. At det har vore enkelt å få arbeid, kan ha medverka til at mange vaksne ikkje opplever at dei treng meir opplæring. Eg vil følgje utviklinga på arbeidsmarknaden nøye. Det er viktig at kommunar og fylkeskommunar i samarbeid med arbeidsmarknadsstyresmaktene følgjer opp med gode tilbod. Eg vil minne om at det er kommunane og fylkeskommunane si plikt å oppfylle den einskilde sin rett til grunnskule og vidaregåande opplæring. Likevel har det i nokre tilfelle vore uklart om regelverket er tilstrekkeleg forstått av skuleeigarane, t.d. når det gjeld moglegheitene for tilpassing innanfor ramma av læreplanane. Eg har difor bedt Utdanningsdirektoratet sørgje for god rettleiing om korleis grunnopplæring for vaksne kan tilpassast innanfor rammene av lærarplanane. Riksrevisjonen peikar vidare på at svakheiter ved informasjonsarbeidet er ein viktig grunn til vaksne si låge deltaking. Eg meiner ein viktig føresetnad for informasjonsarbeidet må vere at dei som treng informasjon, skal få det når dei har behov for det, og at informasjonen vert retta inn mot der målgruppa er, t.d. i arbeidslivet, i Nav-systemet osv. For å nå ut til vaksne i arbeidslivet med behov for opplæring i grunnleggjande dugleikar etablerte departementet Program for basiskompetanse i arbeidslivet i 2006. Same år tok Kunnskapsdepartementet initiativ til ei samarbeidsavtale mellom Arbeids- og inkluderingsdepartementet og KS for å sikre betre samarbeid mellom dei lokale Nav-kontora og kommunesektoren om opplæring som tiltak for arbeidssøkjarar. Begge desse tiltaka er målretta mot grupper av vaksne som ofte ikkje vert fanga opp av kommunane sine tiltak. Eg har òg bedt både Utdanningsdirektoratet og Vox arbeide vidare med informasjonstiltak som kan treffe målgruppa betre. Riksrevisjonen meiner òg at for få vaksne på vidaregåande opplæringsnivå får vurdert realkompetansen sin, at det er manglande likebehandling fylkeskommunane mellom, og at det må etablerast ei lik forståing av regelverket. Ordninga med vurdering av realkompetanse er krevjande og vil innebere eit visst skjøn. Eit regelverk som er så detaljert at det fjernar det skjønsmessige elementet, vil kunne bli lite tenleg med omsyn til både innhald og omfang. Det er òg viktig å ta vare på dei prinsippa for individuell vurdering som låg til grunn for ordninga. Men eg er einig med Riksrevisjonen i at det framleis er eit forbetringspotensial når det gjeld utvikling av systemet for vurdering av realkompetanse. Eg har derfor allereie bedt Utdanningsdirektoratet om å arbeide for at fylkeskommunane utviklar ein meir eins praksis når det gjeld realkompetansevurdering av vaksne. Statistikkgrunnlaget for vaksne i vidaregåande opplæring har manglar, og eg ser at det er behov for å styrkje dette for betre å kunne kartleggje og følgje aktiviteten som gjeld vaksne si læring. Problema er bl.a. knytte til at fylkeskommunane har ulike administrative system for rapportering, og at dei rapporterer på ulike måtar. Det er sett ned ei arbeidsgruppe med representantar frå Utdanningsdirektoratet, departementet, SSB, fylkeskommunane, VIGO styringsgruppe og Vox som arbeider med å betre statistikkgrunnlaget. Gruppa undersøkjer m.a. kva for nasjonale føringar som er nødvendige for å få til felles saksbehandlings- og registreringssystem. Riksrevisjonen peikar på at det i liten grad er ført tilsyn med kommunane og fylkeskommunane si oppfølging av retten til grunnopplæring. Dei siste åra har Utdanningsdirektoratet på oppdrag frå departementet lagt ned eit betydeleg arbeid i å leggje om og betre fylkesmannen sitt tilsyn etter opplæringslova. Departementet vurderer endringa som vellykka. Ressursane til tilsyn vart styrkt i 2008, og det er òg foreslått ei styrking i 2009. Det skal gi grunnlag for å auke omfanget av fylkesmannen sine tilsyn, både det hendingsbaserte og det nasjonale tilsynet. Tema for tilsyn vert valt ut frå kunnskapen om tilstanden i sektoren og korleis regelverket vert praktisert. Ei samla vurdering avgjer kva for tema som vert prioritert. Eg ser òg at oppgåve- og ansvarsfordelinga mellom Utdanningsdirektoratet og Vox kan ha framstått som uklar, og kan ha hindra best mogleg verknad av tiltak retta mot grunnopplæring for vaksne. Eg har derfor hatt ein gjennomgang av og gjort ei presisering av ansvars- og oppgåvefordelinga mellom Utdanningsdirektoratet og Vox, særleg med omsyn til grunnopplæring for vaksne som har rett til slik opplæring etter opplæringslova. Endringa vil kunne medverke til at grunnopplæring for vaksne vert tydelegare forankra i dialogen med sektoren, og at informasjonen ut til sektoren vert tydelegare og meir konsistent. Fylkesmennene sitt ansvar for rettleiing og tolking av regelverket vil bli presisert. Ei tydelegare oppgåve- og ansvarsfordeling mellom direktoratet og Vox vil bl.a. kunne medverke til at grunnopplæringa for vaksne får ei høgare prioritering, særleg når det gjeld arbeid med å få fram kunnskap om korleis regelverket fungerer i praksis, og når det gjeld arbeidet med forvaltninga av regelverket, informasjonsarbeid osv. Ei tydelegare oppgåve- og ansvarsdeling vil òg kunne medverke til betre samordna dokumentasjon og analyse av vaksne si læring. Det betyr at oppgåvene Vox har hatt i direkte tilknyting til grunnopplæring for vaksne som har denne retten, vert overført til Utdanningsdirektoratet frå og med 2009. Det vert òg overført ressursar frå Vox til Utdanningsdirektoratet for å byggje opp eit godt kompetansemiljø og for å styrkje direktoratet sitt arbeid på dette området. Så kan eg i tillegg nemne at av mange meir langsiktige tiltak er vi i gang med å førebu ei stortingsmelding om kompetanse for framtida. Kompetansebehova for vaksne med låg formell utdaning vil sjølvsagt òg verte omfatta av denne meldinga. Ikkje minst i den konjunktursituasjonen vi no går inn i, vil dette verte eit svært viktig tema i åra framover, i tillegg til kompetansesituasjonen for ungdom som er i alder for vidaregåande skule – som begge er store utfordringar, og der mange enkeltpersonar vil møte ein tøffare arbeidsmarknad i åra som kjem, særleg dei som har låge grunnleggjande ferdigheiter.


Det er jo kjempebra hvis klimaforliket står fast, men hvis det er det eneste som står fast, mens utslippene går opp, er ikke uttalelsen fra ministeren særlig mye verdt. Derfor har jeg ett enkelt spørsmål til statsråden, og det er følgende: Oljesektoren må redusere sine utslipp. Da kan de ikke gå opp, utslippene fra oljesektoren må gå ned. Hvor mange tonn CO2 mener ministeren må kuttes andre steder hvis man ikke får til en full elektrifisering av Utsirahøyden? Og hvor skal i så fall disse kuttene tas?


Til statsministeren. Han er klar for å svare på alt! I går var jeg i Sogn og Fjordane og snakket med kommunepolitikere som forteller om følgende virkelighet: De har strammet inn på sine budsjetter nå mange år på rad. Nå er situasjonen at de må stramme inn enten ved å legge ned omsorgstjenester, ved å si opp folk i omsorgstjenestene eller ved å legge ned skoler. Jeg kan ta Gloppen kommune, som nå må stramme inn 8 mill. kr på et fra før magert kommunebudsjett – og det er en kommune med 5 800 innbyggere. Er det Regjeringens velferdspolitikk at det skal legges ned skoler og strammes inn på omsorg?


Det må satses enda mer på opplysning og holdningsskapende arbeid, som kan bidra til at flere unngår uønskede svangerskap, og at antall aborter går ned. Det er også viktig å tilrettelegge for at flere velger å føde barn tidligere, og at de velger å beholde barnet selv om graviditeten ikke var planlagt. Fremskrittspartiet har i alle år verdsatt arbeidet til Amathea, og mener at mange aborter kunne vært unngått hvis gravide som var i en vanskelig situasjon, hadde fått hjelp til å klare å bære fram barnet. Abort skal ikke være et alternativ til prevensjon, men Fremskrittspartiet ser det faktisk ikke som en offentlig oppgave å betale prevensjon for voksne kvinner. Som representanten Mandt-Bartholsen sa, er det vel slik at vi i Fremskrittspartiet mener at hvis en kvinne ikke ønsker å bli gravid, så har hun selv et ansvar for ikke å bli det, på samme måte som en mann som ikke ønsker å bli far, selv har et ansvar for at han ikke blir det. Det er imidlertid flere årsaker til at aborttallene har gått ned i aldersgruppen 16-19 år de senere årene. I 2002 ble det mulig for helsesøstre og jordmødre å rekvirere p-piller, noe som kan ha hatt veldig stor betydning. Men antall aborter i tenåringsgruppen har faktisk steget igjen fra 2005 til 2006. Fremskrittspartiet vil, som det ble sagt her, på bakgrunn av evalueringen ikke anbefale å avslutte ordningen med hjemmeaborter. Dagens støtteordning til nybakte foreldre kan virke urettferdig, og Fremskrittspartiet ser behov for en mer rettferdig ordning. Det er ulike årsaker til at en som er gravid, ikke har hatt mulighet til å opparbeide seg rettigheter til fødselspenger. Det kan være på grunn av utdanning, en hjemmeværende periode med små barn, skifte av jobb eller bosted eller på grunn av sykdom, for å nevne noen årsaker. Alle bør få en offentlig støtte som bidrar til at de slipper å gå ut i arbeidslivet det første året etter en fødsel. Mange oppgir nå økonomi - tap av et års inntekt - som en årsak til at de tar den tunge beslutningen om å ta abort. Fremskrittspartiet mener det er riktig å se på hvordan forholdene kan bedres. I dag er det mye snakk om hvordan far og mor skal fordele den betalte permisjonstiden mellom seg, men for mange nybakte foreldre er dette ikke engang et tema. Det er en stor gruppe mødre som ikke har rukket å jobbe i seks måneder før fødselen. Fremskrittspartiet mener ikke at det er riktig at de som jobber, skal ha rett til 80 pst. av inntekten i ett år, mens andre får et mindre engangsbeløp og må søke om bidrag til livsopphold eller begynne å jobbe rett etter en fødsel. Denne typen forskjellsbehandling viser seg faktisk å ha en stor betydning for de valg de gravide tar, og også for når kvinner velger å få barn. Fremskrittspartiet mener det vil være riktig å øke stønaden til dem som i dag mottar engangsstønad, til 2 G. I dag finnes det forskjellige ordninger, bl.a. for enslige mødre, trygdede, de som er på rehabilitering, studenter, samboende uten inntekt og de som har opparbeidet seg rettigheter til fødselspenger i permisjonstiden. For den siste gruppen er pengene en erstatning for tapt arbeidsinntekt. De er skattepliktige, de fordeles og utbetales hver måned i den tiden foreldrene har permisjon. Fremskrittspartiet mener at når engangsbeløpet heves til nærmere 135 000 kr, må dette fordeles i en månedlig skattepliktig stønad som utbetales i barnets første leveår, og som samordnes med andre offentlige stønads- og trygdeordninger, med andre ord en erstatning for annen stønad eller inntekt på lik linje med foreldrepengene til dem som har permisjon fra en jobb. Det vil gi dem som ikke har opparbeidet seg rettigheter, en mulighet til å være hjemme i stedet for å gå ut i jobb det første året. Forslagsstillerne fra Kristelig Folkeparti vil av ukjente årsaker knytte et større beløp til selve fødselen. De vil ikke samordne de offentlige stønadene, noe som vil føre til at mange får dobbelt opp med stønad. De vil få stønad til livsopphold og et engangsbeløp i tillegg. Dette finner Fremskrittspartiet det vanskelig å støtte. Jeg vil også si jeg er litt skuffet over at forslagsstillerne ikke har tenkt bedre gjennom det, når de fremmer et så omfattende forslag. Det er et veldig godt forslag - tanken bak forslaget er veldig god - men vi fant det riktig å se litt på hvordan det kunne innrettes for at det skulle bli en rettferdig og riktig ordning som gjorde det lettere for gravide å beholde et barn, selv om graviditeten ikke var planlagt, og selv om de ikke hadde opparbeidet seg rettigheter. Da kunne de også i den perioden slippe å søke om sosialtrygd eller få andre typer trygdeordninger for å kunne klare seg økonomisk hvis de beholdt barnet. Jeg tar opp forslaget til Fremskrittspartiet.


Det har tatt elleve år å komme hit vi er i dag, så det er flere regjeringer som har brukt tid på denne saken. Det som nå er viktig, er å komme hurtig videre på en forsvarlig måte. Konsulenten som har sett på kontrakten, advarer også mot å bruke for lang tid på evalueringen. Det går jeg ut fra at statsråden har merket seg. Det er to trinn, men i det siste trinnet er det fem faser, så da er det kanskje en mulighet for å forsere fremdriften en smule når man går i gang med trinn 2 og de fem ulike fasene. Jeg vil gjerne ha en vurdering av det. Og så er det snakk om påbygging av TEDS, som skal gjøre det mulig å få bilde frem. Det er kanskje den aller viktigste delen for mange brukere av dette nødnettet. Er man sikker på at denne teknologien vil være tilgjengelig fra 2009?


Også jeg vil rose saksordføreren for den jobben han har gjort for å få til en enstemmig innstilling, og for den åpenheten han har vist overfor de innspillene som har kommet utenfra. Norge er i forhold til folketallet en stor våpeneksportør. Derfor har vi et særlig ansvar for å ha en streng kontroll med hva våpnene og våpendelene brukes til, og at det er kontroll med hvor de brukes – at de ikke havner i kriger som strir mot folkeretten, eller i okkuperende land. Denne innstillinga viser at både Stortinget, Regjeringa og det sivile samfunnet er opptatt av en forsvarlig kontroll og at det skjer stadige forbedringer. Slik sett er det en prosess der vi ennå ikke er helt i mål. På dette området er det svært viktig med innsyn og åpenhet. Regjeringa vektlegger det og tar nye steg for økt åpenhet. Det er bl.a. første gang at meldinga gir informasjon om forsvarsmyndighetenes utførsel av eget materiell og utførsel av håndvåpen. Det sivile samfunnet reiser viktige spørsmål og fungerer som viktige vaktbikkjer i arbeidet med innsyn, åpenhet og kunnskap om kontroll av eksport av forsvarsmateriell. Flere organisasjoner gir ros for at det nå er større åpenhet, men de samme organisasjonene etterlyser en sterkere kontroll med hvor norsk krigsmateriell faktisk ender, og mener at det må innføres sluttbrukererklæring overfor alle mottakere av norske våpen og annet forsvarsmateriell. Som saksordføreren sa, tar Norges Fredslag og PRESS til orde for å innføre et eksportkontrollråd etter svensk modell, der parlamentarikere involveres direkte i godkjenning av eksportlisenser. Disse mener Norges rolle som eksportør av våpen og forsvarsmateriell vanskelig lar seg forene med Norges rolle som fredsorganisasjon. Det blir viktig å videreføre arbeidet i forhold til våpeneksport og våpenkontroll, ved bl.a. å se på hva vi kan følge opp av innspill som kommer fra organisasjonene. I innstillinga ligger det jo også sterke føringer. Jeg vil vise til PRIOs rapport fra 2006, Bullets Without Borders. Den viser at mangel på kontroll ved eksport til NATO-land kan føre til at norske våpen kan komme på avveie. Videre viser en rapport fra Amnesty International at våpendeler produsert i Norge har havnet i Israel etter videresalg fra USA, selv om Norge har forbud mot eksport av våpen til land i krig og konflikt. Dersom Amnesty International har rett, viser det at det er nødvendig med nye initiativ. I meldinga sier Regjeringa at den vil vurdere om det ligger en merverdi i å nedfelle internasjonal humanitærrett og menneskerettighetene som vilkår på våpeneksportkontrollområdet. Her får Regjeringa komiteens fulle støtte. Siden 1997 har dette vært normgivende i eksportkontrollen, men det er et problem at dette ikke er juridisk bindende. Menneskerettighetene er udelelige og universelle og kan ikke brytes av hensyn til andre interesser. Regjeringa tar en aktiv rolle internasjonalt for å få bukt med den ukontrollerte spredningen av håndvåpen. Spredningen av håndvåpen er et alvorlig hinder for utvikling og bidrar til brudd på menneskerettighetene verden over. Og som Marit Nybakk sa: Den dreper også mange mennesker. Desto viktigere er det at vi har kontrollsystemer som sikrer at norske våpen eller norsk ammunisjon ikke blir videresolgt og havner hos stater som begår brudd på menneskerettighetene, eller at det ikke oppstår andre situasjoner som vil være i strid med øvrige eksportkontrollregler. Soria Moria-erklæringa slo fast at Norge skal jobbe for en internasjonal konvensjon om våpenhandel. Norge er en aktiv støttespiller for bl.a. Storbritannia i arbeidet for en Arms Trade Treaty. FN vedtok resolusjonen Towards an Arms Trade Treaty 26. oktober i år. Det er et første steg mot regulering og felles spilleregler for våpenhandel. Det er stor motstand mot dette i en del land, som f.eks. USA, som stemte imot, men jeg er trygg på at Norge vil spille en viktig rolle videre. Mer enn noen gang trengs de kreftene som kjemper mot spredning av atomvåpen og for nedrustning. Derfor må kampen mot ikke-spredning og for nedrustning forsterkes. Norges engasjement på dette området har lenge vært klart, både under den forrige regjeringa og denne regjeringa. Norge har vært og skal være en pådriver for et bredest mulig og mest mulig forpliktende ikke-sprednings- og nedrustningsarbeid. Spredning av kjernefysiske våpen er en alvorlig trussel mot internasjonal fred og sikkerhet. Det er derfor viktig at Norge fortsetter samarbeidet i sjulandsgruppa for å komme videre i oppfølginga av tilsynskonferansen i 2000. Og særlig er det, som også representanten Marit Nybakk sa, viktig siden man ikke ble enig om noen videre tiltak på tilsynskonferansen i 2005. Alle som ser den opptrappinga som skjer, og det trusselbildet som skapes av Iran og Nord-Korea, ser også at her må man ta dette på alvor. Det er også alvorlig når det nå er stadfestet at Israel har atomvåpen, slik Vanunu har hevdet tidligere. Jeg vil avslutningsvis rose en oppgående fredsbevegelse, som nå mobiliserer for atomvåpennedrustning og krever et forbud mot atomvåpen. De av oss som har jobbet med de samme spørsmålene, og som har en fortid i bl.a. Nei til Atomvåpen, vet hvilken kraft det kan ligge i en slik mobilisering.


Jeg skal prøve å fortsette der jeg ble klubbet ned sist – og avslutte mitt innlegg, egentlig. I løpet av debatten i dag har det jo vært en viss spenning om hvorvidt opposisjonspartiene kunne opptre samlet med tanke på de lange linjene og perspektivene for framtiden. De har jo annonsert i media at i denne meldingen og i de merknadene de har skrevet, får vi et innblikk i hvordan de har tenkt å styre landet i framtiden dersom de vinner valget. Men det faktiske forhold er jo at de ikke har klart det, de har jo ikke gjort det, i særdeleshet ikke på de aller viktigste områdene for tiden framover. I den økonomiske politikken står jo Fremskrittspartiet utenfor; de har et annet syn på handlingsregelen, de vil bruke mer penger. I forhold til innvandrerpolitikken, altså i forhold til inkludering, står Fremskrittspartiet utenfor med en ensidig fokusering på problemene og ikke et ord om mulighetene. I klima- og miljøpolitikken står også Fremskrittspartiet utenfor; de aksepterer sågar ikke FNs klimapanels konklusjoner og analyse med hensyn til menneskeskapte klimaendringer. Så har de da – i merknads form – skrevet seg sammen om at de vil bruke oljefondet, innfasing av oljefondet, på en annen måte enn regjeringspartiene. De har vel ikke brukt ordet «øremerking», men de vil bruke pengene på investering i samfunnsnyttige ting som infrastruktur, mer til forskning og mer til skatteletter til næringslivet. De sår tvil om hvorvidt det skal være øremerking, eller om det skal prioriteres – jeg vet egentlig ikke hva som er forskjellen. Men når vi nå, i dag, har utfordret dem på hva som skal kuttes – dette er jo store penger, det er snakk om 125 mrd. kr som skal omprioriteres – har de ikke noe svar på det, men viser til at budsjettene de har levert de siste årene, gir svar på det. Men de budsjettene gir ikke svar. Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti vil bruke mer penger på kommunesektoren, de vil bruke mer penger på pleie- og omsorgssektoren, de vil bruke mer penger på kollektivtransport, og de vil bruke mer penger på skole, og de vil bruke øremerkede penger til læring og etterutdanning. Alle områdene ligger utenfor det disse sier de hovedsakelig skal bruke oljefondet på. Så der de har skrevet seg sammen, kan de ikke gi svar på hvordan politikken vil bli på området. Så debatten i dag har særlig vist oss at opposisjonspartiene ikke har en samlet politikk på de viktigste områdene for framtiden, det som denne perspektivmeldingen handler om.


Jeg vil få lov til å stille spørsmål til kommunal- og regionalministeren. Det skjedde et grusomt såkalt æresdrap i Sverige for to dager siden. En far drepte datteren sin bare fordi hun var jente og krevde sin rett til å være et sjølstendig menneske. Det kan skje også her. Gamle, patriarkalske, mannssjåvinistiske og religiøse maktstrukturer som vi kjenner godt igjen fra kvinnekampen også i Norge og i Europa, lever i beste velgående i lukkede miljøer der kultur og religion feier menneskerettighetene til disse jentene under teppet. Jenter og kvinner er livredde også i Norge. SV er ganske overbevist om at verken hjelpeapparatet eller integreringspolitikken er parat og nok i stand til å hjelpe disse jentene eller til å snu de forstokkede og uakseptable holdningene som finnes i mange av disse miljøene. Hva vil statsråden og Regjeringen gjøre?


Jeg takker statsråden for svaret. Jeg registrerer at begrepet «omkamp» brukes i forhold til helsereformen. Jeg vil understreke at intensjonen vår i SV er å finne fram til virkemidler som kan ta tak i den kritikken som nå kommer opp når det gjelder helseforetaksmodellen, og bringe den inn i et spor hvor man sikrer at man bruker midlene på en god, konstruktiv og målrettet måte. Det var jo ikke tilfeldig at jeg siterte Bondevik, for han brukte også begrepet «demokratisk underskudd» da vi vedtok helseforetaksreformen i juni i 2001. Jeg synes, hvis man ser på en del av den kritikken som framkom den gangen under debatten i salen, at erfaringene har vist at den kritikken hadde noe for seg. Man er nødt til å ta tak i dette på en måte som kan sikre en type føringer som vi i dag ikke har. Jeg kan skjønne at det ser annerledes ut fra statsrådens synspunkt, fordi han føler at han får det på sitt bord. Men det er klart at det er et behov for å gå mer grundig inn i de prosessene som skjer, også fra Stortingets side, slik SV ser det. Så er det to elementer til som vi er opptatt av – mer overordnede elementer. Det ene er at det vi ser som en slags strukturell endring, som skisseres i helseforetakene, i veldig stor grad bærer preg av sentralisering av tjenester, altså at mindre enheter rammes og trues, og så at det er de større man på mange måter skal satse på. Det er også et element av privatisering i det som skjer, som ikke er ubetydelig. En øyelege uttalte til Dagsavisen 31. januar i år: Professor Bjørn Nicolaissen ved Ullevål universitetssykehus påpekte at man har gitt driftsstøtte til privatpraktiserende øyeleger, som allerede i utgangspunktet har et inntektsgrunnlag på et par millioner kroner eller mer. Så bruker man offentlige midler uten at man knytter det opp mot forpliktelser. Dette rammer i sin tur nettopp universitetssykehusene, hvor man ikke har midler til professorater, og hvor man mister en del av grunnlaget i forhold til spesialisering av assistentleger. Det får ringvirkninger av både samfunnsøkonomisk og samfunnsmessig karakter som det virker som man ikke tar høyde for når det gjelder utvikling av helsereformen. Det kan godt tenkes at dette oppfattes som en slags utilbørlig kritikk, men det er jo først og fremst et forsøk på å se på hvordan man kan målrette virkemidlene slik at vi kommer bedre ut. Jeg registrerer at Høybråten var i Alta og så på det desentraliserte tilbudet der – og roste den type tilbud. Noe av spørsmålet blir nettopp: Hvordan kan man stimulere til en utvikling som går motsatt vei, at flere tilbud blir lokalisert der folk bor, og at det gis tilbud, enten det er dialyse eller cytostatikabehandling av pasienter, eller for den saks skyld sykestueplasser? Hvordan kan vi få en struktur som stimulerer til det, i motsetning til slik som strukturen nå går i retning av, sentralisering av stadig nye tjenester?


No er dette ei sak som det er forholdsvis brei semje om på dei fleste punkt, men ikkje på alle. Tilsyn og kontroll er openbert viktig, og det er vel noko som alle er samde om. Slik Framstegspartiet ser det, er denne meldinga eit godt utgangspunkt og gir eit betre grunnlag for at ein kan få ei effektiv og god ressursutnytting. Det er i alle fall det vi håper at denne stortingsmeldinga skal botne ut i. I Noreg har vi stort sett høg kvalitet i forvaltninga. Vi har god rettstryggleik. Vi har lite korrupsjon. Vi har lite kameraderi, og vi har også lite usakleg forskjellsbehandling rundt omkring i kommunane. Men når eg seier at det er lite av desse tre tilhøva, er det ikkje slik at dei ikkje eksisterer i det heile. Derfor er det sjølvsagt viktig at vi held god kontroll med det, at det ligg på eit lågt nivå, og at vi sikrar rettstryggleiken rundt omkring i landet. Samtidig er det viktig at vi ikkje brukar for mykje ressursar på tilsyn og kontroll og offentleg byråkrati. Vi må ikkje bli eit land av kontrollørar. Vi må også vere observante på den veksten som vi har hatt i statleg byråkrati og også starten på ein begynnande hollandsk sjuke i Noreg. Derfor er dette sjølvsagt ein viktig balansegang mellom både å halde ein god kontroll og ha eit godt tilsyn, samtidig som vi held byråkratiet nede på eit lågast mogleg nivå. Framstegspartiet har også i ein merknad vist til nokre område der statleg tilsyn er viktigare enn på andre område. Eit av dei områda som vi har peikt på, er barnevernet. Det er eit område der vi ikkje har råd til å feile. Konsekvensane ved å feile i barnevernssaker er dramatiske. Derfor er det viktig at vi har eit godt tilsyn og ein god kontroll med den sektoren. Her er altså kontrollen og tilsynet ekstra viktig. Vi har også ei utfordring. Noreg er jo eit lite land. Vi er under 5 millionar innbyggjarar. Det er altså under halvparten av talet på innbyggjarar som lever i Stor-London by. Trass i at vi er eit lite land, har vi tre forvaltingsnivå. Vi har staten, 19 fylkeskommunar og 430 kommunar. Det skaper sjølvsagt ei utfordring med omsyn til lokal forvalting og sjølvsagt også med omsyn til tilsynet. Desse 430 kommunane har veldig ulik størrelse. Oslo er som kjent den største, med 586 000 innbyggjarar. Utsira er den minste. Etter dei siste tala eg såg, er det 218 innbyggjarar på Utsira. Det er klart at då er det ulike føresetnader for Oslo på den eine sida og Utsira på den andre. Dei kommunane som er store, men likevel mindre enn Oslo, og dei kommunane som er små, sjølv om dei er litt større enn Utsira, er det store forskjellar på når det gjeld dei utfordringane ein står overfor. Kontrollutfordringane blir veldig ulike. Ein stor kommune kan leggje til rette for ein eigenkontroll, noko som ein liten kommune ikkje kan. I mange små kommunar er det også manglande kompetanse på mange område. Om ein manglar juridisk kompetanse, kan enkle lovfortolkingar skape utfordringar kva gjeld rettstryggleik, dersom kompetansen blir misbrukt eller manglar. Det er vel ingen tvil om at utfordringane ville blitt lettare når det gjeld tilsyn og kontroll og rettstryggleik, dersom vi hadde hatt f.eks. ca. 100 kommunar i Noreg, og alle hadde hatt ein størrelse på ca. 10 000 og oppover. Då kunne vi brukt mindre byråkrati, og vi kunne dermed hatt fleire ressursar tilgjengeleg, som kunne gått til tenesteyting av grunnleggjande velferdstenester. No er ikkje dette ein debatt om kommunestruktur. Eg har for lengst innsett at med ein kommunalminister frå Senterpartiet og med mange godt betalte ordførarar rundt omkring i dei 430 kommunane, også frå Senterpartiet, er det lite håp om at det skjer noko dramatisk og vesentleg med kommunestrukturen dei neste åra. Som dei to førre talarane har vore inne på, er det brei semje på dei fleste områda i denne saka, og det er ein samla komité som står for mesteparten av merknadene. Vi har også nokre gode merknader saman med våre vener frå Høgre og Kristeleg Folkeparti, pluss eit mindretalsforslag frå desse tre partia, som Michael Tetzschner, ordførar for saka, har vore inne på, og eg vil ikkje bruke meir tid på det. Vi legg altså til grunn at dette er eit skritt i riktig retning, og at denne meldinga vil leggje til rette for ei meir effektiv, meir føreseieleg og betre tilsynsverksemd i tida som kjem. Det er viktig, både for å sikre rettstryggleiken og for å avgrense veksten i byråkratiet, slik at auka overføringar til kommunane framover kan brukast til betre og fleire velferdstenester til innbyggjarane i kommunane.


Eg vil òg begynne med å gi presidentskapet ros, kanskje særleg stortingspresidenten, for arbeidet med å gjere endringar i ordningane for stortingsrepresentantar – ikkje minst å leggje til grunn det krystallklare, at dei skal vere i tråd med det andre grupper i samfunnet har, og som folk flest dermed vil oppfatte som rimelege. Det er etter mi oppfatning eit ganske viktig arbeid som vert gjort no, og som vil gi ein heilt annan legitimitet for dei godtgjerslene, pensjonane og andre ordningane som vi som stortingsrepresentantar har. Eg har teikna meg til sak nr. 1, og så vil representanten Chaudhry gå igjennom nokre punkt i dei andre sakene etterpå. Det er positivt at vi no omsider gjer om på pensjonsordningane for stortingsrepresentantar. Stortingsrepresentantar har altfor lenge hatt ein gullpensjon som ikkje stod i noko rimeleg forhold til andre pensjonsordningar i samfunnet. SV har gjentekne gonger, over mange år, foreslått å endre dei – avskaffe dei og innføre ei anna ordning. Vi har vorte nedstemde her i salen mange gonger, til dels med raljering frå talarstolen. No er det omsider eit samrøystes storting som går inn for å gjere dette. Det er veldig bra. Men det er etter mi oppfatning òg heilt feil å gjere det med verknad frå 1. januar 2012 og ikkje – som alle har trudd ein skulle gjere – med verknad frå inngangen av denne stortingsperioden, oktober 2009. Det er tre sentrale grunnar til det: For det første er intensjonen i Stortingets vedtak om omgjering av pensjonsordninga for stortingsrepresentantar heilt krystallklar. Det skulle gjerast frå inngangen av perioden, hausten 2009. Det er omtala i Johnsen-utvalget, i innstillinga frå presidentskapet den gongen, ja, saksordføraren for saka den gongen, som no er medlem i presidentskapet – representanten Korsberg – sa frå Stortingets talarstol: «Stortinget vedtok i vår en ny pensjonsordning som skal gjøres gjeldende for nye representanter fra og med inneværende høst.» Det sa han altså frå Stortingets talarstol ved behandlinga av saka den 10. desember 2009. Den same informasjonen vert lagd ut på Stortingets nettside og vert kommunisert offentleg. Der kan ein lese: «Ny ordning er forutsatt innført for stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer med virkning fra høsten 2009.» Så vi veit kva vi gjer: Det er kommunisert offentleg, det vert sagt her frå talarstolen, det står i innstillinga. For det andre meiner eg det er heilt feil at vi no skal ha ein periode på over to år, der stortingsrepresentantar som sit ved sida av kvarandre her i salen, får ulik opptening. Det som alle forstår er rimeleg, er at viss du har sete tolv år på Stortinget, får du ei opptening for tolv år, og viss du har sete i fire år, så får du for fire år. Men no kjem vi i den situasjonen at f.eks. akkurat den dagen i dag opptener representanten Andersen og representanten Pedersen, eller representanten Solhjell og representanten Thorkildsen, ulik pensjon for denne tida, ikkje ut frå at den eine gjer ein betre jobb enn den andre, eller at vi jobbar meir, men berre ut frå at den eine har sete lenger på Stortinget enn den andre – før. Og det er heilt urimeleg. Det er eit heilt ukjent prinsipp i pensjonssystemet at ein skal ha høgare pensjon fordi ein har vore lenger i ei stilling, eller tene opp for det konkrete året den konkrete dagen. Det er heilt urimeleg at vi skal ha stortingsrepresentantar med ulik pensjonsopptening, berre som ei rein premiering for å ha sete i fleire stortingsperiodar før – altså oppteninga for denne perioden. Så det vert feil med den ulike oppteninga. Forholdet til Grunnlova er ekstremt viktig, og eg har nøye lese regjeringas brev, der ein gjer greie for Justisdepartementets lovavdelings vurdering av forholdet til Grunnlova. Dei er vår kanskje fremste kompetanse på det spørsmålet. Eg har sjølv vore i ein situasjon der eg har gjort meg nytte av den kompetansen og dei vurderingane. Eg veit at det alltid er viktig rettleiing. Eg veit at dei ofte har rett, og av og til ikkje. Men det er rettleiing og råd til landets nasjonalforsamling, indirekte frå regjeringa. Grunnlovas vedtak om tilbakeverkande kraft er veldig viktig for å beskytte vanlege menneske mot det ein kanskje kan oppfatte som overgrep, nemleg dersom nasjonalforsamlinga vedtek noko som dei ikkje er ein del av – eller vert som ein uskuldig tredjepart, og at ting som har skjedd før, får konsekvensar for dei. Men det kan umogleg vere sånn at Grunnlovas ånd er å beskytte stortingsrepresentantar mot konsekvensane av våre eigne vedtak, iallfall ikkje når vi heilt openbert der og då har skjønt kva vi vedtek, seier det herfrå og skriv det i ei innstilling. Så eg meiner at det er nøydt til å vere ei feil forståing, og at den riktige forståinga er at når nasjonalforsamlinga – vi som forvaltar lovverket – gjer eit vedtak, må vi stå opp for det, òg nesten tre år seinare. For å avslutte: Vi visste kva for vedtak vi gjorde då. Vi må stå for det. Det er urimeleg med ulik pensjonsopptening i dei åra her. Eg meiner at det òg vil stå seg som vedtak. Då vil òg Stortinget ha endra sine pensjonsreglar før pensjonsreforma tek til å gjelde. Det sømmer seg ein leiar å gå føre, ikkje å komme hanglande litt etterpå. Så det er godt at vi får endra dei reglane, men vi bør gjere det på den måten vi tidlegare har sagt at vi skal gjere.


Jeg har bare lyst til å starte med en liten digresjon til det siste taler sa. Hun sier at Fremskrittspartiet og Høyre står for en markedsstyrt arbeidslivspolitikk, at Kristelig Folkeparti nå har hengt seg på det, og at det betyr færre arbeidsplasser. La meg da stille spørsmålet: Hvorfor det? Hva er alternativet? Er det ikke sånn at de fleste bedriftene i dette landet er avhengig av – og deltar i – et marked for å selge sine varer og tjenester? Alternativet er et økonomisk lukket samfunn bestående av offentlig styrte bedrifter. Hvis det er det som er Arbeiderpartiets politikk, er det iallfall et stort systemskifte som har kommet fra den kanten. Men nok om det. Jeg synes det er en interessant debatt, og jeg vil rose interpellanten for å ta opp et viktig spørsmål. Det det handler om i mitt hode – og for Fremskrittspartiet – er rett og slett å kunne realisere drømmer til flere av dem som ønsker å delta i arbeidslivet, som i dag av en eller annen grunn står utenfor det arbeidslivet. Det er hovedinngangen til vår politikk og i vår tenkning: Hvordan skal vi klare å realisere drømmene til de menneskene som ønsker å delta i et arbeidsliv, enten helt eller delvis? Da er det mange grep som må tas. Vi må bl.a. få et mer skreddersydd Nav-system som kan følge opp likt over hele landet, som faktisk var en av intensjonene i Nav-reformen da vi behandlet den første stortingsmeldingen i 2002–2003, og proposisjonen i 2004–2005. Hele intensjonen var et skreddersydd system som kunne følge opp brukeren og lykkes med å flytte folk fra trygd og over til arbeid. Det ser vi ikke at man har lyktes med i dag. Vi har fått mer fragmentering, mer oppdeling, og vi ser at det varierer stort, avhengig av hvor du bor i landet. Derfor mener jeg interpellasjonen og interpellantens spørsmål er betimelig. Jeg blir jo litt overrasket når statsråden og representanter fra posisjonen snur tvert om når vi utfordrer: Hva er målet til den sittende regjeringen når det gjelder arbeidsmarkedspolitikken? Hvilket mål har man satt seg? Kan man definere målet? Kan man synliggjøre målet? Kan man tydeliggjøre det målet? Man går rett i forsvarsposisjon og opptrer som dårlige opposisjonspolitikere. Det er slik at man skulle tro at det var opposisjonen som satt og hadde styringen i dette landet. Her sitter vi med en flertallsregjering, og det er jo helt naturlig at det er den som må definere sin egen politikk, synliggjøre de politiske målsettingene man har satt seg for å lykkes med å få flere i arbeid. Jeg er glad for at statsråden sier at ventetiden kan oppleves lang, og at det er noe de vil gripe fatt i, det er noe de vil gjøre noe med, for å prøve å få den ned. Men jeg registrerer også at statsråden i sitt svar har lite tro på arbeidsmarkedsbedriftenes innsats på dette området, for hun gjentar, ikke bare i denne debatten, men i flere debatter, at det hjelper ikke bare å få noen flere tiltaksplasser i arbeidsmarkedsbedriftene, det løser ikke problemet. Men så vet vi at de bedriftene som har lyktes godt, er de som jobber godt med dette. Vi ser det både i Telemark og i Nord-Trøndelag, som ligger høyt oppe på statistikken når det gjelder folk som har vært på tiltak, og som har kommet ut i ordinært arbeid igjen. Det er også en indikasjon på at det nytter, og at det er et viktig virkemiddel. Avslutningsvis: Når statsråden leker seg med tall og sier at det har ikke blitt flere uføretrygdede i forhold til andelen av befolkningen, må vi huske på at grunnen til det er at det er nesten likt i forhold til 2006, det er bare å gå inn og sjekke statistikken. Men det er fordi vi har fått langt flere eldre over 67 år, som ikke lenger er berettiget til uføretrygd – det er en del av forklaringen – samtidig som man i 2010 flyttet 55 000 uføretrygdede over til arbeidsavklaringspenger. Så her sjonglerer man og trikser litt med statistikken, etter mitt skjønn. Helt til slutt ønsker jeg et klart svar fra statsråden: På hvilken måte ønsker man å følge opp Brofoss-utvalget? Vil man komme med en konkret stortingsmelding? Det statsråden bl.a. sier i dag, er at vi også må diskutere om Nav kan gjøre mer, og hun er overbevist om at Nav kan gjøre mer på dette området. Det betyr jo at hun på mange måter står på denne talerstolen og sier at regjeringen vil legge fram forslag i henhold til modell 2, slik som Brofoss-utvalget har lagt fram. Jeg vil gjerne ha det bekreftet eller avkreftet om det er modell 2 regjeringen går for.


La oss ikke i denne smule uenighet i denne saken glemme at det i utgangspunktet jo er en gladsak, at Forsvarets virksomhet på Hjerkinn nedlegges. Et stort, betydelig friluftsområde, et av de aller største vi har i hele Sør-Norge, frigjøres og kan helt eller langt på vei tilbakeføres til sin naturlige tilstand. Det er en svær, flott, fin ting som, uansett den lille uenighet om faktisk en liten flik av dette, nemlig veien, må bli stående. Vi må ikke glemme det. Den legendariske Ringebu-ordføreren Erik Winther snakket om at en må få ut småsteinen av skoene. Med det tror jeg han mente at det faktisk er ganske flott å gå innover der, og den lille irritasjonen som noen da måtte føle, er som småstein i skoene å regne i et svært og flott område. Det må være utgangspunktet. Så har Norge - en annen del av utgangspunktet - et helt særlig ansvar for å ta vare på villreinen. Det ansvaret tar Regjeringen alvorlig. Etableringen av et villreinsenter på Hjerkinn er et synlig bevis på dette. Det er en del av vårt internasjonale miljøansvar, men det er også noe av det flotteste dyrelivet som finnes i Norge. Det gir - uansett konklusjonen på selve veispørsmålet - en mye større mulighet til å ta miljøansvar. Så er det riktig, som representanten Kvassheim sa, at det Bondevik II-regjeringen her kom fram til, åpenbart var et kompromiss. Det gikk ut på at en skulle åpne for at Den Norske Turistforening skulle få overta Snøheim. Det var et kompromiss mellom bruk og vern. Men det hører med til historien, når man blåser seg opp til ganske betydelige høyder over andre, at det var nettopp representanter for Bondevik-regjeringen som ønsket å nulle ut det kompromisset som Bondevik-regjeringen fant, og brakte saken inn i Stortinget. Jeg sier ikke det med ironi - bare litt ironi - men det gjør i hvert fall at vi kanskje bør dempe gemyttene noe i denne saken. Komiteens flertall mener at innhenting av spesifikk kunnskap fra områdene rundt Snøheim vil kunne bidra til et enda bedre beslutningsgrunnlag, og de mener også at det kan bidra til å dempe konflikter. Flertallet mener derfor at det bør gjennomføres en kartlegging av villrein, friluftsliv og næringsutvikling basert på ulike scenarioer ved tilbakeføringen av Hjerkinn-anleggene. En slik kartlegging bør bl.a. ta for seg villreinens arealbruk, trekkveier, beite og effekter av inngrep. Det gir ingen mening å gjennomføre hele denne utredningen dersom konklusjonen er gitt på forhånd. Derfor er jeg enig i det som ligger i forslaget fra Høyre og Kristelig Folkeparti, at man kommer tilbake til Stortinget for endelig beslutning i denne saken på basis av den informasjon som dette betydelige arbeidet med innhenting av mer kunnskap, medfører. Det forhindrer ikke at jeg personlig er meget skeptisk til varig trafikk på denne veien, og mener at det er meget sterke grunner for at den bør stenges. Men det er ikke noe galt og negativt i kompromisser, tvert imot mener jeg at det er en ganske stor og fin ting at vi evner å inngå kompromisser i Norge. At det inngås kompromisser mellom det lokale engasjement som har vist seg i denne saken, og det betydelige verneansvaret som vi har, at vi nå får dette utgreid mye, mye bedre, og at vi med mer detaljkunnskap får sett på i hvilken grad dette har innflytelse på villreinens bevegelser og liv, må bare være av det gode. Men la meg likevel, siden noen av representantene tar litt av i motsatt retning, slik jeg ser det, bare minne om at Norsk institutt for naturforskning sier at en opprettholdelse av veinettet «vil medføre en permanent fortsettelse av hovedskadevirkningene som Forsvarets aktiviteter har påført dyrelivet i området, og vil med stor sannsynlighet kunne forsterke denne virkningen ved overføring til almenn og mer ukontrollerbar sivil bruk. En tilbakeføring av faste inngrep i form av veger, vil øke andelen av kvalifisert villmark i området betydelig. I tillegg vil sanering av Snøheim ha klar positiv betydning for reinen på lang sikt. Dette vil sikre tilbakeføring av reinens leveområde og tilhørende kvaliteter som tilsvarer tilstanden før etableringen av skytefeltet. Herunder vil en på lang sikt kunne påregne en økning i bæreevnen på 10-15 pst.». For å oppsummere mener jeg at det er all mulig grunn til å være kritisk og skeptisk til åpning av dette veiområdet. Det er gode grunner til at hensynet til villreinen tilsier at veien bør stenges for trafikk, men det er også alle mulige gode grunner til å inngå det kompromisset at dette blir grundig utredet, og at man da kommer tilbake med en endelig konklusjon i 2012.


Det er noen ganger jeg lurer på om regjeringen stemmer ned forslag fra Fremskrittspartiet bare fordi det kommer fra Fremskrittspartiet, uavhengig av hvor godt et forslag er. Saken i dag, om endring av regelverk for mobile slakterier, burde være noe alle kunne samles om. Forslaget gagner de slakteriene det gjelder, det gagner distriktene, og, ikke minst, det vil gagne bøndene. I tillegg gagner det dyrevelferden. Alle disse momentene er noe alle har en positiv holdning til. Allikevel vil Arbeiderpartiet, SV, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet stemme imot. For meg synes det som om det man sier positivt om distrikts- og landbrukspolitikk ute på stands, i debatter etc., ikke alltid er det samme som når det kommer til votering i stortingssalen. Jeg registrerer også at Senterpartiet ikke tar ordet i en debatt som omhandler bøndenes muligheter. Det forbauser meg.


Den nye regjeringen har startet opp et stort arbeid, og det går på å rydde etter den foregående regjering som har etterlatt seg store utfordringer. Vi finner bl.a. enorme etterslep på vedlikehold, store restanser i justissektoren, lange helsekøer og økende byråkrati – bare for å nevne noe. Hvilke hovedgrep er det de rød-grønne tar i sitt budsjettforslag for å løse de nevnte utfordringene? Jeg hørte også representanten Slagsvold Vedum snakke varmt om verktøy, men jeg oppfattet ikke hvilke verktøy de var villige til å bruke.


I innleggene fra både Senterpartiet og Kristelig Folkeparti ble det hintet om at Fremskrittspartiet ikke var like bekymret som de andre partiene over det kommersielle press som er på barn og unge. Her må jeg sitere fra innstillingen, der det bl.a. står: «Komiteen ber departementet jobbe videre med å opprettholde den restriktive praksisen når det gjelder markedsføring rettet mot barn og unge, herunder et fortsatt forbud mot reklame rettet mot barn i norske TV-sendinger.» De påstander – eller hint – som kommer, er altså grunnløse. Jeg vil også si at representanten fra Senterpartiet trekker det vel langt når han sier at Fremskrittspartiet og Høyre vil nøye seg med en overgangsordning. Det er faktisk hans egen regjering som i proposisjonen skisserer denne overgangsordningen. Den er nevnt i proposisjonen – og er altså en anbefaling fra hans egen regjering. Så når man går løs på andre partier, bør man kanskje være noe i nærheten av virkeligheten og ikke lage uenighet der ingen uenighet eksisterer. Det store spørsmålet i denne saken er hva som skjer dersom man ikke får til ordninger og lovformuleringer i Norge, slik alle her på Stortinget åpenbart ønsker. I sitt svar på mitt replikkspørsmål oppfattet jeg at statsråden var farlig nær å ønske å bryte med EØS-avtalen, eller legge ned et veto, mens jeg føler at det blir noe mer nyansert i forhold til spørsmålet som ble stilt av representanten Olemic Thommessen fra Høyre. Jeg oppfatter det slik at det vil bli en informasjonssak til Stortinget, og det er vi selvfølgelig glad for. Men samtidig mener vi at EØS-avtalen er så sentral for Norge at den bør opprettholdes. Og jeg oppfatter også at det er signalet fra statsråden.


Påstanden om at bygningen ikke tåler krav til museets inneklima, og at kunsten derfor blir skadet, er en påstand som er imøtegått av galleriets tidligere sjefskonservator fra 1957 til 1999, som bør ha kunnskap om dette. Da er spørsmålet mitt: Hvilket inneklima er det det dreier seg om? Skader av inneklimaet er heller ikke påvist, verken på bygninger eller på kunsten de siste 100 årene. Det bør være kunst der, sier noen representanter fra regjeringspartiene. Men det er jo nettopp derfor man flytter, fordi at man er bekymret for kunsten og for inneklimaet. Kan statsråden si noe om det og forklare hvorfor det er så viktig? Og så vil jeg ta opp en gang til: Hva skal bygget brukes til? Er det lesesal, er det hotellsenger nær Karl Johan, eller er det et snobbete, eksklusivt kjøpegalleri som blir kalt Nasjonalgalleriet? Kunst kan jo ikke være der, for det er jo så dårlig inneklima.


Norske studenter har meget gode ordninger i utlandet, sannsynligvis bedre enn omtrent alle andre, og det enten man justerer eller ikke. Nå justerer man altså stipenddelen. Men det er jo ikke bare slik som Warloe sier, at studentene «må belage seg på» å studere i utlandet. Vi vil gjerne at studenter studerer i utlandet. Vi oppfordrer til det, og vi ser heldigvis gledelige økninger i tallet på utenlandsstudenter, også til USA, som ikke har hatt noen sterk økning de siste årene. Nå ser det ut til å gå rette veien. Jeg synes ikke det er noe poeng i å gjøre dette annerledes enn det gjøres i dag. Det er en enkel, forutsigbar og standardisert løsning både for studentene og for Lånekassen. Og det er som sagt en rausere ordning enn det man har i alle andre land, vil jeg påstå.


Jeg må starte med å gratulere Høyre. Hvis man ser i det som er regjeringspartienes finansinnstilling, og ser på det som er lagt fram av regjeringen Bondevik, er det ikke mulig å se noe annet enn helt tradisjonell, vanlig Høyre-politikk. Jeg klarer ikke å se at Kristelig Folkeparti overhodet har satt sitt stempel på dette. I så måte er det bare å gratulere Høyre med at Høyre nå har lyktes med å få kommandoen over denne regjeringens politikk, og redusert de øvrige partiene i Regjeringen til rene støttepartier for Høyre. Likevel er det ikke nok for å få flertall i Stortinget. Det er ganske merkelig å se på den øvelsen som nå skjer og har skjedd i finanskomiteen, i denne balansegangen, der Fremskrittspartiet hele tiden gir litt støtte og litt ydmykelse, litt støtte og litt ydmykelse. Det kan i sannhet ikke være enkelt å prøve å få dette til, men det ser ut til at man skal sjangle videre på en eller annen måte også gjennom denne debatten. Representanten Sanner la vekt på at Høyre hadde gjort så mye mot fattigdom i sitt budsjett. Det jeg legger merke til, er at når man snakker om fattigdom, må man ha et finsikte som er slik at man er 100 pst. sikker på at alle de tiltak man gjør, skal treffe 100 pst. Hvis det finnes den minste tvil om at dette ikke er målt på millimeteren, og at noen finner ut at denne ordningen ikke er 100 pst. god, må man erstatte den med en annen ordning eller ta ordningen bort. Men når det gjelder skatt på aksjeutbytte, tar man bort 1,5 milliarder kr uten en eneste føring. Man sier elegant at dette fører til at man investerer mer i norsk næringsliv. Det gjør at Norge som ett av to land i OECD ikke har skatt på aksjeutbytte. Når det gjelder de rikeste, de som har mest, gir man altså glatt bort 1,5 milliarder kr. De 85 rikeste i Norge får 1,7 mill. kr hver, mens 3,5 millioner nordmenn ikke får en eneste øre av dette. Her skal man ikke bruke finsikte. Her skal man si: Joda, disse pengene går sikkert tilbake til næringslivet i form av investeringer. Men det er jo ikke det som skjer. Vi vet at det private forbruket blant denne gruppen av det norske folk er enorm i forhold til det vanlige. Mitt spørsmål til representanten Sanner er: Hvorfor bruker man ikke finsikte på dette, mens alle de fattigste skal finsiktes helt ned på millimeteren?


Slik eg forstår Høgres Dokument 8-forslag, er det sannsynlegvis lagt fram for å få fokus på jernbane og viktige løysingar for jernbanen, altså kryssingsspor, som eit viktig tiltak. Då tenkte eg, som SV-ar og medlem av regjeringspartiet SV, at om ein legg fram eit Dokument 8-forslag, er det fordi ein prioriterer dette i sine budsjett. I og med at engasjementet for dette er så stort, måtte eg inn og sjekka dette i Høgres budsjett. Når ein føreslår at regjeringa skal satsa meir på kryssingsspor, må ein i alle fall begynna med seg sjølv. Men det viste seg at det har ein ikkje gjort. I Høgres budsjettforslag for 2011 er det ingenting om kryssingsspor. Det synest eg er merkeleg, når me i dag diskuterer det som ei viktig sak for Høgre. Det det er pengar til, er sjølvsagt veg. Så der er Høgre til å kjenna igjen. Men dermed blir det noko holt når Høgre ser ut til å prioritera tog, men i realiteten ikkje gjer det med dei ramene dei jobbar innanfor. Så skal sjølvsagt også eg delta i gratulasjonen når det gjeld den nye vegen som blei opna. Transportkomiteen har vore og sett på den vegen, og det var m.a. ei flott bru der, som til og med eg, som ikkje likar sånne raske vegar, syntest var fin. Men det er veg – og det blir satsa på veg. Men, som representanten Kjernli var inne på, regjeringas innsats på jernbanen er formidabel i forhold til den innsatsen som ein hadde då dei borgarlege partia var i regjering. Til Framstegspartiet kan eg òg seia at eg ikkje kan hugsa at dei i dei budsjetta som dei forhandla fram med Bondevik II, nokon gong prioriterte jernbane. Men så har jo Framstegspartiet sin politikk på dette området gjennomgått ein revolusjon – frå å kutta har dei no begynt å plussa på milliardar på milliardar, og dermed klarer dei å halda seg inne både med jernbanefolk og med vegfolk i det partiet. Problemstillinga som Høgre reiser, er veldig viktig. Det er ikkje tvil om at om SV hadde fått viljen sin, hadde me brukt endå meir pengar på jernbanen. Men det er ikkje sånn at me skal bruka pengar på å laga ein plan når me faktisk har ein plan som me held på å realisera. Det ville vera misbruk av byråkratiets tid. Då må me heller la byråkratiet jobba for å realisera det me allereie har, og ikkje gjera som Høgre, å bruka meir tid på utgreiingar. Då må me heller handla. Heilt til slutt: Eg kjørte sjølv godstog med CargoNet, frå Trondheim til Stavanger. Eg vil seia at følelsen av å kjøra med 30 vogntog bak, som ikkje er på vegen og skapar trafikkfarlege situasjonar, som ikkje er på vegen og lagar mykje støy, og som ikkje er på vegen og forureinar ved å sleppa ut klimagassar, er ein stor følelse. Så det å sørgja for meir gods på bane, som er forslagsstillaranes utgangspunkt, er kjempeviktig. Men då vil eg anbefala alle som vil jobbe for å få det til, faktisk å bruka pengar på det i sine budsjett. Då har Høgre tydelegvis noko å læra av SV: Skal ein satsa på toget, må ein ha pengar til toget.


Jeg har tenkt å prøve ikke å gjenta det foregående talere og saksordføreren har sagt når det gjelder gjennomgangen av Riksrevisjonens rapport og de høringene som komiteen har foretatt, men har noen punkter til utdypelse som kanskje ikke har vært så godt belyst. Jeg tror, i motsetning til foregående taler, at den store utfordringen for framtida ikke er hvordan man kan lage et fiks ferdig prosjekt når det gjelder f.eks. en sykehusutbygging, som skal gjennomføres nøyaktig på dét viset og stå ferdig nøyaktig på dét viset åtte år, ti år etter. Jeg tror utfordringen ved dette er at man mens man bygger f.eks. et sykehus, vil ha en så stor utvikling når det gjelder den medisinsk-teknologiske siden, og når det gjelder pasientenes krav om hvordan et sykehus skal fungere, at prosjektet må endres underveis. Hvis ikke, er det ikke et tidsriktig sykehus man står ferdig med åtte år etter. Da er den store utfordringen: Hvordan i all verden skal man klare dette samtidig som man ikke gir et byggeprosjekt sugerør inn i statskassa? Hvordan kan man klare et fleksibelt prosjekt samtidig som man ikke risikerer overskridelser i denne størrelsesorden? Det som har kommet veldig tydelig fram under høringene, er at man i begynnelsen, da Rikshospitalet skulle bygges, hadde et byggeprosjekt, et hus, i hodet – altså et fysisk bygg med senger og litt ledninger og forskjellig sånt – men at det underveis viste seg at dette ikke var et hus eller et bygg i den forstand, men et prosessanlegg, og at det egentlig ikke gikk helt opp for verken de som hadde ansvaret for gjennomføringen eller som skulle kontrollere det, før hele greia skulle skrus sammen da det ble høsten 1998. Da var det man oppdaget at alle disse prosessene ikke fungerte, da var det skandalen ble et faktum, når innflytting stadig ble utsatt. Og det er på disse områdene man må trekke lærdom til senere. Det skal bygges flere sykehus i dette landet. Teknologien kommer til å være i en rivende utvikling, pasientenes krav, pårørendes krav, de ansattes krav til hvordan et funksjonelt sykehus skal være, kommer også til å være i utvikling. Det er dette lærdommen må settes inn på. Når man er på befaring på Rikshospitalet, er det altså ikke slående luksus og gigantisk plass som er det mest iøynefallende. Hvis man f.eks. går inn på barneavdelingen, er det mest slående at her er det liten plass. På dette feltet har det skjedd enormt på teknologisiden, på dette feltet har det skjedd enormt når det gjelder foreldres krav og rett til å være sammen med alvorlig syke unger, og det hadde vært en mye større skandale at det ikke hadde blitt tatt hensyn til det, enn at det har blitt gjort. Derfor mener SV at det er her den store utfordringen ligger framover. Et sentralt punkt når det gjelder overskridelser og endring av prosjektet, er at Stortinget vedtok en utvidelse av Rikshospitalet høsten 1996. Det var daværende helsestatsråd Hernes som la fram dette for Stortinget, og Stortinget vedtok med åpne øyne en utvidelse av Rikshospitalet uten å vedta en kostnadskalkyle. Det er Stortingets ansvar. Ingen førte Stortinget bak lyset i den sammenheng. Det som lå statsråden og Stortinget på hjertet da, var at man hadde kommet så langt i byggeprosjektet at hvis man ikke satte ned foten og bestemte en utvidelse på det daværende tidspunkt, ville det blitt dyrere og dårligere å gjøre det senere. Så er det spørsmålet om hvem som har ansvaret for det som har gått galt, og forholdet til Stortinget underveis i dette prosjektet. Jeg tror at stortingsflertallet og saksordføreren har falt for fristelsen til å legge kjendisfaktoren betydelig til grunn når ansvaret skal plasseres. På et tidlig tidspunkt, da komiteen bestemte hvem som skulle innkalles til høringer i denne saken, var tidligere finansministre ikke engang aktuelle. Det kom til etter hvert. Jeg tror Stortingets flertall er i fare for å gjøre en prinsipiell feilbedømming i forhold til ansvarsplassering når det gjelder denne type prosjekter. Etter min oppfatning er det helt klart at for utbygging av Rikshospitalet er det de tidligere helseministre og arbeids- og administrasjonsministre som har hovedansvaret. Finansdepartementet er vel innom alle svære – ja både store og mindre – prosjekter. Hvis man lager et konstitusjonelt regime som er sånn at Finansdepartementet når det gjelder overskridelser, får hovedansvaret for de prosjektene som egentlig er gjennomført av andre departementer, da kan man komme i et ansvarsforhold i forhold til Stortinget som blir sånn at man lager Finansdepartementet til et kjempemessig superdepartement og finansministeren til en overordnet ansvarlig statsråd. Det vil devaluere ansvaret og makt og myndighet i de andre departementene, og det vil undergrave både den autoriteten og det ansvaret som andre ministre har når det gjelder informasjonsplikten til Stortinget. Derfor er jeg veldig interessert i å få vite hva flertallet egentlig mener. Er det nå sånn at finansministeren egentlig har det overordnede konstitusjonelle ansvaret for alle saker som har vært innom Finansdepartementet på et eller annet tidspunkt? Det er faktisk ganske vesentlig både for Stortinget og Regjeringen å vite hva flertallet i komiteen egentlig mener når det gjelder dette. Er det også sånn at komiteen mener på alvor det som står i en merknad i innstillingen, nemlig at drakampen mellom Statsbygg og Finansdepartementet – her om hvor mye penger som skulle bevilges til utvidelsen av Rikshospitalet – skal legges fram for Stortinget etter dette? Da skal nemlig Stortinget få det moro. Min arbeidssituasjon er allerede sånn at det virker som om noen har tømt en container med papir inn på kontoret mitt hver eneste uke, og vi strever for å få nesa over kanten og sette oss inn i det som er relevant. Er det nå sånn at flertallet i komiteen ønsker at komiteen skal gjøres kjent med alle drakamper mellom Finansdepartementet og underliggende etater? I denne saken har altså Statsbygg fått det nøyaktig som de bad om. De fikk til slutt det beløpet de bad om av Finansdepartementet. Og hvis jeg kjenner Finansdepartementet rett – og jeg har ganske god innsikt i det etter hvert – driver Finansdepartementet alltid på sånn. De prøver alltid å prute. De burde prøvd seg i basaren i Marrakech eller hvor som helst, de hadde gjort det strålende. Selvsagt – det er på en måte et finansdepartements jobb. Men jeg er altså ikke interessert i å bli dynget ned med dokumentasjon om disse drakampene, og særlig ikke når underliggende etat har fått det beløpet de bad om. Det som hadde vært interessant på dette tidspunktet, var at Stortinget ble opplyst om at det ikke forelå noe skisseprosjekt da bevilgningen ble gjort. Det mener SV også. Men det er urimelig å si at det ville vært avgjørende for saken, fordi det avgjørende beslutningstidspunktet i Stortinget ikke var i forbindelse med revidert i 1997, det var høsten 1996, og da vedtok altså Stortinget med åpne øyne en utvidelse som de ikke visste hva kostet. Jeg vil gjerne invitere flertallet i komiteen til å gjøre seg noen prinsipielle betraktninger om hvilke føringer flertallets merknader kan gi for ettertiden når det gjelder forholdet mellom departementer, når det gjelder hva slags omfattende opplysninger Stortinget vil ha og begrunnelsen for at flertallet i sine merknader gir finansministeren hovedansvaret, for slik må man lese det. Den sterkeste språkbruken og den mest omfattende omtalen retter seg mot Finansdepartementet, mens det hadde vært rimeligere at det var tidligere helseministre og arbeids- og administrasjonsministre som tok ansvaret for den skandalen som gjennomføring av utbyggingen av Rikshospitalet har vært. Nå tror jeg imidlertid at man har kommet til det punktet at man ikke bør la skandalepreget henge ved Rikshospitalet for framtiden. Jeg tror at vi har fått et tidsriktig rikshospital. Vi vet at bakgrunnen for de mange dragkampene som har vært om Rikshospitalet, har vært politisk uenighet, også internt i partiene i Stortinget og mellom sentrum og periferi. Man var redd for å få et rikshospital som var for stort, som var en for stor magnet på spesialister fra hele landet. Det er også bakgrunnen for at det har vært vanskelig å planlegge Rikshospitalet i detalj fra det tidspunktet beslutningen har blitt tatt, til det ferdige Rikshospitalet har stått der.


Nå har vi igjen den situasjon at det bringes opp fem–seks forskjellige spørsmål i hvert spørsmål for å kritisere Regjeringen. Det er ikke lett å svare på alle. La meg ta NOx-utslippene. Hvis Fremskrittspartiet har kommet med dette på et tidligere tidspunkt, er det fint. Jeg vet ikke om det er et parlamentarisk uttrykk å si at selv blind høne kan finne korn, men det er iallfall et utmerket bilde på dette. Det kan godt hende at avtalen med industrien burde ha kommet før. Antakelig burde den ha kommet allerede ca. år 2000, rett etter Göteborg-konferansen, for å få dratt dette i gang. Men iallfall er det veldig mye bedre at den kom enn at den ikke kom. Og de regjeringene som Fremskrittspartiet har støttet, fikk den ikke fram. Vi har fått den fram. Nå går utslippene ned, og vi kan få en NOx-politikk i Norge. Vi kommer litt for sent i mål, og det skyldes at det har vært så mye dødtid før vi fikk det til.


Fremskrittspartiet mener faktisk – og det har for så vidt også trafikkansvarlig i Statens vegvesen klart og tydelig sagt – at hvis man bygger motorvei, reduserer man også antallet drepte i trafikken med 80–100 pst. Og Fremskrittspartiet vil, i motsetning til Regjeringen, som bare vil bygge 230 km motorvei, bygge 2 300 km motorvei. Det betyr at man vil få en kraftig reduksjon i antallet skadde og drepte i trafikken. Som representanten Susanne Bratli vet, hvis hun leser innstillingen, har Fremskrittspartiet mange gode tiltak for trafikksikkerhet, både når det gjelder å bygge vei, når det gjelder informasjonstiltak, og når det gjelder andre trafikksikkerhetstiltak. Hvis man leser innstillingen, vil man se at Fremskrittspartiet er opptatt av trafikksikkerhet og fremmer de forslag som faktisk virkelig virker når det gjelder trafikksikkerhet. Fysiske tiltak er de beste tiltakene, og er de tiltakene som virker umiddelbart. Da kan man faktisk av og til gjøre feil, uten at det får katastrofale konsekvenser.


Representanten Robert Eriksson fra Fremskrittspartiet forsøker å underslå at Fremskrittspartiet har kuttet grovt i budsjettet som skal gi flere ansatte i Nav, som kan hjelpe folk i en vanskelig situasjon. Når jeg påviser dette, forsøker han å antyde at det er «talltriksing». Slik snakker vel den som vet ganske mye om det sjøl. For vi kan regne. Fremskrittspartiet har i sitt budsjett riktignok en økning på dette kapitlet, men det kommer av at man har gjort en rokering når det gjelder de utgiftene som skal gå til helserefusjonsområdet, som Fremskrittspartiet ikke vil plassere der flertallet har plassert det. Det er altså 339,7 mill. kr som Fremskrittspartiet har flyttet fra denne posten. Det betyr at hvis man legger sammen disse tallene, er det 260 mill. kr som hver dag kuttes i Navs budsjett til stillinger og ikke minst til opplæring i denne etaten – og det er jo nå kjempeviktig at folk som jobber i denne etaten, får opplæring. Det er en krevende jobb de står overfor, og noe av det vi vet, er jo at det trengs mer kompetanse og mer opplæring. Ikke minst trengs disse stillingene. Hvis vi bruker de samme tallene som Regjeringen har brukt når den har økt antall stillinger til Nav i tiltakspakken, vil det med Fremskrittspartiets opplegg for Nav gjennom de to siste åra være et kutt på langt over 1 000 stillinger. Jeg vil si at det er et opplegg for det komplette kaos for arbeidsledige og pensjonister og for dem som jobber i Nav. Jeg synes at Fremskrittspartiet kunne være voksne nok til å innrømme dette. Det står svart på hvitt i budsjettet at disse pengene er flyttet, og det gir et kutt på denne posten, omtrent som jeg sier. I fjor turte Fremskrittspartiet å vise fram disse kuttene sine. I år har de ikke engang vært modige nok til å vise fram det de kutter. Jeg synes det er ganske oppsiktsvekkende for et parti som har penger til omtrent alt mellom himmel og jord ellers, at de har sett seg nødt til å gå løs på denne etaten i en så vanskelig situasjon som den er i. Men jeg skjønner jo at de trekker seg nå og helst vil at folk ikke skal vite om det. Men jeg tror folk bør merke seg at Fremskrittspartiet har en politikk som går ut på at Nav ville ha vært i en helt umulig situasjon nå som situasjonen på arbeidsmarkedet har forverret seg.


Martin Kolberg har på ein god måte gjort greie for regjeringsfraksjonen sitt syn på denne saka. Eg har berre lyst til å presisera eit par ting til og òg utfordra statsråden på eitt punkt. Det er sånn at høyringar svært ofte fører til ny kunnskap, og eg trur at me er mange som syntest det var ei veldig god høyring, der me fekk konkret informasjon om korleis Sivilforsvaret sine tilsette bl.a. følte sin arbeidssituasjon ut frå dei målsetjingane som regjering og storting har. Skulle dette då ha ført til at me klarte å skaffa noko meir pengar til Sivilforsvaret, er jo det positivt. I alle fall klarte me å plussa på 30 mill. kr. Så kjem me altså tilbake til vidare oppfølging av dei økonomiske forpliktingane som står igjen, i revidert budsjett og i komande budsjett. Så dette blir følgt opp. Det eg ønskjer ein kommentar på frå statsråden, er den eine merknaden som komiteen står samla om, nemleg at ein klagar på at det ikkje er nokon god styringsdialog mellom departementet, Sivilforsvaret og dei tilsette. Det står direkte i ei utsegn at meldingar blir skuva «under teppet». Eg vil gjerne at statsråden seier noko om ho har teke ut teppet, eller om ho har tenkt å slutta med å skuva ting under teppet, eller korleis ein vil gripa fatt i den kritikken i forhold til regjeringa sitt arbeid med dette viktige feltet som Sivilforsvaret er.


Bistandsbevilgningene har de senere år skutt i været. Bevilgningene til f.eks. Russland, som vi har vært inne på tidligere i debatten, har blitt redusert år for år. Neste år er målsettingen å gjøre et nytt kjempehopp innenfor u-hjelp – hvis man skal tro Sem-erklæringen. Hva dette vil gjøre for vår innsats i Russland, blir spennende å følge med på. Mener utenriksministeren at den sterke fokuseringen på ODA-godkjent bistand gir det nødvendige handlingsrom for å ivareta viktige hensyn i våre nærområder?


Også jeg vil gi honnør til interpellanten for å ta opp et særdeles viktig tema, og jeg synes det er sagt veldig mye bra i debatten så langt. Jeg skal ikke nødvendigvis gjenta det, men fokusere på litt andre aspekter. Når det gjelder akutthjelpen og det at det er fare for hungersnød, er jeg sikker på at Norge vil stille opp, og jeg håper verdenssamfunnet vil stille opp. Men det er, som det er sagt her, også viktig på hvilken måte hjelpen gis. Én ting er at vi ikke dumper mat fra Vesten, men om vi kjøper mat lokalt, er det viktig at vi ikke undergraver lokale markeder og lokal distribusjon. Derfor kan - som representanten Nybakk var inne på, og som andre har vært inne på - dette med å gi kontanter for å benytte de eksisterende markeder og systemer for distribusjon være viktig. For det er ikke slik at det alltid er mangel på mat, men prisen er blitt for høy for svært mange. Og her virker det som om mange - også, får vi håpe, utenfor Norges grenser - har lært av tidligere feil. Så synes jeg det var veldig gledelig at statsråden brukte mye tid på å snakke om behovet for reformer i afrikansk landbruk. For vi ser, som statsråden var inne på, at det er nedgang i produksjonen. Her vil vi fra vår side fokusere på de høye tollbarrierene. Vanligvis har vi snakket om høye tollbarrierer på mat, men her er det jo høye tollbarrierer ikke bare på mat, men f.eks. på gjødsel og på landbruksmaskiner - alt det man trenger for å ha et moderne, fungerende landbruk. Det er jo, i hvert fall sett fra vårt ståsted, ingen fornuft i at disse landene som sliter med å fø egen befolkning, skal ha disse tollsatsene. Bruken av gjødsel i Afrika er i gjennomsnitt en tidel av hva den er i OECD-landene. Det har noe å si for hvor mye mat man klarer å produsere. Og selv om landbruksarealene er store, er det en manuell landbruksproduksjon, uten mye bruk av maskiner og heller ikke bruk av gjødsel. Dette henger rett og slett sammen med en proteksjonistisk politikk, som må stoppes. Så kan man diskutere om landene har behov for å beskytte egen matproduksjon. Jeg mener at heller ikke det er særlig fornuftig, men å beskytte seg mot import av gjødsel virker i hvert fall veldig negativt. Jeg tror også en stimulans og konkurranse når det gjelder matproduksjonen ville ha vært bra. Konkurranse bidrar generelt til bedre resultater, og det vi har sett, er at de landene som beskytter sine markeder mest, ofte stagnerer mest. Det er få incitamenter til å produsere, og kvaliteten på varene er ofte også dårligere enn hva den kunne ha vært. Ikke minst lever en større andel av befolkningen i afrikanske land i byer. De rammes veldig hardt av høye tollmurer. 70 pst. av verdens handelsbarrierer er mellom fattige land. De tollbarrierer vi har mot den fattige verden, er et kjempeproblem, men de tollbarrierer som er mellom fattige land, er et minst like stort problem. Så disse tingene må tas tak i for at man nettopp skal oppnå det som statsråden helt riktig poengterte: Vi må få gjort noe som gir et helt annet produksjonsnivå i afrikansk landbruk. Dette vil nødvendigvis ikke alene rette opp ting. Det handler om kompetanse, og det kan handle om investeringer. Men vi ser dessverre at en del regjeringer som har forsøkt å sette i gang tiltak - jeg kan nevne Nigeria som et eksempel - ikke har lyktes i å få pengene til å nå ut til de fattigste bøndene. På papiret har programmene sett bra ut, internasjonale NGO-er og internasjonale bistandsland har kunnet støtte dem, men mottakerne har rett og slett ikke sett særlig mye til pengene. Så igjen: Måten man gjør dette på, er veldig viktig for om det gir resultater. Men med den type høyttenkning som foregår her, som vil foregå på FAO-møtet osv., kan vi kanskje få et nytt løft, ikke minst for afrikansk landbruk, som vil bety svært mye.


Som ventet kom Morten Lund fra Senterpartiet inn på distriktspolitikk. Han kom inn på forholdet kommune–stat, statlig detaljstyring, og mente at den statlige detaljstyringen var for sterk. Der følger jeg representanten Morten Lund fullt ut. Jeg er glad for at Senterpartiet er seg bevisst de sakene, men det å frigjøre kommunene fra statlige pålegg, statlig tvang og statlig overstyring er én ting. Etter mitt syn er byråkratiet i kommunene selv viktig i forhold til å styrke lokalpolitikerens rolle. Derfor kunne det være interessant å spørre representanten Morten Lund om det ikke her er behov for en slanking av en del stillinger i det byråkratiske systemet, alle de byråkratene som er ansatt i de enkelte kommunene, om han ikke samtidig som han ønsker å frigjøre kommunene fra den statlige styringen, ønsker en slanking av byråkratstillingene rundt i Kommune-Norge for å styrke lokalpolitikernes rolle?


Beklager. Det vet jeg godt, president!


Det er jo litt søtt å høre på statsråden, som erklærer at man ved å stille spørsmål ikke reduserer konflikten. Da blir altså det å stille spørsmål i denne salen om en konflikt et demokratisk problem. Det finner jeg merkelig som svar. Næringen melder om flere nedlagte bruk enn noen gang før. Den ønsker at man skal bevare kulturlandskap. Statsråd Brekk har ofte stått og fortalt hvor viktig det er å holde kulturlandskapet i orden, noe som jeg er enig med statsråd Brekk i. Men det er klart at man da må velge om man klarer å drive en næring videre. Jeg forstår godt at statsråden vil verne rovdyrene, for SV er jo ikke akkurat et parti som er næringsvennlig. Så mitt spørsmål til rovdyrenes beste venn, Solheim, blir: Når har du tenkt å ta næringen på alvor?


Jeg vil ikke framstå her som den som vil innføre flere gebyrer i kommunen og den som er mest gebyrkåt. Men jeg mener det er rimelig at Statens vegvesen dekker de kostnadene en kommune har ved behandling av planforslag som Statens vegvesen sender inn, for på den måten å sikre at tilbudet til private aktører ikke blir redusert, og at man ikke får en forskjellsbehandling. Eventuelt kan man innføre en ordning hvor den aktuelle kommune gebyrlegger faktisk arbeid med planarbeidet etter selvkostprinsippet, slik at man tydelig kan se hvilket arbeid som er utført av Statens vegvesen selv, og hva som er utført av den aktuelle kommune. En slik ordning vil også ivareta interessene til Statens vegvesen, slik at de ikke betaler gebyr til kommunen for arbeid de faktisk selv utfører. Jeg vil peke på at kommunene ved behandling av private planforslag kan kreve saksbehandlingsgebyr – og det kan man være sikker på at også gjøres. Jeg mener det er rimelig at Statens vegvesen selv dekker de faktisk dokumenterte kostnader en kommune har ved behandling av planforslag fra Statens vegvesen. Kommunene går ikke akkurat lysere tider i møte. Realiteten er at kommuneproposisjonen som kom på fredag, er skuffende svak for kommunene – i en allerede tøff hverdag for kommunene, der vi vet at kommunepolitikerne prøver å snu hver sten for å få økonomien til å strekke til lengst mulig. Regjeringen hevder at kommunene får 6,5 milliarder kr mer, men det er langt fra realiteten. I det tallet har Regjeringen regnet inn økning i tiltakspakken og revidert. Dersom vi også tar høyde for at fylkeskommunene får ansvar for de aller dårligste veiene i landet, er realiteten langt dårligere enn Regjeringen forsøker å framstille den som. Konsekvensene av at man pålegger kommunene flere oppgaver og nye oppgaver, der de ikke kan ta betalt for oppgavene man utfører, til selvkost, blir dårligere kår for kommunenes primæroppgaver, som eldreomsorg og skole. Behandlingen påfører kommunene vesentlige saksbehandlingsoppgaver og låser kapasiteten, og ikke minst blir de påført merkostnader. Det må om nødvendig lovendring til, slik at Statens vegvesen og andre statlige aktører må betale saksbehandlingsgebyr på linje med alle andre aktører. Avslutningsvis vil jeg påpeke at regjeringspartiene, fylkesmannen og nå også sentralbanksjefen roper at kommunene skal ta ut inntektspotensialet i kommunene. Hva tenker de på da? Ikke å legge gebyrer på Statens vegvesen – nei, de tenker på eiendomsskatt, som er en langt mer usosial skatt som rammer de svakeste. Det ropes det ikke om fra disse aktørene. Så vil jeg ta opp fellesforslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre.


Det er helt riktig at det var viktig for SV å få en god fordelingsprofil på uføretrygden, og at vi fikk løftet dem med minst inntekt. At de nå kommer bedre ut, er jo bra. Det tror jeg vi alle er enige om – jeg har ikke hørt noen som er uenig i det. Det er selvfølgelig heller ingen hjertesak for SV å slåss for at de med høyest inntekt nødvendigvis alltid skal beholde den. Problemet nå er at vi får en del eksempler der det er andre som taper inntekt – og mye inntekt – på de omleggingene som er blitt gjort, og der det er veldig vanskelig å finne ut hva som egentlig er årsaken. Det kan ha mange grunner, og flere har vært inne på det. Jeg har bare behov for å si det, for jeg hører at statsråden prøver å ri to hester. Han vil ikke helt ta ansvar for reformen, så er han egentlig veldig for reformen, og så er reformen veldig bra, og virkningene er bra – og alt som ikke er bra, det er det noen andre som har ansvaret for. Det som SV ber om nå, er for det første: Vi kommer til å komme med noen konkrete forslag for å forsøke å rette opp noe av dette. Det andre er at vi ber statsråden og regjeringen om å se på disse resultatene når de kommer, for å se om det kan være noen endringer vi kan gjøre for å unngå slike utilsiktede, store virkninger for noen. Det er ikke noe annet enn det vi ber om, nettopp fordi overraskelsen var stor for mange av oss da en del av disse eksemplene kom, og fordi det fremdeles gjenstår å forklare noen av dem. Og det handler overhodet ikke om mennesker med inntekter i millionklassen. Jeg vil også minne om at det er ingen på uføretrygd som har sånne inntekter, og at man også selvfølgelig bør anse mennesker som har uføretrygd, som sjølstendige personer med egen inntekt. Om man er gift eller ikke, bestemmer man sjøl – for å si det sånn – og det bør ikke ligge til grunn når man skal se på pensjonsinntekter. Det er jo en sak som Fremskrittspartiet har vært veldig opptatt av før, og som jeg i prinsippet også håper de vil føre videre, sånn at den uføretrygden man har, skal knyttes til person og ikke til om man er gift eller ikke. Da må vi se på virkningene for personen også i de tilfellene der vedkommende er gift og kanskje har en ektefelle eller samboer med høy inntekt. Det er det enkelte menneskets kompensasjon og om det er blitt gjort endringer i den som er urimelige, vi er nødt til å se på. Så vil jeg igjen oppfordre regjeringen til å komme med endringer i bostøtten allerede nå i revidert. Det er nødvendig, slik at ikke flere mennesker får problemer med å ha et trygt hjem.


Det er veldig hyggeleg på SV sine vegner å få lov til å ønskje ein ny statsråd velkommen til Stortinget. Og kva kunne vore ei betre sak å debutere i enn ei sak der komiteen er hjartans einig – i alle fall i vedtak? Norsk skole har veldig mange gode sider. Likevel veit vi at vi m.a. har ei stor utfordring når det gjeld sosial utjamning av forskjellar i læringsutbytte blant elevane. Evalueringa av Reform 97 fortalte oss at det er for lite systematikk og samanheng i læringsarbeidet i norsk skole. Eg trur det der er ein samanheng. Forsking har fortalt oss at skolar som lukkast i forhold til sosial utjamning av læringsforskjellar, der ein ut frå sosioøkonomiske bakgrunnsvariablar kunne ha forventa lågare karakterar enn på ander skolar, m.a. er kjenneteikna av at dei har ei sterk og fagleg tydeleg pedagogisk leiing. Dei kan ha ulik praksis, men er kjenneteikna av det. Skoleleiing er sentral i forhold til pedagogisk utvikling, og det er avgjerande for om vi klarer å lukkast betre enn vi i dag gjer i norsk skole. Då vi behandla St.meld. nr. 16 for 2006-2007, var Stortinget einig med departementet i at ein skal kartleggje korleis skoleleiing blir ivareteke ved ulike skolar i dag, og vurdere om det er godt nok ivareteke i lovverket i dag. Det får vi anledning til å kome tilbake til seinare. Eit anna kjenneteikn ved skolar som lukkast i læringsarbeidet, er at dei klarer å realisere prinsippet og målsetjinga om tilpassa opplæring. Evalueringa av den tidlegare omtalte Reform 97 fortalde oss at det er eit prinsipp som har sterk støtte i norsk skole i dag, men at det er langt mellom ideal og praksis. Det er langt mellom idealet om tilpassa opplæring og det som faktisk skjer i skolen, og det lærarane faktisk seier at dei gjer. Vi har lite skoleforsking og få klasseromsobservasjonar, men i den grad vi har kunnskap, er det det forskinga fortel oss. Heile poenget med tilpassa opplæring er at elevane skal møte ein skole som tek utgangspunkt i dei – i interessene deira, i evnene deira, i det dei faktisk kan, og det som er potensialet deira. Vi skal ikkje sitje her på Stortinget og skrive ut ein fasit på kva som er ein god læringssituasjon, og korleis ein driv god læring. Det er eit ansvar som ligg på skolen. Det er eit enormt ansvar for lærarane som profesjonsutøvarar. Då kunne det sjølvsagt vere freistande å snakke om evalueringa av allmennlærarutdanninga. Det får Stortinget òg anledning til å kome tilbake til seinare, så eg skal la det liggje og seie at samanhengen her er at den praksisen som er i skolen, heng saman med leiinga. Representanten Anundsen var innom at lærarane er leiarar i læringssituasjonen. Det er eitt aspekt ved leiing. Det andre aspektet er sjølvsagt det som går på korleis skolen blir leidd, og den pedagogiske verksemda på skolen. Skoleleiing handlar enkelt og greitt om korleis ein organiserer verksemda slik at god læring kan skje. Det vil det alltid vere ulike svar på. Dei besøka som komiteen gjorde i samband med behandlinga av forslaget frå Høgre – som eg i ei bisetning skal seie er eit godt initiativ frå Høgre – viste oss at det finst ulike leiingsmodellar i norsk skole. Det fell i alle høve saman med mine eigne erfaringar frå andre skolebesøk. Det er eit mylder av ulike måtar å organisere læringsarbeidet på skolane på, og slik vil det sannsynlegvis alltid vere. Det eg synest er interessant, er at den klassiske forskjellen i leiingsfilosofi mellom «top–down» og «bottom–up» òg gjer seg gjeldande i skolen. Derfor trur eg at ein del av det som er viktig med denne saka, faktisk er at ein får ein diskusjon og debatt om kva leiing handlar om, og kva som er ei god, effektiv og ikkje minst fagleg sterkt grunna leiing. Vi er frå SV si side veldig glade for at vi får sjansen til å kome tilbake til denne problemstillinga og ein del andre problemstillingar seinare. Vi ser fram til å diskutere dette i tilknyting til spørsmål som dette heng saman med. Vi ser fram til dei debattane som kjem, for dette handlar om veldig mykje meir enn rammevilkåra for leiing. Dette handlar enkelt og greitt om korleis læring skjer i den norske skolen.


Jeg tar ordet til et tilsvar til Ola Gløtvold, fordi jeg forstår at både han og tidligere sosialminister Magnhild Meltveit Kleppa er misfornøyd med at SV ikke er med på disse merknadene. Det kunne vi jo godt ha vært. Det er en rekke av betraktningene der vi i utgangspunktet er enig i. Men jeg tror at man kan syntetisere meldingen ned på én setning for å finne ut hva som står der, og det kan sies som følger: «Man skal ikke plage andre, man skal være grei og snill, og for øvrig kan man gjøre som man vil.» Den type betraktninger kan man selvfølgelig være enig i, eller man kan si at man ønsker en type særbetraktninger hvor man prøver å fange substansen i dette, og den er det, som jeg sa i sted, lite av i meldingen. Jeg tror at man kan gjøre mye mer enn det denne meldingen har gjort, ved å legge opp til at bl.a. utdanningen er konkret knyttet til etiske sider ved omsorgen, innholdet i den, krav til fagpersonell, krav til hva slags type bemanning man skal ha ved sykehjemmene og innenfor den hjemmebaserte omsorgen osv. Men straks man begynner å snakke om det, så snakker man også om utgifter. Og det snakker man selvfølgelig ikke om her, for de pengene frigjør man jo ikke til formålet. Jeg mener at det man godt kan problematisere, er satsingen ute i kommunene på bedre tjenester, gjerne på bekostning av den enorme kostnadsveksten man har hatt i sykehussektoren, for da får man en diskusjon om reelt innhold, om kvalitet, om prioritering og om hvor satsingen skal være, mens det som står her, blir for uforpliktende. Og da fant jeg at det kunne være greit: La oss markere det ved å stå på våre egne merknader – så får nå heller folk bli indignert over det. Jeg registrerer også når man får debatten omkring konkurranseutsetting, hvor viktig det er å være presis i begrepene. Hva er det man skal konkurrere på? For det blir veldig fort en konkurranse på pris innenfor et område der det egentlig går på bekostning av kvaliteten. Jeg tror ikke at det, i motsetning til på sykehussektoren, er veldig mye å spare innenfor norske sykehjem eller innenfor hjemmebasert omsorg ved å redusere omkostningene ytterligere ved at de som jobber der, skal springe fortere, eller at de skal være færre på hvert skift. Jeg tror tvert imot at man i et stort samfunnsmessig perspektiv har mye å tjene på å tilrettelegge for mer ressurser inn i omsorgssektoren, mer personell innenfor den hjemmebaserte omsorgen og bedre bemanning ved sykehjemmene, fordi man får en type konsekvenser av det som gjør at belastningen på sykehussektoren blir mindre. Det vil være lettere å skrive folk ut fra sykehus, og man vil i det hele tatt i et samfunnsmessig perspektiv kunne løse problemene på en bedre måte. Og da tror jeg at en del av de elementene man bringer inn i forhold til konkurranseutsetting, er med på å forverre situasjonen ytterligere. Så når man diskuterer konkurranseutsetting, skulle jeg ønske at både Høyre og Fremskrittspartiet var presis med hensyn til hva man diskuterer: Hva slags bemanningsfaktor ønsker man, hva slags innhold ønsker man i tjenestene, og hvordan kan man sikre kvaliteten på dem?


Trygghet for liv og eiendom er viktig, og det er innbyggernes soleklare rett å ha trygghet. Derfor har vi en stor utfordring i samfunnet i dag – politiet har en stor utfordring. Vi sitter i dag med et minimumspoliti som skal løse oppgaver som ligger langt over det vi har mannskaper til. Hvis vi sammenligner oss med andre skandinaviske land, f.eks. Danmark og Sverige, har de én politibetjent pr. ca. 500 innbyggere. I Norge har vi én politibetjent pr. ca. 600. Det er en utfordring. Jeg er glad for at Regjeringen nå har økt opptaket ved Politihøgskolen, og at vi etter hvert vil kunne ta inn flere ansatte i politiet. Men da krever vi også at det blir økninger i budsjettene til politiet, slik at de får anledning til å ta inn flere ansatte, slik at de får anledning til å la politibetjenter som nærmer seg pensjonsalderen, få lov til å stå lenger i tjeneste, og slik at de får råd til å gi flere sivilt ansatte jobb innen politiet og dermed bidra til at vi frigjør etterforskningsressurser. Fremskrittspartiet ønsker å øke politibudsjettet med 300 mill.kr. Dette mener vi vil kunne være med og bidra til en økt innsats for politiet. Vi ønsker også å lage et eget investeringsbudsjett for politiet. Vi har et stort etterslep innen politiet når det gjelder moderne utstyr og biler bl.a. Vi ønsker også med det investeringsbudsjettet å satse på ikke-dødelige våpen. Vi ønsker et investeringsbudsjett de neste to årene på ca. 500 mill. kr. Vi tror ikke at dette er nok, men det er i hvert fall et godt steg på veien. Når det gjelder Oslo-politiet spesielt, står de overfor en del utfordringer som resten av landets politi ikke har. Oslo er hovedstad i landet når det gjelder statssetet, men det er også en narkohovedstad og et hovedsete for store deler av den organiserte og tunge kriminaliteten. Vi har også en befolkningstetthet i Oslo som gjør at en stor del av hverdagskriminaliteten vil ligge til dette området. Det betyr at Oslo-politiet alene vil ha bruk for mye større ressurser enn resten av landet. De har også et problem med bl.a. oppklaring av voldskriminalitet og voldtekter. Her må det en reell satsing til, og vi mener at Oslo-politiets budsjett må økes betraktelig. Det er beklagelig at man kan gå nedover landets hovedgate og se at det blir omsatt narkotika helt åpenlyst uten at noen løfter en finger for å gjøre noe med det. Det har vært skrytt mye av at soningskøen nå er blitt redusert. Det er positivt at vi får en reduksjon av soningskøen, men Fremskrittspartiet er skeptisk til en del av de metodene som brukes for å redusere køen, bl.a. prøveløslatelser, ekstraordinære rabatter, samfunnsstraff osv. Vi mener dette er å flytte problemene fra innsiden av murene til utsiden. Det er også uenighet når det gjelder måten å bruke samfunnsstraff på, og spesielt dette med hjemmesoning. Det forundrer meg lite grann at det er Arbeiderpartiet som foreslår hjemmesoning, noe som jeg kaller en soning der man får et sosialt klasseskille. For det sier seg selv at personer som Kjell Inge Røkke vil ha langt bedre soningsmuligheter og soningsforhold enn han som bor i en pappeske nede ved Akerselva. Vi har sett at det nå blir en økning og en satsing innen det forebyggende arbeidet. Det er utrolig positivt. En del av det forebyggende arbeidet foregår bl.a. i konfliktråd og forliksråd. Her skal det satses betydelige ressurser, for dette gir resultater. Men da forundrer det meg litt at forliksråd og konfliktråd, og også den jobben som meddommere gjør i rettssalene, ikke blir verdsatt på en ordentlig måte. Regjeringen foreslår faktisk å kutte i møtegodtgjørelsen til forliksrådene. De foreslår å kutte i møtegodtgjørelsen til meddommere i rettssaker. De sier at dette er en samfunnsplikt. Ja, det er en samfunnsplikt å være meddommer. Det er en samfunnsplikt å la seg velge til å sitte i forliksråd. Men har statsråden tenkt på de belastningene disse medlemmene har når de sitter i disse rådene, og ikke minst de som sitter som meddommere i rettssalen? De får høre tragiske historier om hendelsesforløp i alvorlige voldssaker, og de får se bilder som ikke akkurat er pene og egner seg for allmennheten. Denne belastningen må de ta med seg når de går hjem etter å ha vært i en rettssak, og da skal vi «verdsette» dem med å kutte den vesle møtegodtgjørelsen de har. Dette er under enhver verdighet. Så vil jeg til slutt få lov til, i likhet med en del andre representanter, å gi ros til Regjeringen. Som representant for Oppland fylke er jeg selvfølgelig glad for at Regjeringen og Storberget nå vil satse på Slidreøya i Vestre Slidre. Tusen takk!