Høyre står selvsagt fritt til å ønske at Statens lånekasse skal foreta sin rentefastsetting ut fra et annet og mer markedsbasert system. Men det er i tilfelle en sak som må vedtas av Stortinget, for det er Stortinget som har vedtatt at det skal gjøres på denne måten. Fordelen i et forbrukerperspektiv er jo at topp og bunn når det gjelder rentenivået i Lånekassen, jevnes ut – man får del i rentenedgangen, men den kommer litt senere. Det som er forskjellen mellom norske bankkunder og bankkunder i veldig mange andre land, er at langt færre kunder har fastrentelån. Det betyr at rentenivået i forhold til husholdningenes inntekter og utgifter er mye mer knyttet til svingningene i markedet. Det er derfor vi har tilbudt fastrentelån til kundene i Statens lånekasse. Man kan da jevne det litt mer ut. Det betyr at man får samme fordel, men bare litt annerledes fordelt. Ellers må jeg jo si at Statens lånekasse er en veldig viktig del av den norske utdanningspolitikken. Man får lån uten at risiko vurderes.


Jeg kan opplyse representanten Hagen om at jeg sover rimelig godt om natten – kanskje ikke de siste nettene, men det har helt andre grunner. Vi sier ikke at vi skal bure noen inne. Vi ønsker lukkede mottak fordi vi ønsker at de som kommer til Norge og ikke har identitetspapirer – de vi ikke aner hvem er – skal vi kunne ha kontroll over, i hvert fall til vi har klarlagt identiteten deres. Det går, ifølge personer i politiets utlendingsenhet, en del rundt i Norge som er tikkende bomber. Da bør vi også ta høyde for det. Representanten var inne på hva som skjer i mottak. Jeg vet veldig godt hva som skjer i mottak i dag. Jeg vet godt hvordan mottakene fungerer rundt omkring i dette landet i dag. Der det ikke er lukkede mottak, har de sikkert de samme utfordringene som en kan få i lukkede mottak. Det som er et faktum: I dag skjer det drap, og det skjer vold – både mot andre beboere og mot ansatte – ved asylmottakene. Men det tror jeg kan løses.


Jeg har fornøyelsen av å legge fram et representantforslag fra Torgeir Knag Fylkesnes, Audun Lysbakken og meg selv om at fiskekvotene skal forbli i lokalsamfunnet og sikre stabil råvaretilgang for næringslivet.


Jeg var i replikken til Marit Nybakk inne på hvordan Stortinget har blitt informert om Regjeringens planer om forlengelse av det norske Irak-bidraget utover januar 2004. Som sagt, SV mener at det i budsjettet burde vært redegjort for på en helt annen og mer presis måte at det lå inne en bevilgning til videreføring av Irak-bidraget i forhold til budsjettet for internasjonale styrker. Det holder altså ikke å peke på et spørsmål fra Senterpartiet i finanskomiteen. Mener statsråden at det er å konsultere Stortinget? Det står ikke noe om denne videreføringen i budsjettet. Det er interessant at finansieringen av Irak nå skjer over forsvarsbudsjettet, og ikke over bistandsbudsjettet. Men dette setter også Regjeringens argumentasjon for inneværende års finansiering i et litt merkelig lys. Vi har oppfattet at Regjeringen så det som naturlig at det ble bevilget over bistandsbudsjettets nødhjelpsbevilgning i år, fordi dette var et oppdrag av ren humanitær karakter. Dette har vi betvilt. Vi har også kritisert at nødhjelpsmidler ble brukt. Ligger det en innrømmelse fra Regjeringens side i dette? Nå er det høyst usikkert om Norge kan bidra f.eks. i Sudan, noe jeg antar vi vil komme tilbake til og diskutere etter utenriksministerens redegjørelse. (Presidenten klubber.) Men jeg vil spørre forsvarsministeren: Hvor mye av bevilgningene over kap. 1792 vil i 2004 gå til Irak-styrkene? Og hvordan ser forsvarsministeren på mulighetene (presidenten klubber igjen) for å kunne øke Norges bidrag til fredsoppdrag i Afrika innenfor denne bevilgningen?


Nei, jeg vet ikke hvor representanten Skjelstad tar det fra, det må jo være ut fra helt løse luften, at jeg har foreslått kvartstillinger og halvstillinger – på ingen måte! Vi har jo den største klima- og miljøsatsingen som noen har i noe budsjett, og det betyr at vi mener at kommunene selv trenger denne kompetansen, og at man selvfølgelig også må samarbeide med andre om dette. Det er riktig at det her kreves kompetanse som kommunene ikke har i dag. Men jeg vil også si at jeg satt i kommunestyret da disse miljørådgiverne kom inn i kommunene. Det var et stort løft, og det har vært et stort savn at den kompetansen har blitt fjernet sånn at vi liksom har rykket tilbake igjen mange hakk for at kommunene skal kunne ha denne kompetansen. Denne kompetansen må også ligge i hele teknisk sektor, den må ligge i ledelsen av kommunen, for hvis ikke klimaarbeidet blir en del av ledelsen også i kommunen, så kommer vi ikke til å nå de klimamålene eller klare de klimatilpasningene som vi er nødt til å få til.


Eg trur me skal gje sentrumspartia rett i at dei er litt flinkare i miljøpolitikken enn Arbeidarpartiet har vore når dei har vore i posisjon – eg kan faktisk gje litt skryt, men ikkje for mykje, for det treng dei ikkje! Det er litt irriterande, synest eg, å lesa i Dagsavisen at ein skyldar på Stortinget, at det er Stortingets ansvar at ein ikkje har ein offensiv miljøpolitikk. Det synest eg er rimeleg frekt. Eg må be Rise presisera om dette òg inkluderer SV, at SV òg har ansvar for at fleire enn Regjeringa ikkje får gjennomslag for sin miljøpolitikk. Eg synest det er litt feigt av Regjeringa å gå ut og skylda på Stortinget. Miljøpolitikken er ikkje noka kontantstøtte for Regjeringa. Det er ikkje ei sak ein står på for, det er ei sak ein salderer med. Det gjer ein i dette budsjettet òg – saman med Arbeidarpartiet denne gongen, førre gongen saman med Høgre og Framstegspartiet. Så her synest eg at ein bør vera litt rakrygga og seia at ein synest det er viktig å vera i posisjon og ikkje nødvendigvis å få gjennomslag for det ein meiner er viktig politisk. La meg illustrera med to eksempel at det ikkje berre er Stortingets ansvar. Når det gjeld PCB-oppryddinga, er det eit stortingsfleirtal som kritiserer Regjeringa for passivitet. Naturvernforbundet har illustrert at dette er eit kjempeproblem. Me veit at det bl.a. kan ha store konsekvensar for folks helse, og Regjeringa har altså ikkje noka særleg satsing for å rydda opp. Det er ein handlingsplan, men her treng ein meir pengar. Det andre eksemplet går på omstilling med omsyn til større energieffektivitet, som ein heller ikkje gjer. Så Regjeringa må ta ansvar for at den ikkje er offensiv når det gjeld miljøpolitikken, og det må Lars Rise svara for her.


Det som bekymrer meg, er at departementet åpenbart ikke er offensivt. Denne reformen er det Stortinget som har initiert og fått til, mot Barne- og familiedepartementets ønske. Jeg må si at dette er defensivt. 6 900 plasser er omtrent halvparten av det Stortinget har vedtatt, og det statsråden har forsikret Stortinget om, senest i budsjettet i fjor, skulle bygges. Det å følge nøye med er ganske utilstrekkelig. Jeg må si at jeg får en liten mistanke om at barne- og familieministeren og Regjeringen egentlig synes det er fint at utbyggingen ikke holder den takten den skal, fordi trinn 2 i innføringen av makstaksten forutsetter full dekning. Det var Regjeringens måte å underminere barnehageforliket på sist. Den prøvde å få inn denne formuleringen, og det lyktes den med, for å få et enstemmig storting. Hvis det virkelig er sånn at departementet ikke mener fullt alvor med utbyggingen, har vi et alvorlig problem, for det er altså et enstemmig storting som ønsker en utbygging. Min utfordring til barne- og familieministeren er: Det er altså ikke tilstrekkelig å følge nøye med. Skal vi nå målene om full dekning, må vi bygge mer enn 16 000 nye plasser framover, og det må vi klare innen utgangen av 2005. Det betyr at jeg håper at statsråden nå samarbeider med Stortinget for å lykkes med denne storstilte satsingen på barnehageutbygging.


La meg først få henstille til saksordføreren om å dokumentere påstanden om at ni av ti som går i metadonprogram, har sidemisbruk. Det positive forslaget fra stortingsrepresentant Bjarne Håkon Hanssen om en liberalisering av inntakskriteriene for medikamentell assistert rehabilitering har fått et heller magert behandlingsresultat i komiteen. Grunnen til dette kan imidlertid være at komiteen venter på rusmelding II, hvor bl.a. kriteriene for medikamentell behandling blir ett av temaene. Det vitner om historieløshet når flertallet i sin merknad påstår at den legemiddelassisterte rehabiliteringen av de narkomane i Norge har foregått i et høyt tempo. Faktum er at Norge har ligget minst ti år etter våre naboland og land for øvrig i Vest-Europa når det gjelder medikamentell assistert rehabilitering av narkomane. Vi kom først i gang i Norge med metadonbehandling i 1994, og da i et svært lite omfang, med kun 50 pasienter. I dag har vi under medikamentell behandling ca. 1 600 som går på metadon eller Subutex, mens behovet skulle tilsi et sted mellom 4 000 og 5 000. Nei, tempoet for slik behandling har ikke vært høyt – snarere tvert om. Det har vært lavt, og det har tatt veldig lang tid å komme dit vi er i dag. Det er etter min vurdering på ingen måte langt nok. Inntakskriteriene for opptak til medikamentell assistert behandling er fortsatt de samme som de var i utgangspunktet, dog med en viss nyansering om at man skal ha en helhetsvurdering av pasienten. Dette blir i svært få tilfeller gjort. Men det har faktisk ligget der hele tiden, og praksis viser at det er veldig få under 25 år som får behandling med metadon. Dette er stikk i strid med all medisinsk behandling og kunnskap, hvor man fortrinnsvis skal komme til behandling så raskt som mulig, uansett hvilken lidelse man måtte ha. Jeg vil allerede på dette tidspunkt gjøre klart at Fremskrittspartiet ønsker et enhetlig statlig ansvar for behandling og rehabilitering, statlig finansiert gjennom helseforetakene. Det som eventuelt kan ligge igjen i kommunene, er det forebyggende arbeid, omsorgsinstitusjoner og ettervern. Ved statlig eneansvar gjennom foretakene bør de regionale metadonteamene avvikles, og medisineringen av pasientene må overlates til den enkelte fastlege, slik ordningen nå engang er i landet.


Å diskutere framtid er krevende, ikke minst når det er en lang framtid, som i dette tilfellet. Det er lett å bomme, og det er lett å komme med framtidsperspektiver som i ettertid vil vise seg dumme. Men samtidig er det både useriøst og faktisk i og for seg uunngåelig ikke i nåtid å forberede seg på framtid. Mitt og SVs utgangspunkt er for det første at vi, som heldigvis veldig mange andre, har en forelskelse – eller tiltro er vel et bedre parlamentarisk uttrykk – til den norske og nordiske samfunnsmodellen, som det rød-grønne flertallet her i dag beskriver som en tredelt modell: en økonomisk modell, en velferdsmodell og en arbeidslivsmodell. For SV og den rød-grønne regjeringa er ikke dette en hemsko og nærmest et problem for Norge framover. Tvert imot, dette har vært, er og vil bli et av våre viktigste virkemidler for videre god samfunnsutvikling. Den norske samfunnsmodellen er mer en viktig del av svaret enn en del av problemet, slik store deler av opposisjonen beskriver den som. Jeg syns både meldinga og ikke minst det rød-grønne flertallets merknader i innstillinga beskriver dette på en veldig god måte. Det er god lesning, og da ikke minst denne balansen, dette samspillet som representanten Knut Storberget så godt presenterte i sitt innlegg, mellom å skape for å dele og å dele for å skape. Et utgangspunkt nummer to er at det er viktig å se på forholdet mellom privat forbruk og fellesforbruket når vi arbeider med framtidsperspektiver. Begge forbrukstypene er politiske i den forstand at de i stor grad er politisk bestemt. Dette blir trukket fram i meldinga, og det blir trukket fram i innstillinga, men det er en problematikk som jeg syns vi i enda større grad bør fokusere på. Representanten Geir-Ketil Hansen har i sine innlegg poengtert dette på en veldig god måte. Det tredje og siste utgangspunktet er bærekraftig utvikling, og meldinga, som innstillinga, slår enstemmig fast – og det er prisverdig: «Dagens forbruks- og produksjonsmønstre er samlet sett ikke bærekraftige.» Men dessverre: Resten av meldinga og innstillinga blir i veldig stor grad knyttet til klimautslippsproblematikk. Det er viktig nok, men det jeg virkelig savner her, er fokusering på den store ressursutfordringa. Jeg har vanskelig for å tro at det ressursforbruket som vår samfunnsmodell nærmest tar for gitt, er et ressursforbruk vi kan ha i 2050 og som verden for øvrig kan basere seg på. Så sjøl om en her legger til grunn et svært optimistisk ressurssyn, er nok dette det svakeste med meldinga. Så må også jeg si til slutt at det til dels morer meg, sjøl om det burde skremme meg, hvor grunnleggende handlingsregeluenige Fremskrittspartiet og Høyre er, og at Fremskrittspartiet nærmest gnir det inn i innstillinga.


Her ligger det jo egentlig ubegrensede muligheter til å tenke nytt og annerledes når det gjelder hvordan en kan bidra til å øke interessen for et samarbeid mellom Norge og Russland. Det er klart at Finnmark, og for så vidt Troms, har et bedre utgangspunkt enn de fleste andre fylker. Nå skal vi ha en melding om ungdomsskolen. For mange elever i Finnmark og Troms kan kanskje interessen for utviklingen i Russland være en del av det vi tenker på når vi ser for oss hvordan vi skal gjøre ungdomsskolen mer relevant og mer motiverende. Så la oss ta med oss det i de sakene vi nå diskuterer på utdanningsområdet, for jeg er helt sikker på at veldig mange elever vil kunne utvikle interessen for videre samarbeid med Russland og nysgjerrighet for det russiske samfunnet hvis vi la litt mer til rette for det, særlig der man har lett kontakt med russere og Russland.


Det er godt å høre at departementet og statsråden nå tar disse spørsmålene alvorlig. Det har nemlig vært en tendens til – og noen bruker sterkere ord enn det også – at forhandlinger om kontrakter føres mens f.eks. fartøyer er i sjøen på vei mot mulige oppdrag, og det er jo et dårlig utgangspunkt for forhandlinger. For å inspirere til villighet hos personell kan naturligvis flere ting gjøres, og statsråden har her antydet at det er ting som er på gang. Kan statsråden f.eks. tenke seg et system hvor villighet til kontrakt bør karrieremessig honoreres?


Man skal styrke kulturminnepolitikken, ble det sagt. Det er jeg selvfølgelig helt enig i – det er hele komiteen. Hvis man tar utgangspunkt i de høringene som vi hadde, ville vel nærmest samtlige gjøre det, og samtlige ville styrke den gjennom skatte- og avgiftsfritak når det gjelder fredede bygninger i privat eie, som omfatter ca. 60 pst. Da er spørsmålet: Hvorfor vil ikke Arbeiderpartiet lytte til de råd de får, slik at man får et bredt vern? Jeg må si at jeg er skuffet over Arbeiderpartiet, som slår seg i lag med regjeringspartiene når det gjelder fartøyvern. Vi har dårlig erfaring med regjeringspartiene og fartøyvern. I budsjettframlegget gjør de nærmest hva de kan for å saldere den posten – heldigvis fikk vi styrket den. Jeg lurer på hvorfor Arbeiderpartiet slår seg i lag med regjeringspartiene for å radere ut fartøyvernet i Norge.


Takk for svaret. Det er riktig at få, om noen, har klaget til ESA før når det gjelder bompenger. Men grunnen til at det nå foreligger seks klager, og er varslet flere, er at omfanget av bompengebruken har økt dramatisk i Norge, og faktisk spesielt under denne regjeringen. Det er også slik at ingen av disse bompengefinansierte prosjektene har vært lagt frem til folkeavstemning, slik at det er en direkte kanal fra innbyggerinitiativ som klagerne bruker. Jeg går ut fra at statsråden også er åpen for at innbyggerne kan bruke den type kanaler. Men oppfølgingsspørsmålet er: Dersom klagerne og innbyggerne får rett, vil da staten bidra mer til de prosjektene som ikke får lov til å bruke forhåndsinnkreving, og som ikke får lov til å kreve betaling fra trafikanter som ikke bruker prosjektet man blir pålagt å betale for?


Allerede i revidert nasjonalbudsjett for 2007 gjør vi endringer i den økonomiske politikken på bakgrunn av det som nå er situasjonen. Det er derfor vi har lagt oss på 3,8 pst. istedenfor 4 pst., som lå til grunn for 2007. Det er først og fremst fordi 2006 var et bedre år enn det vi trodde, og fordi vi selvfølgelig følger denne utviklingen veldig nøye, som Lars Sponheim er inne på. Vi deler synspunktene til Norges Bank i forhold til kapasitetsutnyttelse. Men det som har overrasket oss gjennom mange runder under denne høykonjunkturen, er at kapasitetsgrensen har gått lenger ut enn vi i utgangspunktet skulle tro. Det betyr at vi er mye mer integrert i en internasjonal økonomi og et internasjonalt arbeidsmarked enn det vi trodde fra før, og at vi har klart å få ledig kapasitet inn. Vi vet at den grensen går et eller annet sted, men vi er ikke helt sikre på hvor den er. Det er den balansegangen vi må gå, for dette er ikke et område for gambling, men et område for å klare å finne ut hvordan vi kan lande mykt og holde lav arbeidsløshet så lenge som mulig.


Det må ikke være sånn at man må være utdannet jurist for å forstå noe når vi behandler sakene her. Jeg trenger egentlig bare et svar på om barn under 16 år vil bli løftet fra 40 til 60 G under behandlingen fra departementet og i lovforslag som senere kommer til Stortinget. Det trenger jeg svar på. Representanten fra Arbeiderpartiet var borte i dette med forsvarlig behandling. Ja, helt enig, men så ble det i samme setning sagt at dette er forslag som har ligget i departementet hele tiden – som har ligget der til vurdering – og da er det jo ikke noe nytt. Det er mye nyere for oss som ikke har den tilgangen på informasjon og den muligheten til å kunne få innblikk i hva som skjer i departementsform, som posisjonspartiene har. At det skal være uforsvarlig behandling, blir da feil.


Det var et svar fullt av formaliteter, men der de prinsipielle avklaringene mangler, og det var nettopp gode prinsipielle avklaringer vi trodde vi skulle få med en flertallsregjering. Det skjer da ikke. Statsråd Bjørnøy har allerede varslet at det vil stilles krav om CO2-rensing for gasskraftverket på Tjeldbergodden. Det er jo hyggelig at Regjeringen har visjoner, men problemet i dette området er at hvis en skal ha så firkantede visjoner at man kun skal bygge gasskraftverk med CO2-rensing, vet vi at da vil det ikke bygges gasskraftverk i Møre og Romsdal på en del år ennå. Tatt i betraktning den kraftsituasjonen en står i, er det ganske tragisk for regionen. Da er det også betenkelig at en har strengere rammevilkår i Norge enn i EU for nettopp gasskraftverk, tatt i betraktning Arbeiderpartiets tidligere standpunkt i sånne saker. Tror Regjeringen at det blir bygd gasskraftverk raskere eller senere hvis en stiller dette kravet om CO2-håndtering, i forhold til ikke å ha krav om CO2-håndtering?


Jeg har dette spørsmålet til barne- og familieministeren: «Flere kommuner utviser nå stor kreativitet for å få plass til flere barn i barnehager. I Bergen foreslås det å dekke behovet gjennom å ta inn flere barn i avdelingene. Det antydes fem ekstra barn i småbarnsavdelingene og seks i avdelinger for større barn. Er statsråden enig i at slike tiltak vil underminere målet om bedre kvalitet i barnehagene, og hvilke initiativ vil statsråden ta for å styrke kvalitet og pedagogisk innhold i barnehagene?»


Først vil jeg gjerne berømme representanten Hanekamhaug, for jeg hadde forventet at Fremskrittspartiet kom fra motsatt side i leksedebatten. Slik har jeg ofte oppfattet Fremskrittspartiet før, at dette med krav til lekser var beviset på at vi hadde en skikkelig kunnskapsskole. Så jeg synes dette er med på at vi kan få en mer opplyst, kunnskapsrik debatt om lekser. Den honnøren vil jeg gjerne gi representanten. Så til hvordan vi organiserer dette: Det er riktig at en del skoler planlegger å knytte det til SFO, men det er et tilbud til alle barn, også dem som ikke vanligvis går i SFO – så det skal nå bredere enn det. At det knyttes til SFO, kan ikke ekskludere barn som ikke går i SFO. Vi vet at det er veldig viktig, f.eks. med tanke på barn med minoritetsbakgrunn, som kanskje vil være noen av dem som trenger dette mest. Vi har en ganske krevende balansegang å gå når vi skal introdusere dette, fordi vi vet at leksehjelp som blir målrettet ut fra dem som vi vet strever litt på skolen, blir en leksehjelp som ikke fungerer. Men en leksehjelp som først og fremst appellerer til dem som er flinke på skolen fra før, er også en leksehjelp som ikke fungerer. Vi jobber nå med hvordan vi skal finne kvaliteten i dette, slik at en når målsettingen. Men utgangspunktet er en lærer som gir gode lekser.


Jeg må si at jeg blir noe forundret over svaret fra statsråden. Jeg hadde forventet å få et ja- eller nei-svar på et enkelt spørsmål. Det er mildt sagt provoserende når man sier at mor ikke skal føle ansvar for å være hjemme, eller for den saks skyld far. Hvis man reiser rundt og møter disse barna og disse foreldrene, er det et sterkt ønske om å få lov til å være hjemme sammen med sine barn i slutten av deres levetid. Det er det vi snakker om: i slutten av deres levetid. Det er mor og far selv som har et brennende ønske om å få lov til å være sammen med sine håpefulle i en sånn situasjon, samtidig som man kan kombinere det med arbeid. Hvis vi skal vente på Kaasa-utvalget, snakker vi om to år. Da er det gått snart fem år siden regjeringen begynte med arbeidet. Da er det to alternativer: Enten må foreldrene ut av arbeidslivet og være hjemme uten lønn, eller så må man sette barnet på institusjon. Mener virkelig statsråden at de to alternativene bærer mer preg av et velferdssamfunn enn at foreldrene får mulighet til å være hjemme?


Først har jeg lyst til å berømme representanten Høglund i debatten, for jeg synes at han framstår langt mer nyansert enn det Høyres egen talsperson faktisk gjør, og stiller mange spørsmål om hva som faktisk virker, i forhold til å bygge fred og et sivilt legitimt styre i Irak framover. Det er det grunn til å ha. Det er jo noe av problemet. Det er helt opplagt at man trenger både irakiske politistyrker og irakiske militære som har legitimitet i befolkningen. En hovedproblemstilling er: Vil de få det, når alle ser at de så langt kriger side om side med amerikanske soldater, som oppfattes som en okkupasjonsmakt? Og vil de få det under opplæring fra NATO, der USA også deltar sterkt sammen med andre NATO-land? Det er det grunn til å sette store spørsmålstegn ved. Derfor tror jeg at den diskusjonen som dreier seg om å få inn sikkerhetsstyrker fra ulike muslimske land, er en diskusjon som bør gå videre. Kan man tenke seg at det er andre som kan lære opp irakiske soldater? Det tror jeg er viktig å diskutere.


Dobbeltkommunikasjon har i svært stor grad preget den rød-grønne regjeringens utenrikspolitikk siden den overtok for to og et halvt år siden. Med et SV i regjering som har programfestet at vår viktigste allierte, USA, er den største trusselen mot verdensfreden, har man åpenbart et stort problem med å opptre samlet. Kort tid etter regjeringsskiftet så vi stortingsrepresentanter fra SV demonstrere mot sin egen regjering på plenen foran Stortinget. Vi så det igjen nylig da et enstemmig storting godkjente vår tilstedeværelse i Afghanistan, samtidig som representanter for SV kommuniserte sterk motstand i pressen. Vi ser også intern uenighet komme til overflaten i rakettskjoldsaken. Dette er noen av eksemplene som utenriksministeren etterlyste i vår forrige ordveksling. Er utenriksministeren komfortabel med en slik uoversiktlig situasjon? Og: Tror utenriksministeren at denne dobbeltkommunikasjonen styrker vår anseelse og vår innflytelse i forsvarsalliansen NATO eller andre internasjonale fora? Til slutt: Oppfattet jeg utenriksministeren riktig når han nå gir opposisjonen i Stortinget skylden for SVs forvirring i utenrikspolitikken?


Utover det som er kommentert fra andre her, har jeg bare én kommentar til representanten Hagens innlegg. Jeg er veldig glad for at han allerede nå fastslår at vi kommer til å vinne valget, når han fastslår at det er statsråd Hanssen som skal åpne bygget primo 2010. Jeg er også veldig glad for at han fastslår at vi fremdeles har en statsminister som heter Jens Stoltenberg, som da åpenbart ikke skal inviteres til det samme bygget i 2010. Jeg er glad for at Hagen går inn i valgkampen med det utgangspunktet, og håper at han får rett!


På årets statsbudsjett er det øremerket 2,7 mrd. kr til regional- og distriktspolitikk. Holder vi kompensasjonsmidlene for differensiert arbeidsgiveravgift utenom, er bevilgningen på vel 2 mrd. kr. Dette er penger som skal gå til bedriftsetablering, lokalt entreprenørskap, kvinnesatsing, ungdomssatsing og bosetting i distriktene. Det er de aller viktigste virkemidlene vi har i distrikts- og regionalpolitikken – øremerkede og målrettede penger. Høyre og Fremskrittspartiet foreslår i sine alternative budsjettforslag å kutte disse midlene i sin helhet for å finansiere skattelettelse i størrelsesordenen 12 mrd. kr. Det er distriktene som taper aller mest. Nord-Norge taper hele 588 mill. kr, trøndelagsfylkene 193 mill. kr, Vestlandet 342 mill. og innlandsfylkene 156 mill. Når så Høyre i tillegg foreslår å kutte 200 mill. kr frå den nasjonale satsingen på innovasjon, redusere overføringene til landbruket med 1,7 mrd. kr, halvere distriktsstøtten til Posten, framstår høyrepartienes alternative statsbudsjett som totalt blottet for regional- og distriktsprofil – direkte distriktsfiendtlig. For Nord-Norges del vil Høyre øremerke 200 mill. kr til utvikling av petroleumskompetanse i leverandørindustrien. Alt skal styres mot oljesektoren – mot åpning av Lofoten, Vesterålen og Senja. Så snur partiene ryggen til det øvrige næringsliv. Gode eksempler på hva disse midlene har bidratt til i Nord-Norge, er RECs industrietablering i Glomfjord og Narvik – 600–700 arbeidsplasser i solindustrien. Utviklingen av Høgskolen i Bodø til Universitetet i Nordland er også et eksempel – en nordnorsk suksesshistorie. Den tunge satsingen som nå gjøres i Nord-Norge på reiseliv, med destinasjonsselskaper i Nordland, Troms og Finnmark og en felles nordnorsk reiselivsmarkedsføring, vil i sin helhet måtte avvikles dersom disse partienes budsjettforslag hadde blitt vedtatt. Legger vi til grunn landsdelenes andel av skatteinngangen, vil 34 pst. av den skattelettelsen som foreslås her, tilfalle Oslo og Akershus, mens f.eks. 6 pst. tilfaller Nord-Norge. Jeg vet ikke hvor partienes distriktsrepresentanter har vært når disse forslagene er behandlet. Enten har de ikke skjønt hva de har vært med på, eller så har de sovet svært tungt i timen.


Som representanten Hagen sier, tar meldingen opp en del sentrale problemstillinger og setter søkelyset på en del utfordringer vi har i innvandrings- og integreringspolitikken i Norge. Hagen nevnte også en del positive ting ved meldingen. I meldingen er det ramset opp en del tiltak som regjeringen vil sette i gang, bl.a. tvungen retur. Der står det: «Regjeringen vil styrke arbeidet med nye returavtaler.» Er representanten Hagen fornøyd med at vi nå skal styrke arbeidet med nye returavtaler? Og er han fornøyd med de returavtalene som vi har inngått, f.eks. med Somalia?


De regionale forskningsfondene får jeg komme tilbake til. Statsråden snakket om klima- og energiforskning. Det starter med realfagene. Det starter for så vidt allerede i barneskolen, i ungdomsskolen og i videregående skole. Dagens offentliggjøring av TIMSS-undersøkelsen viser at kunnskapene til de elevene på videregående som blir studenter, er fallende – en trend som har vart i noen år. Vi vet at realfagene har stort behov for infrastruktur, og at det vil være viktig for å møte både energi- og klimautfordringen – også med tanke på hva vi skal leve av i framtiden. Da er spørsmålet: Vil statsråden vurdere å øke finansieringen til realfagene for nettopp å møte de store samfunnsutfordringene som statsråden selv peker på? Det er slik i dag at realfagene kommer veldig dårlig ut, f.eks. i forhold til kliniske fag som medisin og farmasi.


Høyre er i innstillingen med på et flertallsvedtak som jeg finner oppsiktsvekkende, nemlig innføring av refusjonstak fra folketrygden for allmennleger. Begrunnelsen for vedtaket synes å være sterkt vikarierende. Dette understrekes særlig ved at det antas at dette taket vil gi en innsparing for folketrygden på hele 200 mill. kr. Jeg finner vedtaket både som en mistenkeliggjøring av legevirksomheten og som praktisk ugjennomførbart. Forutsetter man en innsparing på 200 mill. kr, vil det være svært mange allmennleger som oppnår taket tidlig i driftsåret. Og hvilken situasjon kommer da pasienten i, særlig hvis vi skulle ha en fastlegeordning på plass? Det forundrer meg virkelig at Høyre støtter dette forslaget, og jeg tillater meg å spørre representanten Annelise Høegh: Hva er grunnen til denne støtten? Kan det være at skulle vi få en ordning som dette, vil det praktisk talt umuliggjøre innføring av fastlegeordningen, og den vet jeg at Høyre er imot. Hvis det er hensikten, kan jo den hellige middelet.


Vi har et helsevesen som er under stadig omstilling, og sånn må det være. Det er samfunnsmessige behov som styrer det. Det er faglige endringer, teknologiske endringer, endringer i folks behov. Det gjør det særlig viktig at vi som folkevalgte lærer av de omstillingsprosessene vi har, både dem som går bra, og dem som ikke går fullt så bra. Jeg mener det er mange gode argumenter for å gjennomføre en sånn ekstern ekspertvurdering som forslagsstillerne her ber om. Vi trenger å lære av de feilene som er gjort, kanskje også av det som har vært bra i hovedstadsprosessen, og ikke minst trenger vi å stille oss det som er et grunnleggende spørsmål i utviklingen av spesialisthelsetjenesten i Norge: Trenger vi stadig større enheter, sånn som tidens melodi har vært en stund nå? Hva skal i så fall til for å få det til å lykkes? Er det lurt? Kanskje skal vi tenke helt annerledes. Når jeg snakker med og møter folk som jobber ved OUS, pasienter og andre som har erfaringer med sykehuset de siste årene, er det en del beskrivelser som går igjen. Én ting er en struktur som har blitt så stor at det er vanskeligere å lede. Det har vi bl.a. sett har gitt resultater ved flere anledninger i form av oppsigelser fra ledere som føler at kommandolinjene blir for lange, at man kjenner hverandre for dårlig, og at det er for vanskelig å få fram beslutninger og meldinger både oppover og nedover i beslutningshierarkiet. En annen utfordring er fagmiljøer. Vi skaper større enheter fordi det er et mål med større, bedre og mer stabile fagmiljøer. Men spørsmålet er om det noen ganger kan bli for stort. En lege beskrev for meg en hverdag ved OUS, der man på operasjonssalen hver dag møter nye ansikter som man ikke har jobbet sammen med før. Det er ingen heldig utvikling og fører ikke til bedre fagmiljøer. En annen bekymring jeg har knyttet til hovedstadsprosessen, er koblet til veien videre. Høsten 2015 er det varslet en sykehusplan. Vi vet foreløpig lite om hva den planen skal innebære, men en del signaler fra helseministeren tyder på at det kan bli en langt mindre konkret plan enn det mange av oss har håpet på. Men også inn i det arbeidet måtte det jo gi mening å få noe annet enn interne vurderinger av Osloprosessen. Vi ønsker en ekstern ekspertvurdering, ikke for å henge ut noen, men for å lære og for å gi oss mer informasjon, få flere erfaringer inn i arbeidet med den norske sykehusstrukturen. Det gjør også inntrykk på meg at Legeforeningen og tillitsvalgte ved OUS ber om det, og sier at de ikke har tilstrekkelig tillit til de prosessene som er satt i gang, eller gjennomført, for å samle erfaring. Jeg synes det er noe oppsiktsvekkende å se avstanden mellom det Høyre og Fremskrittspartiet sier i dag, og det de sa da de var i opposisjon. I 2012 var det godt kjent at det ble satt i gang prosjekter som f.eks. følgeforskningen, som SINTEF har hatt ansvaret for. Likevel krevde Høyre og Fremskrittspartiet altså eksterne vurderinger. I dag sier man – nettopp med henvisning til det man visste den gang – at man ikke trenger det samme. Så la jeg merke til at representanten Kjønaas Kjos avla SV og Senterpartiet en visitt, og da vil jeg si: For det første har aldri de tidligere regjeringspartiene benektet at det har vært problemer ved OUS. For det andre er det jo slik at noen ganger kommer det som har vært ulike syn i en regjeringskoalisjon, til syne når man ikke lenger sitter i den regjeringen. Det at man iblant ikke får det akkurat slik som man vil, er noe som kanskje ikke burde forbause Fremskrittspartiet og Høyre så mye – det er en øvelse de partiene nå går igjennom daglig – og derfor synes jeg harselasen med den forrige regjeringskoalisjonen treffer litt dårlig. Det er langt mer oppsiktsvekkende at Høyre og Fremskrittspartiet nå er helt uenig med seg selv i den utgaven som forelå for få måneder siden! Og det er verdt å minne om at begge partiene har ment dette og nå har flertall for å gjøre noe med det. Det er tydelig at gjennomføringskraften til regjeringspartiene er særlig sterk når det gjelder å ombestemme seg, og det legger vi merke til.


Først vil jeg takke for debatten. Dessverre ser vi at resultatet av debatten er at de andre partiene ikke har endret sitt standpunkt. Det viser at når hovedargumentet mot Fremskrittspartiets forslag alltid har vært menneskerettighetene, og når nå dommen er tydelig på at bruk av forbud ikke er i strid med menneskerettighetene, vil man komme med ande argumenter. Så spurte representanten Eirik Sivertsen meg fra talerstolen om jeg var skuffet over at det var han som møtte, og ikke Gahr Støre. Det må jeg bare være tydelig på at jeg ikke var. Tvert imot syntes jeg faktisk det var bra at det var representanten Eirik Sivertsen og ikke Arbeiderpartiets partileder Jonas Gahr Støre som møtte, for nå fikk vi i hvert fall et klart og tydelig svar. Og det svaret vi fikk, var at Arbeiderpartiet ikke støtter Fremskrittspartiet. Men jeg må jo si det er litt underlig, all den tid det har vært nevnt i debatten av Arbeiderpartiets integreringsutvalg. De fattet også følgende vedtak på landsmøtet til Arbeiderpartiet: «Heldekkende plagg fungerer i praksis som diskriminering av kvinner». Jeg vil anta det er uparlamentarisk, og derfor skal jeg ikke hevde at Arbeiderpartiet er for diskriminering, men allikevel synes jeg det er underlig at man i det ene øyeblikket kan vedta at noe er diskriminering av kvinner og sterkt kvinneundertrykkende, men i neste omgang ønsker man ikke å gjøre noe med det. Men jeg vil anta at om noen år vil Arbeiderpartiet støtte oss. Så vil jeg kort innom representanten Jenny Klinges innlegg, der hun begrunnet det prinsipielt ved å avvise et eventuelt forslag. Men hvis problemet øker, hvis det er flere som bruker burka, niqab og andre heldekkende plagg, da vil Senterpartiet revurdere sitt syn. Det er veldig spesielt at man skal være veldig prinsipiell hvis det gjelder mange, men hvis det gjelder få, skal man ikke bry seg om det. Så var det representanten Kirsti Bergstø, som jeg synes hadde en meget spesiell innledning på sitt innlegg der hun tilbakeviste at våre verdier er under press. Er det noe som er tydelig, er det jo at flere av de grunnleggende verdiene samfunnet vårt er bygget på, i høyeste grad er under press. Representanten Bergstø stilte også spørsmål om Fremskrittspartiets engasjement for innvandrerkvinner, og lurte på hvorfor det kun er innvandrerkvinner vi har engasjement for. Det er for det første feil, men da kan jeg jo stille spørsmålet tilbake. Jeg synes det er rart at Sosialistisk Venstrepartis engasjement for likestilling og kvinnerettigheter kun skal begrense seg til etnisk norske kvinner. Jeg tror at vi hadde hatt en helt annen debatt hvis dette ikke hadde vært snakk om innvandrere, hvis dette ikke hadde vært snakk om burka eller niqab. Hadde det vært snakk om finlandshette i det offentlige rom, er jeg rimelig trygg på at Fremskrittspartiet hadde hatt bred støtte i denne salen.


Det er riktig at Fremskrittspartiet har bestemt seg for å stemme imot dette bevilgningsforslaget. Som det står i innstillingen, har det sin bakgrunn i at vi egentlig ikke ser noen hensikt i å understøtte økonomisk et så stort land som Russland – et land som har så store og naturlige forutsetninger for å klare sin økonomi selv. Det er et gammelt ordtak som heter at nød lærer naken kvinne å spinne. Russerne selv har i veldig liten grad villet bidra til å få orden på atomavfall og atomsikkerhet. De har gjentagne ganger lagt byråkratiske hindringer i veien for norsk bistand på dette området. De har unnlatt å godkjenne internasjonale traktater, som nettopp tar sikte på å avhjelpe disse tingene. De bygger fremdeles kostbare krigsfartøy og skip. De har ikke fått orden på systemet når det gjelder innkreving av skatter og avgifter. Inntektsfordelingen er vanvittig skjev, den er faktisk verre enn under kommuniststyret. Rike russere sløser med penger og investerer enorme beløp i europeiske banker. Det er da ingen grunn til at Norge skal gi økonomisk bistand til et land som ikke legger to pinner i kors for å løse disse problemene. Det innebærer jo først og fremst at russerne fratas den siste rest av ansvarsfølelse ved at vestlige land nå har pøst inn nesten ubegrensede midler – at det på en måte er disse landene som har ansvaret for dette, og så kan russerne bruke de små midlene de for øvrig har, til mer prestisjebetonte formål. Så jeg synes det er norsk naivitet som ligger bak forslaget om å øke denne bevilgningen.


Eg må først seie at livet har lært meg at når ein er frå eit 4–5 pst.-parti, skal ein vere uhyre forsiktig med å grunngje ting med at alle andre har gjort det, og nok har skjønt poenget – men ok, lat no det liggje. Eg skal ta opp den meir prinsipielle sida av det representanten Rotevatn sa i sitt innlegg, og det eg kunne tenkje meg å spørje han om, gjeld doping. Så vidt eg veit, iallfall ifølgje Idrettsforbundet, er det altså sånn at alle større idrettsarrangement som seriøse arrangørar står for i Noreg, skal ha ratifisert WADA-koden – altså forbundet skal det. Det skal vere innanfor ramma av deira regelverk, elles vert det ikkje noko sykkel-VM eller ungdoms-OL eller kva det skulle vere. Er representanten Rotevatn einig i at det òg bør gjelde dersom vi får profesjonelle boksekampar på eit visst nivå i Noreg?


Berre for å ta eit eksempel på bokføringa: Høgre brukar jo pengar som er bundne i jordbruksforhandlingane. Er det riktig budsjettpraksis?


Bergensprogrammet beskriver en slags musikalsk samstemmighet i rekkefølgen av de prosjektene som inngår her. Det er nesten slik at man skulle ha dirigert og sagt én, to, tre, så skal byggestart på bybanen og Ringveg vest skje helt parallelt. Og jeg regner med at statsråden på samme dag skal sette spaden i jorda for begge prosjektene, for å understreke denne musikalske samtidigheten. Min bekymring er at dette blir litt falsk musikk. Hva vil skje med målsettingene i Bergensprogrammet om å dempe trafikkveksten, om å redusere luftforurensingen og om å øke kollektivandelene, hvis det er slik at det skjærer seg med dirigeringen, og at Ringveg vest ligger der opptil flere år før vi har fått på plass en bybane? Jeg vil gjerne høre om samferdselsstatsråden har vurdert vedtak om rekkefølge, slik at vi kunne vært sikre på at det ikke ble noen stor veiinvestering som forbedret kapasiteten på vei før kollektivalternativet lå på plass. Jeg beklager at regjeringsfraksjonen her i Stortinget ikke kunne stå bak en slik bestemmelse om rekkefølge, men for Bergen og for miljøet, og ikke minst for å bedre luften og for å bedre kollektivtransporten, hadde det vært en mer musikalsk tilnærming enn den litt poetiske samtidighet som ligger i programmet slik det er i dag.


Det er helt riktig at vi har en utfordring med å løfte den tekniske tilstanden på bygninger for statlige universiteter og høyskoler. Institusjonene har også behov for funksjonelle og tilpasningsdyktige lokaler som er bedre tilpasset dagens og framtidens undervisning og forskning. De åtte selvforvaltende universitetene og vitenskapelige høyskolene forvalter en betydelig og sammensatt bygningsmasse. Disse institusjonene har en høy andel eldre og verneverdige bygninger. Eldre vernet bygningsmasse er krevende å oppgradere til funksjonelle og tidsriktige arealer som svarer til dagens byggtekniske krav, undervisnings- og læringsformer og utvikling i forskningsbehov. Regjeringen har satt i verk tiltak for å bedre tilstanden gjennom større rehabiliteringsprosjekter, og jeg vil følge opp Riksrevisjonens rapport med tiltak på styringssiden. I tillegg vil jeg framheve innsatsen ved institusjonene, som har økt betydelig de senere årene. Regjeringen har satt i gang flere rehabiliteringsprosjekter som bidrar til å bedre tilstanden for sektoren, og flere prosjekter venter på realisering. Rehabilitering av sentrumsbygningene i Karl Johans gate for Universitetet i Oslo er under arbeid, og er et eksempel på omfattende oppgradering og vedlikehold som blir løst som et eget byggeprosjekt. Senest i statsbudsjettet 2013 er det også vedtatt rehabilitering av Urbygningen ved Universitet for miljø- og biovitenskap, og jeg har som kjent store ambisjoner for utbygging av universitetsanlegget på Ås. Selvforvaltende institusjoner har økt innsatsen på oppgradering og vedlikehold av bygninger betydelig de senere årene. Jeg vil trekke fram Universitetet i Oslo, som har en krevende bygningsmasse å holde i hevd. Universitetet har de siste årene selv gjennomført omfattende rehabiliteringsarbeider av bygning for Preklinisk odontologi, PO-bygget, på Blindern og av Tøyen hovedgård. Tilsvarende eksempler har vi fra andre selvforvaltende universiteter. Rehabiliteringsarbeidene er finansiert innenfor de eksisterende budsjettrammene. I oppfølgingen av Riksrevisjonens rapport vil jeg videre legge større vekt på at institusjonene har gode styringsdata, behovsvurderinger og langsiktige vedlikeholdsplaner. Samlet vil dette gi et godt grunnlag for en forbedret eiendomsforvaltning. Disse tiltakene er imidlertid ikke tilstrekkelige for å løse vedlikeholdsetterslepet. De selvforvaltende institusjonene har ikke nok midler til å håndtere alle vedlikeholdsarbeider innenfor eksisterende budsjettrammer. Dersom institusjonene skal bruke mer av budsjettet til vedlikehold og oppgradering, vil det gå på bekostning av kjerneaktivitetene utdanning, forskning og formidling. I årene som kommer, må det derfor arbeides målrettet for å øke bevilgningene til dette formålet for å sikre verdibevarende vedlikehold og nødvendig oppgradering av bygningene. Jeg er veldig opptatt av å prioritere et slikt viktig arbeid, og det må gjøres i forbindelse med budsjettene i de kommende år.


Jeg skulle selvfølgelig gjerne her og nå ha lagt fram en tiltakspakke for Stortinget med alle dens enkeltheter og detaljer – men den kommer den 26. januar. Vi har varslet den datoen fordi vi fremdeles jobber med hva som skal være innholdet i pakken. Den skal bidra til å bekjempe arbeidsløsheten, for det er en veldig stor bekymring at folk nå går ledig – det er ressurssløsing med den viktigste ressursen vi har, nemlig folk. Tiltak som har betydning for miljø og klima, er veldig viktig i den sammenhengen. Så jeg håper at denne pakken blir så grønn som overhodet mulig. Det er mange uløste oppgaver, f.eks. innen energieffektivisering, som vil bety fornuftige arbeidsplasser samtidig som det peker framover mot lavere utslipp.


Realiteten er at hvis man mener dette er en riktig sak, kunne man ha vedtatt dette i dag og så kommet med et forslag i tillegg. Det velger man ikke å gjøre. Derfor kommer spørsmålet om man egentlig har tenkt å gjøre noe med dette feltet i det hele tatt. Jeg vil utfordre statsråden igjen. Jeg står her med avtalen mellom regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti. Jeg har gått gjennom den gang på gang. Det finnes ikke ett punkt i den avtalen som man kan vise til som går inn på dette spesifikke feltet vi nå snakker om, og som sier noe om at man skal styrke rettighetene til personer som får mulighet til å bosette seg i kommunene, men som ikke har rett eller plikt til norskopplæring eller introduksjonsprogram. Kan statsråden vise hvilket punkt i samarbeidsavtalen regjeringen og regjeringspartiene viser til?


Jeg har vel hatt noen dueller med statsministeren hvor han også har beskyldt Fremskrittspartiet for å komme med uansvarlige kutt, så det er vel sånn at argumentasjonen tilpasses det debatten handler om. La meg si: Jeg er enig i at vi skal se totaløkonomien i en sammenheng. Da handler det også om hele tiden å ha et kritisk blikk på hvordan man bruker skattebetalernes penger. Da er det gjerne lurt ikke å ta noen dumme investeringer for å bøte på manglende investeringer. Et eksempel på det er det som nå skjer i forbindelse med Samhandlingsreformen, hvor 70 pst. av landets kommuner mangler tilfredsstillende datautstyr. For å imøtekomme Samhandlingsreformen, som kom litt brått på dem, har man altså måttet gå til anskaffelse av faksmaskiner. En sykepleier sa at de nå er hundre år tilbake i tid, fordi de også må bruke personell til å stå og vokte denne faksmaskinen. Den type innkjøp og investeringer gjør man, til tross for at nye IKT-investeringer vil måtte komme. Er det klok økonomisk politikk? Er det å se totaløkonomien i en sammenheng?


Jeg hører statsministeren sier at et av tiltakene er å øke ressursene til domstolene. Da synes jeg det er merkelig at denne regjeringen allerede i år kutter 7,5 mill. kr til domstolene og signaliserer at man i 2013 skal kutte ytterligere 32,5 mill. kr. Man skal ta inn de 40 mill. kr som man tverrpolitisk, gjennom et press fra opposisjonen i Stortinget, ga domstolene i 2010 gjennom revidert budsjett og budsjett. Man ser at situasjonen i domstolene nå faktisk er verre enn før 2010, da man på dugnad i domstolene og gjennom økte bevilgninger fra Stortinget greide å ta unna restansene og få ned saksbehandlingstiden. Likevel gjør altså regjeringen nå det motsatte, kutter 7,5 mill. i år, og skal kutte ytterligere 32,5 mill. kr i 2013. Kan statsministeren nå berolige domstolene og si at de 7,5 mill. kr som kuttes nå, kommer tilbake i revidert, og at flere kutt i 2013 er uaktuelt?


Jeg bet meg merke i det siste som statsråden sa, at han ønsket å inkludere norsk industri. Man har lagt opp et løp der Kårstø skal fullskalarenses innen 2012, mens Mongstad skal renses først i 2014. Industrien selv påpeker at denne tidshorisonten blir feil dersom norsk industri skal være med som en aktiv konkurrent. Ved at Kårstø blir renset i 2012, vil man subsidiere utenlandsk teknologi og gi den et forsprang. Hvordan henger dette sammen med det statsråden sa, at man vil stimulere norsk industri? Det er hyggelig at det skjer på Mongstad i 2014, men det hjelper lite for norsk industri i den globale konkurransen hvis den samme regjering har subsidiert konkurrentene to år tidligere. Betyr det at Regjeringen er villig til å se på helheten, slik at man faktisk får norsk industri inn både i pilotprosjektutvikling og fullskalarensing? Eller fastholder Regjeringen at 2012 skal gjelde for Kårstø, selv om det betyr kun utenlandsk teknologi på Kårstø?


Flertallsregjeringen har et annet syn på friskoler enn hva den forrige regjeringen hadde. Vi ønsker å snu en trend fra en vekst i friskoler til en samling av midler i den offentlige skolen. Da vi overtok, lå det an til en ukontrollert vekst i friskoleplasser. Dersom alle godkjente skoler og omsøkte elevplasser i friskoler henholdsvis for høsten 2005 og høsten 2006 hadde blitt tatt i bruk, ville dette ha representert en økning på ca. 6 800 elevplasser, ca. 40 skoler, i frittstående grunnskoler, og ca. 15 000, eller 75 skoler, i frittstående videregående skoler. Økningen ville med andre ord ha vært på rundt 50 pst. i grunnskolen og rundt 150 pst. i videregående skoler dersom alle plasser hadde blitt fylt. Derfor var den nødvendig med en politisk kursendring. Den midlertidige loven vil medføre en frystilstand fram til en permanent lov, som vil bli fremmet høsten 2006. Av de 15 000 plassene i videregående skole var nesten alle skoler som John Bauer, Akademiet og Sonans, som ikke representerer noe pedagogisk eller religiøst alternativ til den offentlige skolen. I all hovedsak har de søkt om plasser på allmennfaglige studieretninger i de ulike bysentrene vi har. Det offentlige hadde dermed hatt ansvaret for dyrere tilbud og skoler i distriktene, og det hadde medført mange nedlagte offentlige skoler. Dette er ikke i tråd med Regjeringens syn. Regjeringens politiske plattform er tydelig i synet på friskoler. Dette er den politiske bakgrunnen for det forslaget Regjeringen om kort tid vil legge fram for Stortinget. Regjeringens oppfatning er at det er Stortinget til enhver tid som avgjør landets skolepolitikk – det er grunnleggende for ethvert demokrati. Regjeringens beslutning om å legge et forslag om lovendring fram for Stortinget kom tidlig – før skolene har innrettet seg i særlig grad. Beslutningen berører i liten grad elever og foreldre. På ethvert samfunnsområde er det slik at politiske beslutninger av folkevalgte organ fører til at noen får spilte kostnader som en følge av at de har innrettet seg etter rammebetingelser som viste seg å bli endret. Jeg slår derfor fast at den framgangsmåte som er valgt, er rimelig. Den politiske kursendringen burde heller ikke komme som noen overraskelse på noen. De tre regjeringspartiene ønsker et sterkt offentlig skoleverk. Soria Moria-erklæringen understøtter dette. Det kan ikke ha vært uventet at Regjeringen ønsket et skifte i skolepolitikken, heller ikke at Stortinget kan komme til å ønske endringer i skolepolitikken når det politiske flertallet endres. Den forrige regjering og det forrige storting endret skolepolitikken i samsvar med sin politikk – og tillot etablering av en rekke friskoler, sågar etter at den hadde tapt valget. Det ble godkjent 5 000 skoleplasser etter at Bondevik tapte valget og etter skolestart, mens den nye regjeringen forhandlet fram sin politiske plattform på Soria Moria. Til slutt vil jeg vise til at den politiske kursendringen selvsagt ikke er foretatt uten et grundig juridisk forarbeid. Jeg bad derfor lovavdelingen i Justisdepartementet om å utrede om det vil være i strid med Grunnloven § 97 ved lov å gripe inn i allerede gitte tillatelser til drift av friskoler uten at det gis erstatning for eventuelt økonomisk tap som følge av lovendringen. Svaret var entydig: Lovavdelingen fant det klart at det ikke var i strid med Grunnloven § 97 gjennom lov å gripe inn i tillatelser til drift av friskole i tilfeller der virksomheten ikke er startet opp. Denne uttalelsen ble presentert på departementets hjemmeside og er selvfølgelig tilgjengelig for Stortinget. Jeg mener ut fra dette å kunne vise at den framgangsmåte som er valgt, er god, og heller ikke kan ha kommet som en overraskelse på noen. Framgangsmåten innebærer heller ingen tilbakevirkning i strid med Grunnloven. Jeg vil vise til at befolkningen i valg har gitt denne regjeringen et mandat. Regjeringspartienes politikk går klart fram av Soria Moria-erklæringen og også av den politiske debatten før valget. Dermed mener jeg å kunne slå fast at Regjeringen i denne saken har opptrådt som en forutsigbar demokratisk aktør.


Av og til lurer man på om man har hørt riktig. Når representanten Arne Lyngstad sier at problemene i Kirkens økonomi skyldes en systemkrise, kan han ikke riktig ha forstått hva som er årsaken til at mange kirker i dag må stenges på grunn av at man ikke har råd til å holde kirken åpen. Dette er et resultat av den budsjettering som Stortinget gjør. Dette er et resultat av den sultefôring som Stortinget har stått for overfor kommunesektoren. Det er hovedsakelig kommunesektoren som finansierer Kirken. Vi bruker nå over 2 milliarder kr til Den norske kirke, og det aller meste av dette kommer over kommunale budsjetter, over rammebudsjetter til kommunesektoren. Så det at Kirken opplever økonomisk krise, er et resultat av at kommunesektoren opplever krise, og det er et resultat av flertallets vedtak her i Stortinget. Så ærlig burde representanten Arne Lyngstad være at man tar ansvaret for den situasjonen som har oppstått for Den norske kirke, på den måten at en nå er i ferd med å stenge kirkene, for man har ikke råd til å holde dem åpne. Det er visse saker som når et historisk punkt der det bare finnes ett svar. Forholdet kirke-stat er en slik sak. Vi har gått fra å være et religiøst homogent samfunn til å bli et pluralistisk samfunn der ulike tros- og livssyn lever side om side. Noen gamle institusjoner har overlevd seg selv. Statskirken er en slik institusjon. Det at 85 pst. av det norske folk er medlemmer, er ikke noe argument for å opprettholde en institusjon som mindretallet opplever som å gi ett livssyn forrang framfor andre. Kirken har tort å ta dette innover seg. Et flertall i Bakkevig-utvalget, som Kirkerådet oppnevnte, konkluderte med at det er behov for å endre relasjonene mellom staten og Kirken. Saken har vært til høring i Kirkens organer. Forholdsvis mange av menighetsrådene støtter flertallet i Bakkevig-utvalget, og det er grunn til å gi ros til Kirken for dette. Det er statskirken som skal gi fra seg privilegier. Det er ikke ofte at de som har fordeler, foreslår å gi disse fra seg. Et demokratis styrke kjennetegnes først og fremst ved dets måte å behandle mindretallet på. Det er ikke statskirken som primært trenger å løsrives fra staten. Kirken har gjennom den nye rådsstrukturen fått stor grad av frihet til å avgjøre saker som gjelder indre anliggender. Det er først og fremst hensynet til mindretallet og selve statskirken, som den anakronismen den er, som må endres. Dette blir en viktig sak i årene framover. Det er Stortinget som til slutt skal endre Grunnloven når den tid kommer. Det er derfor viktig å holde gående en løpende debatt fram til dette skillet, og det er viktig at vi klarer å mobilisere et folkelig engasjement rundt denne saken, at folk tar del, og at folk engasjerer seg. Det er også viktig at så mange som mulig får et eierforhold til den prosessen som nå skal starte opp. Derfor burde Stortinget ta et større ansvar. Det kunne vi ha gjort ved å oppnevne deler av kommisjonen og ved å fastsette mandatet. Jeg er ikke sikker på at Regjeringen vil sikre den bredden som en slik kommisjon må ha. Vi har jo en statsråd som tidligere har gitt uttrykk for at det kanskje ikke er behov for at minoritetsgruppene er med i en sånn kommisjon, og har gått tilbake på dette. Men det var utsagn som kom ganske tidlig. Og jeg er ikke sikker på om statsråden helt har fått med seg omfanget og konsekvensene av denne saken. Dette er altså ikke bare en sak for Kirken, det er snarere slik at det kanskje aller mest er en sak for dem som ikke er medlem av Kirken. Jeg beklager at det ikke ble flertall for vårt forslag om at Stortinget skulle ta et grep, ikke for å overprøve statsråden, men for nettopp å sikre bredden i et sånt mandat, og, ikke minst, for at Stortinget kan få et eierforhold til det som nå skal skje. Dette blir en sak som noen andre tar fatt i, noen andre jobber med, noen andre utreder. Dette kunne blitt en sak der Stortinget hadde fått et direkte eierforhold ved at det var med på å oppnevne en kommisjon, og dermed var med på å sikre den løpende debatten som vi nå skal ha framover, og som vil og må ende med at stat og kirke skiller lag. Det er langt fram, men jeg føler meg rimelig sikker på at konklusjonen er gitt. Jeg tar opp det forslaget som er inntatt i innstillingen.


Jeg vil få stille et spørsmål til utviklingsministeren, og få lov til å komme litt tilbake til Uganda. Storbritannia har nylig kunngjort kutt i stat-til-stat-bistanden til Uganda på grunn av manglende demokratiske reformer og en generell bekymring for utviklingen i landet, og man forsøker gjennom kutt i bistanden å legge et press. Deler statsråden Storbritannias bekymring for den demokratiske utviklingen, og vil statsråden følge opp med å holde tilbake deler av den norske bistanden til Uganda for å bidra til et koordinert internasjonalt press overfor myndighetene i Uganda?


Statsministeren uttrykte i sin tiltredelseserklæring at Regjeringen vil satse aktivt på utvikling av bioteknologi. Norge skal, ifølge statsministeren, ikke stille seg utenfor den teknologiske revolusjonen. Regjeringen vil vurdere EUs patentdirektiv på den bakgrunn, uttrykte statsministeren. Det er interessante formuleringer fra statsministerens side, og de har ikke uten grunn fått stor plass i dagens debatt. I innstillingen til St.meld. nr. 8 og St.meld. nr. 36 for 1990-91 om bioteknologi skrev flertallet – som Arbeiderpartiet var en del av – følgende om patent på liv: «Flertallet viser til at den nåværende patentlov ikke gir anledning til å meddele patent på dyreraser eller plantesorter, noe som i Norge oppfattes og praktiseres som et generelt forbud mot patentering av dyr, planter og differensierende dyre- og planteceller. Flertallet er enig med departementet i at det ikke må skje endringer i denne situasjonen, og at det heller ikke skal være adgang til å ta patent på naturlig forekommende materiale.» Med naturlig forekommende materiale menes her gen av celler og vev. Videre uttrykte man i innstillingen – Arbeiderpartiet var en del av flertallet – følgende: «Flertallet har merket seg at Regjeringen stiller seg negativ til den internasjonale utviklingen som går i retning av å tillate patent på naturlig forekommende mikroorganismer og naturlig forekommende materiale, og er enig i Regjeringens vurderinger på dette punkt.» Videre i samme innstilling – Arbeiderpartiet var en del av flertallet: «Flertallet mener det er viktig at Regjeringen i internasjonal sammenheng arbeider for patentrettslige ordninger i tråd med sitt hovedsyn, og for at det tas tilbørlig hensyn til u-landenes behov og interesser når det gjelder de ordninger som blir etablert.» Den regjeringen man kommenterer i innstillingen, er Harlem Brundtland-regjeringen. Det Harlem Brundtland-regjeringen gjorde i St.meld. nr. 36, som var en tilleggsmelding om bioteknologi, var å stramme inn i forhold til Syse-regjeringen nettopp på de punkter der Stoltenberg-regjeringen nå flagger liberalisering. Det man gir klart uttrykk for, er at man skal ta nasjonale hensyn, og at man ikke skal gå i retning av en liberalisering. Det er interessant å se hvordan Lægeforeningen har møtt denne saken. I det siste Tidsskrift for Den norske lægeforening, nr. 7, uttrykker presidenten at en av forklaringene på hvorfor man i EU i dette tilfellet går i retning av patent på liv, kan være at slike prosesser i EU-byråkratiet er mer utilgjengelige for omverdenen. Så gir man uttrykk for at når Lægeforeningen har tatt kontakt med sine søsterforeninger i Europa, får man dem på sin side, og så oppnår man de samme reaksjonene der. Hvorfor skal ikke den norske regjeringen spille en nøkkelrolle i forhold til å hindre denne utviklingen, hvis man skal være visjonær og framtidsrettet, i stedet for – unnskyld, det er kanskje uparlamentarisk – å dilte etter en utvikling i Europa som en rekke forskere nå advarer mot?


Som jeg sa i mitt innlegg, og som det for så vidt også står i merknadene, ønsker Fremskrittspartiet at staten skal selge seg ned til 1/3 av aksjene i Statoil. Vi ønsker ikke en full privatisering av selskapet, som representanten Rahm her hevder. I mitt innlegg understreket jeg nettopp at 1/3 av aksjeposten hos staten vil hindre uheldige vedtektsendringer i selskapet. Så stilte representanten Rahm spørsmål om mitt syn på hvordan vi skal forvalte nasjonalformuen. Det var jo nettopp det jeg i mitt innlegg forsøkte å gi uttrykk for når jeg tok avstand fra de partiene som ønsker å selge vårt «arvesølv» på billigsalg.


Venstre var tydeligvis fornøyd med det meste i dette budsjettet – også markedsstyrt rente. Selv om de kanskje innerst inne ønsket en politisk styrt, virket det som om de var fornøyd med det aller meste. Jeg er enig med Helene Falch Fladmark i at når det gjelder høyere utdanning, er det vel høgskoler og universiteter som har kommet best ut i dette budsjettet. Der er det vel kuttet lite, i den grad vi kan snakke om kutt – kanskje ikke kutt i det hele tatt i forhold til inneværende budsjett – og realnivået er vel omtrent opprettholdt. Det området som helt klart er blitt taperen – og det vil jeg gjerne ha Venstres syn på – er jo grunnskolen og den videregående skole. Det er et faktum at i forhold til det budsjettet som Regjeringen la fram, er det her et kutt på godt over 300 mill. kr. De kuttene går på kvalitetstiltak i skolen, på skolefritidsordningen, og det kuttes ut bevilgninger til undervisningsmateriell på 50 mill. kr. En bevilgning som Stortinget tidligere har sagt skal gå over tre år med 50 mill. kr hvert år, er nå nullet ut i samarbeid med Høyre. Når det gjelder tiltak som går på etterutdanning og videreutdanning, er realnivået opprettholdt – muligens. Mitt spørsmål til Venstre blir derfor: Syns Venstre at det å ramme den kommunale sektor, er en riktig måte å kutte på? Er det en riktig måte å prioritere på, å redusere bevilgningene til den offentlige skolen – den offentlige grunnskolen og den offentlige videregående skole – og opprettholde bevilgningene til privatskole? Er det en prioritering som Venstre kan forsvare overfor sine kommunalpolitikere?


Dette dreier seg ikke om ikke å ville, for det er ingen tvil om at man trenger en forbindelse mellom Ryfylke, Sandnes, Stavanger og Jæren. Det vil fremme næringsliv, vekst og bosetting, så det er ingen tvil om at dette er et veldig viktig prosjekt. Det er heller ingen tvil om at det er et av våre største veiprosjekt. Da kan man jo undres over at man – når dette er et av våre største og viktigste veiprosjekt – faktisk ikke hører på sin egen kvalitetssikring av prosjektet. Vi opplever at statsråden står og smiler av spørsmålet om hvorfor man ikke følger opp den kvalitetssikringsrapporten som ligger på bordet. Vi opplever også at store deler av vedlikeholdet av tunnelen er borte fra hele meldingen. Når vi vet at en forsiktig prognose tilsier at vi på 20 år vil ha et vedlikehold på i hvert fall 2,5 – kanskje 3 – mrd. kr, er det penger vi snakker om. Det er ikke småmynter i lomma. Det Fremskrittspartiet ønsker, er faktisk å ha et føre-var-prinsipp. Vi har mye å lære av mange prosjekter i Norge når det gjelder veiutbygging. Oslofjordtunnelen er et godt eksempel – det er vel nær sagt knapt et døgn uten at det er en bil som har et stort problem der. Ja, prosjektet er viktig og bør gjennomføres, men ikke med den løsningen som foreligger i dag. Det er forunderlig å se at man i dette tilfellet kan fravike fra veinormene, men hvis man begynner å snakke om sikkerhet på andre utbygginger, er det faktisk den eksisterende ÅDT-en man skal forholde seg til. Jeg må også si at jeg opplever det som litt sært når representanten Halleraker begynner å sammenligne Fremskrittspartiets holdninger når det gjelder kvalitetsrapporter; sammenligner Ryfastprosjektet med ubåten på utsiden av Fedje. Det var ikke en veldig god sammenligning, var det vel?


De som fulgte med i vårt alternative budsjett for 2008, tror jeg fikk med seg at vi hadde en belønningspakke - uten pisk, en ren gulrotpakke - til de tre store byene på 100 mill. kr. Jeg tror Fremskrittspartiets fraksjon, som har levert en ganske grundig merknad og et ganske omfattende forslag, er klar over hva denne saken faktisk gjelder. Det denne saken som vi behandler i dag, faktisk gjelder, er norgeshistoriens største bompengepakke. Det er norgeshistoriens største pakke, der staten fornekter sitt ansvar for å bygge statlig infrastruktur i Norge og serverer norgeshistoriens største regning direkte til innbyggerne og til bilistene. Det har Fremskrittspartiet fått med seg, og det er Fremskrittspartiet imot. Vi gjør forsøk på å finne en annen løsning på finansieringsbiten. Vi ønsker statlig finansiering, og når et flertall presser gjennom bruk av bompenger, ønsker vi gjennom stortingsvedtak garantier for bilistene for at staten faktisk betaler det staten faktisk er forpliktet til å betale.


Jeg vil gjerne stille statsråden et spørsmål om forholdet til generalmajor Leif Sverre Rosén. I høringen kom det frem at Forsvaret mente han var fornøyd med den avtalen som ble undertegnet mellom 2. og 6. juli. På spørsmål fra meg om han var fornøyd, svarer han følgende: «Nei, det er klart. Altså, vi er mennesker. Og jeg skal leve videre i et lokalsamfunn, jeg skal gå med rak rygg. Med et slikt papir, hvor det står at jeg har fått sparken, hvordan tror dere det er å takle det? Du føler at du må gå og se ned i bakken når du går i butikken.» Det er altså slik generalmajoren, som har tjent Forsvaret gjennom et langt liv og gjort sitt beste for å si fra om mangelfull sanitet i Forsvaret, følte det å få den avtalen. Synes statsråden det er på sin plass med en aldri så liten unnskyldning for behandlingen av generalmajoren?


Eg kan ikkje svare for korfor det har tatt fire år. Men så vidt eg veit, er vi fortsatt det første landet som faktisk ratifiserer, så den effekten vi først og fremst vil ha nå framover, er å bidra til at det kan kome raskt på plass, og vise at eitt land går føre. Det er fleire andre land som òg nå er heilt i løypa – omtrent samtidig med oss på det. Men eg har ikkje oversyn over det fulle arbeidet i dei åra.


Jeg ser at fiskeri- og kystministeren regner med at hun kan bli stående, og det er helt korrekt, det kan statsråden. Mitt spørsmål relaterer seg til et oppslag i Fiskeribladet Fiskaren av onsdag 29. mai 2013, der styremedlem i Nettverk fjord- og kystkommuner Kjetil Hestad, ordfører i Tysnes og så vidt jeg vet også tidligere ansatt i Arbeiderpartiets stortingsgruppe, uttaler seg i forbindelse med areal til framtidig produksjon av laks langs kysten. Som kjent er det stor etterspørsel, heldigvis, etter norsk laks og ørret. Vi produserer gode produkter – de er konkurransedyktige på pris og ikke minst på kvalitet. Vi har også en målsetting om å øke produksjonen betydelig. Hvis vi skal få det til, er vi også avhengige av å få tilgang til mer areal, og da må man ha kommunene med på laget. Fremskrittspartiet har i en årrekke foreslått bl.a. at vederlag for oppdrettskonsesjoner skal tilfalle kommunene, og ikke stat og fylke. I sjømatmeldingen har nå også regjeringen kommet til den konklusjon at man i hvert fall skal se litt mer på det, men man har ikke konkludert med størrelsen på det. Det regner jeg med at statsråden raskt gjør, i forbindelse med budsjettet f.eks. Mitt spørsmål til statsråden gjelder utspillet fra denne organisasjonen om at arealavgiften skal gå til avkorting i inntektsskatten, eller selskapsskatten, slik at næringen ikke skal betale mer, men at staten skal sitte igjen med litt mindre av inntektene, som da skal tilfalle kommunene som et vederlag. Er dette noe som statsråden er villig til å se nærmere på, eller står hun fast ved at NFFKs utspill er beklagelig?


I Soria Moria-erklæringen står det følgende: «Vi vil at den landsdekkende såkornordningen knyttet til universitetet også bør omfatte Universitetet i Tromsø.» Det vil man ikke nå når man legger fram denne proposisjonen her. Jeg vil gjerne stille spørsmål om hvorfor man ikke vil gjøre det, og hvor mange andre punkter i Soria Moria-erklæringen man ikke har tenkt å følge opp. Nå vet jeg at statsråden bare har ett minutt til å svare på spørsmålet, og det kan kanskje være litt kort tid til å redegjøre for det man ikke har tenkt å oppfylle i Soria Moria-erklæringen, men det går an å be om mer tid hvis man har noe mer man ønsker å si. Jeg savnet egentlig en god begrunnelse for hvorfor man med denne ordningen ikke kan investere utenfor distriktspolitiske virkeområder. Så om ikke statsråden får tid nok, ber jeg om at han tegner seg på nytt.


Jeg skal oppklare en åpenbar feil som statsråden kom med i sitt svar på min replikk i stad. Statsråden sa at Fremskrittspartiets forslag til nedsalg i forbindelse med eierskapsmeldingen ville føre til at disse bedriftene ville flytte hovedkontor, forskning osv. ut av landet. Da må jeg si at statsråden følger dårlig med, for Fremskrittspartiet har aldri foreslått at vi skulle selge oss helt ut av disse bedriftene, men vi mener at staten bør kunne ha en lavere eierandel i disse bedriftene, selv om man da også vil ha en kontrollerende eierandel. Det viktige må være at staten har en eierandel som gjør at vi kan si fra når det er behov for det, ikke at staten skal eie mest mulig. Hvis statsråden er redd for at det ikke finnes private eiermiljøer i Norge som kan kjøpe større aksjeposter, bør statsråden og Regjeringen gjøre mye mer for å sikre at vi får den typen eiermiljøer privat i Norge. Det går på formuesskatt, vi har rederinæringen – som er en kapitalsterk næring, men hvor Regjeringen nå inndrar store deler av egenkapitalen – og det er også miljøer som kunne ha kjøpt større aksjeposter i andre næringer og bedrifter. Jeg regner med at fra nå av kommer ikke statsråden med den typen retorikk mot Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet har ikke tenkt å bidra til at disse store bedriftene flagger ut av Norge.


Jeg takker igjen for svaret. Det er slik at det er dagens pasienter og pasientene i 2006 som er mest bekymret, og med god grunn. De kuttene som er varslet, vil gå ut over bl.a. behandling av kreftpasienter og føre til at fødende sendes hjem én dag etter de har født ved Kvinneklinikken, som er knyttet til Haukeland sykehus. Det er en pasientrettighetslov som gir pasientene rettigheter. Det er også slik at det er tilsyn, både helsetilsyn og arbeidstilsyn, som har påpekt uansvarlige forhold ved dette store sykehuset, forhold som skyldes pengemangel. Er det pengemangel i Norge? Er det pengemangel som gjør at denne regjeringen, som har flertall, og som har sagt at den vil bedre sykehusøkonomien og utvikle kvaliteten i velferdssamfunnet og velferdstilbudene, ikke kan gjøre noe for de pasienter som trenger sykehusbehandling i 2006? Skal de vente til de blir friske, eller håpe på bedre forhold i 2007 og 2008?


For det første vil jeg gi ros til Åge Starheim for at han har lest rapporten «Utveier – Samhandlingsmodellen som alternativ til New Public Management», og jeg håper virkelig at alle som er her i salen – det burde vært flere her – leser rapporten på samme måte som Starheim, for den er spennende, den er nytenkende, og den er en invitasjon til debatt. Når det gjelder den andre delen av spørsmålet, som går på hva Senterpartiet og Arbeiderpartiet mener, kan ikke jeg svare på det. Representanten får stille spørsmålet til dem. Jeg har ikke på noe tidspunkt verken skrevet i rapporten eller sagt noe som helst i retning av at de som jobber i privat sektor, er dårligere mennesker. Starheim må jo ha masse fantasi når han antyder slike ting. Det vi har gjort, er at vi har prøvd å reise en ideologisk debatt om hvordan vi skal organisere offentlig sektor, hvilke styringssystemer vi skal ha i offentlig sektor, og vi har lansert en idé som vi kaller Samhandlingsmodellen, som utfordrer dagens styringssystem.


Det er nå skapt total forvirring rundt omkring om fylkeskommunens fremtidige eksistens. Den ene dagen skal fylkeskommunene tilføres nye oppgaver, den andre dagen skal de reduseres, den tredje dagen kommer det fra Regjeringen meldinger om at de skal tilføres landbruk og miljø, og neste dag igjen er det motsatte sagt. Mener ikke statsråden at det hadde vært mye bedre for alle de ansatte i fylkeskommunen og for alle de innbyggerne som får tjenester fra fylkeskommunen, at vi allerede på nåværende tidspunkt hadde blitt enige om – og det ble signalisert – at fylkeskommunen skal legges ned?


Jeg er godt kjent med Høyesteretts dom, som statsråden pekte på. Høyesterett har kun slått fast at riktig lov er anvendt, og man har ikke gått inn i rettferdighetsspørsmålet, naturlig nok, fra Høyesteretts side. Høyesterett påpeker i dommen at det vil være noe som det er opp til lovgiver å gjøre. Man kan ta utgangspunkt i en person som ble pensjonert 29. april 2000 kontra en person som ble pensjonert 2. mai 2000, altså med tre dagers mellomrom. De har hatt samme stilling, samme lønn og har gjort det samme. De kan risikere å få 130 000 kr forskjell i pensjon. Da blir spørsmålene til statsråden: Hvorfor er det rettferdig? På hvilken måte er det en god likebehandling? Det ønsker jeg et klart svar fra statsråden på, for det skjønner jeg ikke.


SV kritiserer alt som er galt og ikke fungerer i Forsvaret, men kutter altså store summer, 3 milliarder kr. Samtidig vil de opprettholde det de sier er en form for forsvar – eller det de nok mener å si. De sier også i sine hovedprioriteringer i innstillingen: «Disse kuttene angår primært utgifter til nyanskaffelser av materiell og til skytefelt.» Hvordan skal SV greie å opprettholde et godt forsvar uten godt materiell og uten øvelsesmuligheter?


Jeg har følgende spørsmål til miljøvernministeren: «I Engerdal kommune vil myndighetene verne 130 km2 i rekordfart. De berørte parter føler det skjer uforsvarlig raskt. I Østlendingen 6. januar i år omtales et møte mellom Fylkesmannens miljøvernavdeling i Hedmark og representanter for kommunen. Fylkesmannens representant innrømmet at det går fort grunnet tidspresset, og at normale arbeidsmetoder blir lagt til side. Det utelukkes utsettelser i arbeidet, fordi det må eventuelt komme fra øverste myndighet. Vil statsråden sikre at arbeidet skjer i et forsvarlig tempo?»


Regjeringen sier i trontalen bl.a. at bruk av gass, fornybare energikilder og arbeidet for å begrense energiforbruket skal bidra til en mer miljøvennlig energiproduksjon. Og for å nå disse mål foreslår Regjeringen i sitt forslag til statsbudsjett virkemidler som støttetiltak til investeringer og bruk av nye fornybare energikilder og – selvfølgelig – en økning av elavgiften til forbrukere på halvannet øre før moms og tilsvarende økning i avgiften på fyringsolje på 11,2 øre pr. liter. I tillegg kommer det også avgift for industrien på 1 øre. Det bør ikke komme som noen stor overraskelse for noen i denne sal at Fremskrittspartiet er mindre bekymret for energiforbruket i Norge enn andre partier. Samtlige partier utenom Fremskrittspartiet har gjennom mange år hatt som målsetting å redusere økningen i forbruket av energi. Men resultatet har like lenge vært akkurat det motsatte. Og hvorfor skal vi så begrense forbruket? Er det så galt at vi i dette kalde landet skal få bruke noe energi for å ha det godt og varmt om vinteren? Er det så galt at vi nordmenn bruker noe av våre naturgitte fordeler for å kompensere for noen av våre naturgitte ulemper? Nei, det skulle bare mangle. Det er gjennom mange år skapt en myte om at vi nordmenn er store sløsere av energi. Dette er ikke riktig. Oversiktene fra NVE, EnFo, og den siste ferske jeg har fått fra NELFO, viste at energibruken i norske husholdninger ikke er større enn i andre land vi normalt sammenlikner oss med. Fremskrittspartiet vil på bakgrunn av dette ta avstand fra det hysteriet som er skapt, at vi sløser så mye med energi i Norge. Vi vil ikke bruke av skattebetalernes penger for tiltak som skal endre energiforbruket, men vil heller stimulere til fri konkurranse mellom energikilder, slik at energimarkedet skal fungere best mulig for forbrukerne. Er det kanskje knapphet på energi som gjør at Regjeringen mener vi skal begrense forbruket? Det kan umulig være årsaken. Norge fremstår jo i dag som en energistormakt, med en samlet produksjon på nærmere 3 000 TWh i form av olje og gass og kraft, og vi klarer bare å bruke 7-8 pst. av dette selv. Vi har nesten en tredjedel av den samlede europeiske vannkraftproduksjonen, vi har 45 pst. av gassreservene og 75 pst. av oljereservene. Og for å sette det litt i perspektiv, så utgjør vi altså mindre enn 1 pst. av Europas befolkning. Det at vi fra tid til annen har måttet importere kraft, skyldes slettes ikke at vi mangler energi, men det skyldes mangel på politisk vilje og handlekraft i denne sal til å utnytte de enorme energiressursene vi har. Vi må huske på at store deler av vår kraftproduksjon går til kraftkrevende industri. Det er jo nettopp tilgangen på kraft til konkurransedyktig pris som er den direkte årsak til at vi i mange år har hatt verdiskaping, som har skapt mange livskraftige industrisamfunn over det ganske land. Vi har gjennom mange år hatt politisk bestemte kraftkontrakter til industrien. Stortinget vedtok i fjor en gradvis avvikling av disse mot et mer markedsrettet system. Industrien har imidlertid kommet politikerne i forkjøpet. En stadig større del av industrien «trader» nå fritt i kraftmarkedet, og dette fungerer til alles tilfredshet. Regjeringens virkemidler for å begrense forbruket har jeg allerede nevnt: en kraftig økning i elavgiften for forbrukere, som har rammet dem som fra før av har minst, minstepensjonister og andre, som ikke får nyte godt av økning i minstefradraget. Dette harmonerer dårlig med finansministerens vakre ord om et budsjett for økt velferd og mer rettferdig fordeling. Konsekvensene av elavgiften for industrien blir om mulig enda mer dramatisk. Jeg fikk i går en fersk oversikt fra Prosessindustriens Landsforening, der disse konsekvensene ble belyst. Det slår selvfølgelig ulikt ut i forhold til de forskjellige former for industri, men det verste eksemplet er et smelteverk som får økte utgifter på 93 000 kr pr. arbeidsplass. 93 000 kr pr. arbeidsplass! Det sier seg selv at de færreste bedrifter kan overleve med en slik økning i kostnader. Jeg reagerer derfor med forbauselse når LO-leder Yngve Hågensen sier at dette er det beste budsjettforslag på lang tid, når konsekvensene vil bli at tusenvis av hans medlemmer vil bli satt på porten dersom budsjettforslaget blir vedtatt. Forstå det den som kan!


Allereie i vår prøvde vi i SV å få til ein debatt her i salen om såkalla førebyggjande angrep, eller «forkjøpsangrep». I vår var det NATOs generalsekretær, George Robertson, som tydeleg sa frå om at NATO ikkje driv med oppsøkjande verksemd. No i haust er det EUs utanrikskommissær, Chris Patten, som åtvarar USA ved å seie at han vil ha problemløysingar og preventivt diplomati snarare enn militære «forkjøpsangrep». Bakgrunnen for alt dette er USAs nye tryggingspolitiske strategi, som Noreg ein eller annan gong må take stilling til. Vi gjorde det ikkje i vår, men vi kan like godt gjere det no – først som sist. Når ein av våre nærmaste allierte til dei grader endrar strategi, må vi som ein liten stat sjå på om denne kan komme på kollisjonskurs med våre eigne tryggingspolitiske interesser. Ein ting som er sikkert, er at når det t.d. gjeld pris på olje, har vi heilt motsette interesser av vår store nabo i vest. Det er skuffande at utanriksministeren i utgreiinga ikkje heldt seg til at eit angrep på Irak vil kunne bryte med sentrale prinsipp i folkeretten. I Tryggingsrådet må Noreg etter SVs meining jobbe konsekvent for å hindre krig mot Irak. I praksis vil det seie å stemme mot eitkvart resolusjonsforslag som har innebygd i seg moglegheitene for bruk av militærmakt. Vi meiner at det ikkje kan herske tvil om at dette må vere Noregs linje, fordi vi som eit lite land er avhengige av respekt for internasjonale lovar og reglar. Ei av dei store nyvinningane som skjedde i verda i førre hundreåret, var det folkerettslege forbodet mot bruk av makt. Vi veit at tidleg i førre hundreåret var det soldatar som døydde i krig. I dag er det sivile som døyr i krig, i forhold femten til ein. Vi har fått eit heilt anna bilete av dette. Vi har fått tru på at krig er noko som vi kan vere med på utan at nokon døyr. Det er kanskje derfor mange snakkar om at det gjer ingenting at vi er i krig, det har blitt ein vanleg situasjon. Dette forbodet er under stadig press, og vi kan risikere at folkeretten blir utvatna. Folkeretten godtek bruk av makt berre etter godkjenning av Tryggingsrådet eller i sjølvforsvar. Kapittel VII i FN-pakta gjev Tryggingsrådet moglegheit for å tillate bruk av makt dersom freden er trua eller det har skjedd ei krenking av freden. Sjølvsagt kan det vere gode grunnar for å tillate bruk av makt ved massive overgrep mot menneskerettane, men verda må vere på vakt mot ei utgliding av forbodet mot bruk av makt. Folkeretten kan endrast, og ein kan gjere seg refleksjonar om kva dei ulike landa finn akseptabelt til kvar tid. Derfor er det så viktig at Noreg går imot ei utholing av maktforbodet. Derfor er det viktig å gå imot ein resolusjon som kan legitimere eit amerikansk angrep på Irak. Derfor er det skuffande at utanriksministeren ikkje held seg til at eit eventuelt amerikansk angrep på Irak vil bryte med sentrale prinsipp i folkeretten. Dette kjem fram når utanriksministeren seier at Regjeringa legg til grunn to hovudomsyn når det gjeld behandlinga av Irak-spørsmålet i Tryggingsrådet. For det første: Masseøydeleggingsvåpen og leveringssystem for slike må ein fjerne utan bruk av militær makt. Dette er det veldig lett å vere einig i. Men så kjem ein trussel om at dersom ein ikkje etterlever dette, vil det kunne få yttarst alvorlege konsekvensar. Er det riktig å tolke det slik at utanriksministeren nærast går inn for ein resolusjon som skal innehalde trussel om å gå til krig, noko som ville vere ei klar legitimering av eit amerikansk «forkjøpsangrep», som folkeretten ikkje godtek? For det andre sa utanriksministeren at kvar reaksjon må vere forankra i folkeretten, utan at han drøfta konsekvensen av at USA faktisk ber om å få legitimert eit militært angrep etter prinsippet om førebyggjande krigføring. Det er nettopp eit slikt angrep som vil setje Tryggingsrådets legitimitet, autoritet og truverde i fare, og vi kan risikere at FN blir nedskrive til eit slags nasjonanes Raude Kross. Vi må kunne forvente at Noreg går imot eit vedtak i Tryggingsrådet som ikkje er i samsvar med FN-pakta, at vi tek sjølvstendige standpunkt og gjer kva vi kan for å fremje dei i Tryggingsrådet. Vi må vere klar over at eit forslag til resolusjon som klart eller uklart autoriserer USA til å gå til eit militært angrep på Irak, vil bli lagt fram i Tryggingsrådet. Dersom ingen av dei faste medlemene legg ned veto, kan Noregs haldning og stemmegjeving bli heilt avgjerande for avstemminga. Iallfall vil måten Tryggingsrådet handterer saka på, kunne ha stor betyding for FNs rolle når det gjeld ei fredeleg løysing av konflikten i framtida. Vi må hugse på at Irak ikkje har angripe USA eller amerikanske interesser. Det ligg ikkje føre opplysningar som kan tolkast slik at eit angrep snart er i vente. Føresetnadene for å utøve eit militært sjølvforsvar er dermed ikkje til stades. Det er sannsynleg at USA vil prøve å få fleirtal for eit vedtak i Tryggingsrådet, som gjev USA moglegheit til å fortolke det slik at det gjev USA rett til å gå til eit militært angrep på Irak, om president Bush gjev ordre om det, og då utan at saka kjem opp i Tryggingsrådet på nytt. Kongressen gav slike fullmakter til dette i førre veke. Dersom USA lykkast med dette, vil det innebere at Tryggingsrådet har delegert til USA å avgjere om det skal setjast i gang eit militært angrep på Irak, noko som vil vere i strid med FN-pakta sine artiklar nr. 39 og 42, uansett kor presist utfallet av eit slikt vedtak måtte vere. Noreg må med andre ord gjere det klinkande klart for, og i, Tryggingsrådet at Tryggingsrådet folkerettsleg er hindra i å delegere sin eksklusive kompetanse til å avgjere om ein skal bruke makt mot Irak, og vilkåra for det. Og vi veit jo at det nyttar. Vi veit at FN er effektivt, vi veit at våpeninspektørane fjerna mange fleire våpen i den førre krigen mot Irak, for ikkje å snakke om den pågåande krigen. Irak leikte katt og mus med FN-folka, ingen tvil om det, dei hadde kanskje haldninga: Knip oss om du kan! Dette veit vi at inspektørane gjorde, og dei gjorde store innhogg i våpenprogramma. Det var effektivt. Vi har no hatt fire-fem år utan inspektørar. Det er det vi først og fremst treng – få FN på banen igjen, få folkeretten og alle desse tinga til å fungere og få bevist at det er dei sivile midla som verkar. Som eg var inne på i begynnelsen, må Noreg halde seg til USAs nye strategidokument. Når ein av våre næraste allierte gjer så store endringar i utanrikspolitisk kurs, kan vi like godt først som sist diskutere innhaldet i desse endringane og konsekvensane for Noreg. Eg skal nemne nokre av desse. Det blir ikkje alle, men likevel: Vi veit at USA satsar på at avskrekking er avleggs – altså ein skal kunne handle, det er det operative. Vi veit at dette har komme til etter at Berlinmuren fall. Etter at den kalde krigen var over, er USA aleine som supermakt. I staden for å strekkje ut ei hand til verdssamfunnet – og det er vel ingen tvil om at USA vil vere leiande både økonomisk og på mange andre område – skal dei ha makta aleine. Kvifor skal dei ha dette aleinekjøret? Dei skal handle, dei skal bort frå dei gamle prinsippa. Folkerettslege traktatar skal utnyttast, men ikkje binde USA. I USA ser vi at ein stor opposisjon er veldig skeptisk til dette, for USA er kanskje det mest juridisk tenkjande landet i verda – å styre ved lov gjeld i mange samanhengar. Dette er det ingenting i vegen for at vi i Noreg seier frå om på alle moglege måtar, iallfall debatterer her i Stortinget, noko anna ville vere å ikkje ha eit vennleg forhold til USA. Kva skal vi med venner som ikkje bryr seg? Venner som bryr seg, er dei som seier ifrå, som er villige til å vere med i ein debatt – det er jo det som er demokrati, det er det som er folkestyre. Det å vere kritisk til denne strategien er det ikkje vi i SV som har funne på aleine. Vi har til og med lese om dette i aviser. Dette går det ein livleg debatt om i USA –demonstrasjonstog mot krig. Det er heilt vanlege demokratiske aktivitetar. CIA-sjefen George Tenet slo fast i eit brev til Kongressen at det ikkje var nokon fare for angrep frå Irak. Og no sist: Al Gore, tidlegare visepresident, seier rett ut at trusselen om krig mot Irak går ut over kampen mot terrorisme og behovet for å stabilisere Afghanistan. Dessutan fjernar han kanskje USA frå deira næraste allierte.


Representanten Ellen Gjerpe Hansen var inne på det med statlig eierskap i telenettet, privat kapital og leiepris. Jeg trodde det gikk fram av mitt innlegg, men jeg kan jo gjenta det igjen, at vi tror på statlig eierskap i telenettet for å sikre en konkurranse, noe også Høyre er opptatt av. Konkurransen sikres ved at ingen har privat eierinteresse i og monopol på dette nettet. Betalingen ser vi også som et break even-foretak, som jeg var inne på, der leieprisen for nettet er lik utgiftene for utvikling og drift. Med det skulle man sikre at alle leverandører har lik tilgang til hver enkelt husstand her i landet, og at man kan regulere markedet ved at ingen hindres aksess. Det tror vi er det beste rådet vi kan gi i telemarkedet – og at det offentlige ellers holder fingrene fra fatet.


SV kommer ikke til å foreta seg noe som stiller norske arbeidsplasser i en «gamblende» posisjon, men vi ser store svakheter ved EØS-avtalen. Det tror jeg jammen Arbeiderpartiet og Jens Stoltenberg gjør også, særlig når man kan more sine svenske partifrender til de store humoristiske høyder ved å latterliggjøre EØS-avtalen. Vi vet at det har blitt en mer statisk avtale enn mange forutså. Vi vet at den har klare svakheter når vi ikke kan fortsette med systemet for arbeidsgiveravgift, som vi trodde vi kunne. Det er behov for en annen tilknytning til EU, men vi kommer ikke til å stille oss sånn at vi punkt 1: produserer flere EU-tilhengere, eller punkt 2: stiller norsk næringsliv overfor så stor usikkerhet at man ikke vet hva slags betingelser man har. Vi kommer til å jobbe for en annen form for praktisering av dagens EØS-avtale eller finne alternativer til dagens EØS-avtale.


Jeg må innrømme at jeg har litt mer tro enn det Lars Sponheim har, på at de grepene vi nå gjør, faktisk vil bidra til en større bevegelse på boligmarkedet. La oss si det slik: Jeg har flyttet en del flere ganger i mitt liv enn det Lars Sponheim har gjort, all den tid han har bodd på sin vakre gård i det vakre Ulvik. Da er det slik at det man gjør, er at man kjøper før man selger. Vi har hatt et marked nå som har gått fra at man kjøper før man selger, til at man selger før man kjøper. Det er klart at det skaper en enorm brems i hele situasjonen i boligmarkedet. Det at bankene – og dette vet jeg av egen erfaring når jeg har bedt om lån i bank – har gått fra å si at man aksepterer fra fire til fem ganger inntekten i lån, til å være strenge og å si at nei, vi gir bare tre ganger inntekten i lån, gjør at en god del mennesker som tidligere fikk lån, nå ikke lenger får lån. Det skaper den tregheten i boligmarkedet som vi nå ser. Og der ser vi at på boligmarkedet har vi én ting: Der har vi Husbanken som motkonjunkturinstrument. Det instrumentet mangler vi innenfor andre sektorer.


Det bør komme helt klart fram i denne debatten at Arbeiderpartiet nok en gang vil påtvinge det norske folk økte skatter og avgiftsbyrder. I proposisjonen om kommuneøkonomien for 2001 sier Arbeiderpartiet i realiteten at de vil tvinge kommunene til å innføre eiendomsskatt. Nettopp eiendomsskatt, som er en av de mest upopulære, urettferdige, usosiale former for skattlegging av det norske folk som finnes, vil altså Arbeiderpartiet presse kommunene til å innføre. Hvorfor kan ikke Arbeiderpartiet for én gangs skyld se på hvordan ting kan gjøres billigere, enklere, mer effektivt og mer rasjonelt i offentlig sektor, f.eks. ved hjelp av mer marked, mer konkurranse, fremfor ensidig alltid å skulle øke skatter og avgifter hver gang det offentlige trenger mer penger til å fortsette sin ineffektive drift? Hvorfor må alltid økte skatter og avgifter være den eneste løsningen for Arbeiderpartiet? Og hva slags modernisering og fornyelse ligger det i disse tradisjonelle grepene? Statsministeren har tidligere uttalt at Arbeiderpartiet skal vinne det neste valget på oppnådde politiske resultater. Er det slik at ett av disse politiske resultatene er at man har påtvunget flest mulig av landets innbyggere eiendomsskatt, må jeg si jeg begynner å lure. Er det tvangsinnføring av eiendomsskatt som skal gjøre Arbeiderpartiet til landets neste vinner?


På vegne av stortingsrepresentantene Oskar Jarle Grimstad, Henning Skumsvoll og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om norsk vannkraftpolitikk.


Innhaldet i merknaden synest eg er positivt med tanke på det ein ikkje opplever som likestilling i dag. Men samstundes vil eg minna representanten om at vi blei einige med Kristeleg Folkeparti om å auka tilskotet til likestillingssentra, som òg kan vera eit positivt bidrag vidare. Men eg har lyst til å seia at like viktig som alle desse kronene som vi tar med oss, er samhandlinga som vi som enkeltindivid kan tilføra i likestillingsdebatten, og det er like viktig for meg som kvinne, som mor, som arbeidstakar, som arbeidsgivar, som heile mangfaldet frå barnehage, til skule, til utdanning. Det at vi er med på å støtta opp om dei vala alle tar, både gutar og jenter, vidare, er viktig for meg.


Nå bør vel kanskje representanter fra Høyre vinne valget før man nedsetter nye regjeringer. Det er også bare et lite, velment råd. Dette er nemlig en sak som mange i Skole-Norge vil legge avgjørende vekt på når de bestemmer seg for hvilke av regjeringsalternativene som har den beste politikken. Når det er sånn at vi har over 35 000 lærere som har valgt bort skolen og valgt seg over til andre yrker, må vi stille oss spørsmålet: Hvordan skal vi sørge for å lokke dem tilbake og overtale dem til å komme tilbake? Da vil jeg anbefale at man starter med å høre på hva de har å si. Det veldig mange av dem sier, er: Jeg trivdes som lærer, jeg syntes det var fantastisk de gangene jeg fikk gjøre en virkelig forskjell. Da jeg så at det gikk et lys opp for en elev som hadde strevd med noe opp og ned i lange tider, da var det virkelig sånn at jeg visste at det var verdens beste jobb. Og så sier de: Hvis jeg bare fikk litt mer tid til å følge opp hver enkelt elev, sånn at jeg kunne oppleve det litt oftere i jobben, skulle jeg tenke på å komme tilbake på skolen. Vel, da prøver vi ut det. Grunnen til at det ikke bare er en prøveordning i løpet av fire år som vi nå skal høste erfaringer med, er også at vi gjør denne lovendringen i dag. Jeg er helt sikker på at Skole-Norge kommer til å merke seg hvem som stemmer for, og hvem som stemmer imot. Da kommer de til å merke seg at Høyre og Fremskrittspartiet og Venstre stemmer imot den endringen i opplæringsloven som gjør at man kan komme tilbake med en bestemmelse som sikrer lærertetthet. Det er veldig interessant. Det kommer nemlig veldig mange til å være opptatt av når de skal finne ut av om man faktisk hører på lærerne, har en strategi for hvordan man skal rekruttere flere tilbake til skolen, har en strategi for hvordan man skal prøve ut ulike systemer for å hindre en fortsatt økning i spesialundervisningen, har en strategi for hvordan man skal kunne jobbe mer variert og motiverende i skolen.


Jeg er veldig glad for det spørsmålet – det har vi ikke gjort. Vi har økt måltallet for returer generelt, og det fører også til at flere blir sendt ut. Men det vi har gjort i så henseende, er at vi egentlig har myket opp fokuset i vårt tildelingsbrev i forhold til den forrige regjeringen. Den forrige regjeringen sa i 2013 at saker som omfattet barn som har oppholdt seg lenge i Norge uten tillatelse, skal prioriteres. Vi har gjort det om, på den måten at det ikke er de som har vært her lenge, som skal prioriteres, men barnefamilier generelt, slik at en får sammenheng mellom vedtakstidspunkt og utsendelse, for at man skal unngå situasjoner hvor barn blir værende veldig lenge i Norge. Men det er altså ikke sendt noen signaler fra regjeringens side som skal bety at en skal prioritere lengeværende barn for at en skal sende dem raskere ut i forkant av et regelverk. Det mener jeg også ville vært en uakseptabel opptreden i forhold til den avtalerelasjonen som regjeringen har med Venstre og Kristelig Folkeparti.


Østre Bolærne-saken har engasjert Vestfolds befolkning til de grader, ja for den saks skyld engasjert folk langt utover Vestfolds grenser, ikke bare fordi en kystperle holdt på å glippe ut av allmennhetens hender, men også fordi saken har en sterk symbolsk virkning. Ikke minst synliggjør den dårlig håndverk og dårlig utvist skjønn fra to statsråders side. Miljøvernministeren og forsvarsministeren støtter seg helt og holdent til et tidligere dårlig formulert vedtak i Stortinget om at alt overflødig materiell, areal og bygningsmasse i Forsvaret skal, etter at det offentlige først har fått tilbudet og frasagt seg det, ut på det åpne markedet og selges til høystbydende. Og det er her det glipper. Jeg tror verken miljøvernministeren eller forsvarsministeren hadde vært og inspisert Østre Bolærne før de behandlet saken. Da ville de raskt ha oppdaget at dette er en perle som ikke må gå ut av det offentliges eie, slik at allmennheten ville mistet muligheten til et ideelt rekreasjonsområde. Etter Fremskrittspartiets mening har de to nevnte statsråder ikke utvist nok skjønn i denne saken. Deres meninger og holdninger kom også klart fram under høringene. De vek ikke en tomme, og var ikke villige til å lytte til folkemeningen eller gode råd. Vi kan derfor bare registrere at siden det her er en komite som går på tvers av statsrådenes mening, så har selv deres egne medlemmer i komiteen tatt til fornuft. Jeg vil gjerne understreke at alle parter i saken har opptrådt korrekt. Skifte Eiendom har fulgt de vedtatte retningslinjer for avhending, og man kan forstå at de har vært under et visst press, når regjeringspartiene og Arbeiderpartiet gjennom sitt forsvarsforlik har saldert ved å inntektsføre høye beløp ved salg av eiendom. Når det blir bevilget for lite midler til Forsvaret over forsvarsbudsjettet, har jo disse partiene allerede akseptert salg til høystbydende for å sikre Forsvaret midlene. Det å saldere budsjettet ved salg av eiendom er svært uheldig. En må derfor stille seg undrende til at kritikken mot salget av Østre Bolærne nettopp kommer fra Arbeiderpartiet, når de gjennom forliket med regjeringspartiene om revidert budsjett pålegger et ytterligere salg av forsvarseiendommer på 50 mill. kr. Fremskrittspartiet er opptatt av å legge større vekt på de allmennyttige kriterier ved avhending av Forsvarets eiendommer enn hva som er beskrevet i dagens avhendingsinstrukser. Derfor vil vi fremme følgende forslag: "Når forsvarseiendommer skal avhendes, undersøkes og vurderes først muligheten for at eiendommen kan benyttes til fornuftige og vanlige samfunnsformål i offentlig regi eller ansvar av andre statlige etater, fylkeskommuner og kommuner. Hvis så anses å være tilfellet overføres eiendommen vederlagsfritt til vedkommende offentlige myndighet klausulert for det formål som er begrunnelsen for vedtaket. Når det ikke foreligger aktverdige samfunnsgagnlige formål å benytte eiendommen til, selges den til høystbydende til inntekt for statskassen." Når komiteen er kommet til en samlet tilråding, vil dette være et sterkt og viktig signal til Regjeringen om å ta initiativ til at det blir en avtale mellom partene, og et signal til partene om at de bidrar positivt. Etter høringene og det som kom fram der, er jeg sikker på at dette vil lykkes. Likeledes blir Regjeringen bedt om å "foreta en gjennomgang av eiendommer som skal avhendes", og også bedt om å "klargjøre retningslinjene for salg av Forsvarets eiendommer". Denne saken har klart synliggjort at det er behov for at disse tilrådinger blir vedtatt. Til slutt vil jeg henvise til Fremskrittspartiets forslag i innstillingen og fremme disse.