Regjeringen har de siste dagene blitt kritisert for å ville lage et utydelig lovverk gjennom de endringene som ligger på bordet i dag. Det er lett å støtte den kritikken når man også ser at ordninger som fungerer fortreffelig i dag, skal endres eller flyttes. Mens SV ønsker en sterk arbeidsmiljølov, skulle man tro at regjeringen benytter anledningen til å lage en sysselsettingsstrategi for flere byråkrater. Ikke et vondt ord om den gode jobben som gjøres av Arbeidstilsynet – tvert imot, det har vi mange lovord om – men vi mener at tilsynet burde få konsentrere seg om sine kjerneoppgaver. Vi ønsker ikke å ha en arbeidsmiljølov som kunne hatt som arbeidstittel: Med byråkrati skal landet bygges. Mitt spørsmål er: Hvor mange nye stillinger i Arbeidstilsynet vil man trenge for å kunne ivareta alle de nye endringene i dagens arbeidsmiljølov som regjeringen legger opp til?


I forrige periode brukte Fremskrittspartiet sin makt til å kutte i forskningen på klima og miljø. I budsjettavtalen mellom de daværende regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, statsbudsjettet for 2003, ble det gjort kutt på miljø- og energiforskning på 60 mill. kr. Jeg understreker at dette kuttet ikke lå inne i Bondevik-regjeringens opprinnelige budsjett, men forslaget kom som en direkte konsekvens av avtalen med Fremskrittspartiet. Det er et paradoks at Fremskrittspartiet i den politiske debatten framhever usikkerheten rundt menneskeskapte klimaendringer samtidig som de kutter ned på forskningen, som faktisk kan gi bedre innsikt. Hvordan kan vi få bedre forståelse for usikkerheten rundt framtidens klima hvis forskningen på klima og miljø kuttes?


I forbindelse med budsjettbehandlingen denne høsten har det før budsjettet ble lagt frem, etter at det ble lagt frem, og da forhandlinger skulle komme, vært en offentlig debatt om samarbeidskonstellasjonene i norsk politikk. Man har sett og trukket frem forskjellige teorier fremover mot stortingsvalget i 2005. Det har selvsagt vært knyttet spesielt stor oppmerksomhet til hva som ville skje i høst, i forbindelse med at vi har et stortingsvalg neste år. Nå er situasjonen slik at det har lyktes de tre ikke-sosialistiske partier som er i regjering, og Fremskrittspartiet gjennom gode, konstruktive og av og til litt spennende forhandlinger å komme frem til et budsjettforlik, slik at vi får en ryddig prosess når det gjelder hele statsbudsjettbehandlingen. Dette skjer samtidig som de tre sosialistiske partier i sterkere grad samordner seg, koordinerer seg og ønsker å fremstå som et troverdig rød-grønt regjeringsalternativ ved valget neste år. Dermed er det på gang endringer i norsk politikk. Vi er på vei bort fra en tenkning hvor det var tre blokker, en høyreblokk, en venstreblokk og en sentrumsblokk, og er på vei til det mer tradisjonelle toblokksystemet, med to hovedsider i det politiske bildet i Norge. Det blir befestet gjennom dette budsjettforliket. Det er klart at alle vil se fremover mot 2005. Vi i Fremskrittspartiet har også trukket opp en strategi og sagt hva som er vårt ønskemål, nemlig at hvis det blir et ikke-sosialistisk flertall, ønsker vi å bidra gjennom samtaler og forhandlinger i håp om å finne frem til at det kan bli dannet en regjering med et avklart flertall bak seg i Stortinget. I så måte vil jeg si at dette forliket er interessant. Det bedrer situasjonen og klimaet på ikke-sosialistisk side. Forliket har også fått en klar sosial profil. Flere punkter i forliket ville jeg i hvert fall tro regjeringspartiet Kristelig Folkeparti skulle være fornøyd med, og det har vel også kommet frem i den offentlige debatten etterpå. Derfor skulle det være mulig å se fremover mot en bedre situasjon. Ofte har det vært slik at forholdet mellom Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti har vært et tema. Vi har med interesse merket oss at det har blitt en ny partiledelse i Kristelig Folkeparti. Vi har også analysert situasjonen litt, og ser at på viktige områder for Kristelig Folkeparti, som f.eks. familiepolitikken, er Fremskrittspartiet en nær alliert. Det gjelder kontantstøtten og valgfriheten for småbarnsforeldre. Vi er enige om å styrke friskolene, og i budsjettforliket fikk vi til en styrking av kapitaltilskuddet til friskolene. Vi står sammen om å opprettholde ønsket om en kristen formålsparagraf – som vi har hatt, og bør ha – i barnehager og i skoleverket. Vi hadde felles syn på partnerskapslovproblematikken for noen år siden. Vi konkurrerer vel nesten om politikken når det gjelder Midtøsten og forholdet til Israel. I forliket lyktes vi med å få til en låneordning for kirkebygg, noe som ikke skulle være mot Kristelig Folkepartis synspunkter. Vi har i mange andre debatter sagt at vi bygger på de kristne grunnverdier. Vi fikk styrket kommuneøkonomien, sosialprofilen og helseprofilen i budsjettet. Jeg tror avstanden er blitt noe mindre. Derfor blir det interessant å følge utviklingen i Kristelig Folkeparti og forholdet til Fremskrittspartiet i tiden fremover. Det har vært mange positive synspunkter også i Høyre, så jeg synes dette går i riktig retning. Jeg snakker selvsagt nå hele tiden om forholdet etter valget i 2005, det er jo det som blir det interessante. Jeg tror ikke det skjer noen endringer i forholdene før etter valget, eventuelt, og det synes jeg er interessant. Jeg har merket meg at i en av dagens aviser sier statsministeren i den nåværende regjering at han er negativ til et annet forhold til Fremskrittspartiet. Jeg har lyst til å si: Det finner jeg av mindre interesse, fordi det er partiledelsen i Kristelig Folkeparti som vil telle med hensyn til hva som skal skje etter valget i 2005. Hva den sittende regjering måtte ha av synspunkter på dette området, finner jeg altså relativt uinteressant. Det er ikke de som sitter der nå, i hvert fall ikke alle, som vil ha noen innflytelse på dette. Vi i Fremskrittspartiet ser med forhåpning på at de mange krefter som nå er i gang nedenfra, både i Kristelig Folkeparti og Høyre, kan bidra til at vi kan få et annet klima og et annet forhold, slik at man på ikke-sosialistisk side utover våren som en målsetting for valgkampen i 2005 kan prøve å fremstå som et realistisk alternativ med hensyn til en regjeringsdannelse med et avklart flertall bak seg i Stortinget.


For fem år og fire dager siden ble barnehageforliket inngått. Alle skulle få rett til barnehageplass til nedsatt pris. Soria Moria-erklæringen fulgte det opp. Og tallenes tale fem år og fire dager etterpå er klokkeklar: Fra budsjettåret etter at et enstemmig storting inngikk barnehageforliket er det bygd 71 000 nye heldags barnehageplasser, og 46 000 nye barn får barnehageplass i løpet av året. Totalt regner vi med at drøyt 251 000 barn går i barnehage ved utgangen av 2007. Bare etter at vår regjering overtok, er det blitt bygd formidable 38 900 barnehageplasser. Det er også sånn at i revidert nasjonalbudsjett i år legger vi opp til en økning i anslaget over barnehageutbygging fra drøyt 19 000 barnehageplasser opp til 22 500. Dette er en formidabel satsing. Dette er noe vi er stolte over å ha fått anledning til å være med på å ta initiativ til, og vi merker oss at flere av de partiene som i sin tid var med på å inngå denne enstemmige avtalen, i dag – og tidligere – løper fra den inngåtte avtalen ved bl.a. å øke barnehageprisen. Og jeg merker meg at Jan Tore Sanner fra Høyre overhodet ikke anslår betydningen for arbeidstilbudet av at han og Høyre øker barnehageprisen med 300 kr i måneden. Men en skal ikke være Einstein for å forstå at dyrere barnehageplasser betyr at færre mennesker vil benytte seg av tilbudet og dermed muligheten til å gå ut i arbeidslivet. For å gi foreldre en reell valgfrihet var det et kjempeviktig krav at vi senket barnehageprisen. Den må videre ned. Dette gjør vi i kommune etter kommune. I Beiarn har SV-eren Frigg-Ottar Os fått til gratisbarnehager, og det har ført til at alle barn i kommunen går i barnehage, og har sørget for at flere gjør det. I Oslo utvider vi forsøkene med gratis barnehagetilbud. Vi sørger for at flere av dem som har mest behov for det, kommer i barnehage. Dette er viktig for oss. Dette er et av de viktigste valgløftene til SV, og vi innfrir. Hver eneste gang vi legger fram et budsjett, sørger Regjeringen for at dette store velferdsprosjektet som vi har lagt opp til, faktisk blir innfridd. Det er jeg stolt av, og det er jeg og Regjeringen enig om er en viktig satsing. Det er veldig mye positivt å spore av satsinger i dette budsjettet. Vi får til satsingen på frukt og grønt. Vi innfører altså frukt og grønt i alle skoler som har ungdomsskole. Vi gjør forsøk med heldagsskole, både med gratis skolemåltid noen steder og med utviding av timetall, fordi vi mener dette er det viktigste for å videreføre det vår regjering har grepet fatt i, nemlig at en av de største utfordringene for skolen som følge av fire år med Høyre-skole og mange år med en skolepolitikk som ikke har fungert godt nok, er et frafall i videregående skole som har vært urovekkende høyt. Innen yrkesfaglige studieretninger i noen av de nordligste fylkene har vi frafall på rundt 50 pst. og oppover. Dette gjør vi noe med med en satsing på rådgivning. Vi gjør noe med det ved satsingen med hensyn til å gripe fatt i folks tidlige læringsprosesser. Vi har en stor satsing på miljøvern, og jeg syns nok at det er ganske fascinerende å høre på Høyre, for – det er også blitt tatt opp i Dagens Næringsliv – de fikk ikke, før de forlot regjeringskontorene, innført et omsetningspåbud. Nå kommer vi med et forslag til omsetningspåbud i det budsjettet vi legger fram, som er mer ambisiøst enn det noe parti i opposisjonen har fremmet forslag om tidligere. Vi vil sørge for å få på plass 5 pst. omsetningspåbud i 2009. Så vidt jeg husker, var Venstres forslag tidligere på 2 pst., og 4 pst. i 2010. Vi kommer altså med en opptrapping som starter med en gang. Dette er en storstilt satsing på klima og reduksjon av CO2. Derfor synes jeg kritikken fra Jan Tore Sanner faller på sin egen urimelighet. Den økonomiske situasjonen er slik at arbeidsløsheten etter at vi overtok, er halvert. Det er slik at vi har fått til at vi har den laveste arbeidsløsheten som vi har hatt i løpet av de siste 20 årene. Dette er vi stolt av, og det at vi opprettholder den høye satsingen på arbeidsmarkedstiltak, gjør at vi kan klare å få en del av de menneskene som tidligere har vært langtidsarbeidsløse, til å komme tilbake til arbeidslivet. Vi er den første regjeringen som legger fram et budsjett som ligger under handlingsregelen, og sender dermed ut et tydelig signal til markedet og andre som hører på, at vi har tenkt å føre en politikk og ha kontroll over økonomien.


Jeg tror at i motsetning til meg, tror representanten Freddy de Ruiter at bare det er staten som styrer det, at det er i statlig eller offentlig regi, så blir alt bra. Mitt utgangspunkt er faktisk at det at elevene kan få velge, gjør at skolene blir best mulig, enten de er private eller offentlige. Det at bestemor eller bestefar kan få lov til å velge, gjør at man faktisk skjerper seg og gir det beste tilbudet. Jeg trodde det faktisk var sånn at det var tilbudet som var det viktige. Dette er langt på utsiden av det vi egentlig diskuterer nå, nemlig bompengepakken på Nord-Jæren – og det er vel egentlig sånn at da skal alle innleggene dreie seg litt om det. Jeg vil i hvert fall minne om at istedenfor å kaste bort 160 mill. kr – som representanten Freddy de Ruiter synes er greit – på denne pakken skulle man brukt dem til å gi skikkelige helsetjenester eller skoletilbud til mange elever.


Jeg takker representanten Holten, som er en hyggelig person, for hyggelige ord om Fremskrittspartiets samarbeidsvilje. Jeg føler også at det var en god tone i våre budsjettforhandlinger. Vi kom til enighet, og jeg hører representanten Holten og faktisk også andre fra samme parti si med stor tyngde at Fremskrittspartiet har klart å dra dette budsjettet i rett retning. Da er det jo forunderlig at Kristelig Folkeparti er så veldig mye mot at Fremskrittspartiet skal inn i regjering sammen med dem. For hadde vi sittet i regjering sammen med dem, kunne vi selvfølgelig ha dratt dem enda mer i rett retning, slik at Kristelig Folkeparti hadde blitt enda mer fornøyd med løsningene i budsjettet. Hvis det Holten sier, kan oppfattes som en invitasjon til samtaler, stiller vi gjerne opp når det måtte passe representanten. Vi har altså stilt opp alternativ til bygging av jernbane. Når det gjelder lange strekninger, er ekspressbussen et godt alternativ. For mange tror jeg det etter hvert vil vise seg at bussen er et mer fleksibelt og bedre alternativ enn jernbane. Litt av poenget vårt når vi prater så varmt for ekspressbussen, er jo at folk skal få lov til å velge tilbud, velge om de vil bruke jernbane eller ekspressbuss, og da tror jeg at mange kommer til å velge bussen. Når det gjelder trafikkork, er det helt rett det Holten sier. Det er trafikkork på E18, på E6, stort sett over alt, og grunnen er enkelt og greit at veiene er for lite utbygd. Det eneste fornuftige er å bygge ut veinettet i dette landet, slik at bilene og ekspressbussene og andre som bruker vei, kan kjøre på ordentlige og trafikksikre veier og nå frem til rett tid.


Vi ser at musikkbransjen og filmbransjen har lidd under ulovlig nedlasting, og det er vi alle enige om at må bekjempes. Krenkelse av opphavsretten er det viktig at vi debatterer i Stortinget, men det er også viktig at vi har de riktige virkemidlene. Fremskrittspartiet er enig i at ulovlighet og kriminalitet må bekjempes, men forskjellen mellom oss og regjeringspartiene er at vi mener at kriminalitet og ulovlighet må bekjempes av politiet. Ser statsråden ingen fare ved at private – Securitas – skal samle inn opplysninger fra de private – altså en slags privatisering av etterforskningen som politiet har vært alene om fram til i dag?


Vi er alle kjende med behovet for å skape ein best mogleg internasjonal rettsorden. I så måte kan den tragiske hendinga 11. september vere med på å skape større oppslutnad om f.eks. Den internasjonale straffedomstol – ICC. Intensjonen med ICC er jo nettopp å straffeforfølgje enkeltpersonar som forbryt seg mot menneskeheita. I denne forbindelsen kan det verke som om den sivile rettsordenen blir sett til sides når George Bush gjev ordre om å rettsforfølgje terroristmistenkte og anvende spesielle militærdomstolar. Medan det frå Noreg og mange andre land blir lagt sterkt vinn på å styrkje prinsippa for rettsstaten, kjem det no eit amerikansk utspel som vil undergrave det internasjonale arbeidet for å styrkje prinsippa for rettsstaten. Når ein innfører militærdomstolens prinsipp utafor det militære systemet, blir det på ein måte lagt opp til ein heilt annan justis enn dei rettsstatsprinsippa Noreg prøver å få internasjonalt gjennomslag for. Eg vil spørje statsråden om kva slags tiltak han vil setje i verk for å påverke USA i denne samanhengen. Og vil det vere naturleg å ta dette opp med president Bush, f.eks. 5. desember?


Neste oppklaring: Når det gjelder hallelujastemninga, var ikke jeg i hallelujastemning, men jeg oppfattet at store deler av forsamlinga var det. Jeg stilte meg utenfor. Marit Nybakk hadde en del spørsmål til meg – først om ikke fellesorganet er viktig. Poenget er at på alle nivåer skal altså EU-landene samles først, og så skal vi få se hva de vil. Det er altså innflytelse etter at avgjørelsene er tatt. Dermed får vi trædd avgjørelsene nedover hodet på oss. Det eneste positive i denne sammenhengen – jeg ser av og til lyspunkt, jeg også – er at de faktisk har klart å forhandle fram en mulighet som gjør det lettere å gå ut. Det skal de ha all mulig kredit for. Så var det flyktning- og asylpolitikk. Det har jeg kommentert så mange ganger at det gjør jeg ikke på nytt. Handboka om samarbeid, om trusler mot den offentlige orden og sikkerhet, avfeier Marit Nybakk på en skremmende måte. Den gjelder jo nynazister og sånne som vi gjerne vil beskytte oss imot! Vi har erfaringer for at overvåkingspolitiet registrerer langt mer. Det er et så følsomt område at jeg syns det er uhyre betenkelig at det ikke blir problematisert, at en bare registerer og konstaterer et sånt samarbeid. Anders Sjaastad viste til at jeg syns det er så trist og leit med Schengen. Ja, det syns jeg – ikke bare trist og leit, men jeg syns det er alvorlig. Sjaastad viste til at jeg faktisk hadde vist gode evner som spåkvinne i 1997, fordi jeg da hadde sagt noe om at det ble enda verre hvis avtalen ble integrert i EU. Det er faktisk tilfellet at også flere av de juristene som førte forhandlingene, som vurderte den, sier at vi i sum har fått en dårligere innflytelse. I tillegg la altså den forrige regjeringa stor vekt på at det var en avtale der nabolandene våre faktisk hadde vetorett i og med at det krevdes enstemmighet i den avtalen, og at de aldri ville gå imot ting som var i Norges interesse. Det har vi også mistet. Så på flere måter har det klart blitt dårligere. Og den dynamiske delen gjør det helt klart verre. Så var det «vandrehistorien». Det syns jeg er en utrolig betegnelse. En vandrehistorie – da har man laget en historie som ikke er sann. Er det ingen som tør å gå inn i den? Utenriksministeren sier at SV ikke har lest svarene. Jo, vi har lest svarene godt og grundig, og vi er ikke fornøyd med alle svarene. Vi syns det er ganske betenkelig at Justisdepartementet ikke har skaffet seg rede på saken om Stephanie Mills, for det er en prinsipielt uhyre viktig sak. De sier at de ikke kan ta stilling. Så er det faktisk sånn at Norge i et sånt tilfelle etter reglene kunne gi tillatelse til at hun fikk komme inn her dersom hun hadde søkt på forhånd (presidenten klubber). Men hvis hun stod ved grensen, måtte hun bli avvist. Hvis hun hadde søkt på forhånd, måtte vi varsle Frankrike (presidenten klubber), så begrensningene er ganske omfattende. – Mer rakk jeg ikke.


Det første eg vil seie, er at det kanskje viktigaste og mest effektive verkemidlet er å halde bestandsmålet for særleg gaupe og jerv. Der har vi tidlegare lege langt over, både nasjonalt og i regionen, men der har vi no både nasjonalt og regionalt for gaupe kome ned mot bestandsmålet, og òg jerv ligg no to over regionalt. Så er eg klar over at om ein ser på fylkesfordelinga, ser ho litt annleis ut. Men eg vil iallfall seie at eg vil vere tilbakehalden med å overstyre det, og eg er for så vidt òg spørjande til om det betyr at Høgre no inviterer til ein debatt rundt om vi skal gå inn og overstyre dei regionale rovviltnemndene i større grad. Eg trur eg vil seie at det klart viktigaste eg kan gjere når det gjeld rovviltforliket på det området, er å sørgje for at vi ligg så tett opp mot bestandsmåla både regionalt og nasjonalt som vi kan. Der har vi hatt ei klar forbetring dei siste åra. Førebyggjande tiltak er viktige. Eg gjekk gjennom litt av det. Men det er ingen tvil om at det òg er ei utfordring med omsyn til sørsamisk reindrift og den måten ho blir gjord på. Det er noko eg oppfattar at representanten Lødemel òg erkjende i sitt innlegg. Det gjer det krevjande. I Nord-Trøndelag er reindrifta arealkrevjande, rovdyr krev areal, og det er ingen tvil om at det er eitt av fylka der det skapar dei største utfordringane og potensielle konfliktane. Så vil eg avslutningsvis seie at eg synest det i innlegget mitt var viktig å peike på at det i næringa òg er andre årsaker til tap av beitedyr og variasjonar i slaktevekt, enn rovvilt. Det å faktisk få endå betre kunnskap om kva faktorar som påverkar det, og kva slag tiltak som i sum kan sikre den sørsamiske reindrifta best, synest eg er viktig. Då har eg forhåpningar til den forskinga vi har sett i gang, som nettopp har hatt som siktemål at ein skal betre vilkåra for den sørsamiske reindrifta.


Det kan virke som statsråden soler seg litt i glansen av at en så stor andel lærlinger ble ført fram til fagbrev. Jeg vil stille statsråden spørsmålet om ikke dette i stor grad også skyldes fagplanen, for de fagplanene jeg kjenner til i dag, skal kandidaten stort sett kjenne til. Når man tidligere gikk opp til fagbrev, skulle man kunne dem. Jeg tror ikke næringslivet på død og liv ønsker at alle skal ha et fagbrev. Det skal være en viss kvalitet på et fagbrev. Det skal også være et bevis på at personen er attraktiv på arbeidsmarkedet. Så jeg gjentar spørsmålet til statsråden: Ser han ikke at det er sammenheng mellom den store andelen som får fagbrev og innholdet i fagplanen? Når Fremskrittspartiet legger vekt på at det også skal læres folkeskikk, tror jeg – og det vil jeg minne flertallet om – at det er viktig at ungdommene, når de kommer ut i arbeidslivet, har en basiskunnskap om hva som blir akseptert i næringslivet. Jeg tror ikke flertallet er klar over hva som i virkeligheten skjer.


Jeg er helt enig i at det ikke hjelper å gi kommunene mange milliarder kroner for å ansette flere lærere og helsearbeidere hvis de ikke finnes. Men jeg greier ikke helt å se at det er gjort noen kutt i utdanningskapasiteten innenfor høyere utdanning. Nå snakker vi om høyskolene, for det er stort sett de som utdanner profesjonsarbeidere som lærere, sykepleiere osv. Det er ikke gjort noen kutt, tvert imot er det bygd opp og gitt rom for en økning i antall studenter innenfor disse områdene. Problemet er ikke mangel på kapasitet når det gjelder profesjonsutdanningene innenfor høyskolene. Problemet er vel at for få søker til den type utdanning. Vi har en felles utfordring i å prøve å stimulere unge mennesker til å søke den typen utdanning, og vi har en felles utfordring i å ta i bruk ulike virkemidler for å stimulere flere unge til å søke til profesjonsutdanningene innenfor høyskolene. Der tror jeg at både regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti har et felles ønske og felles mål. Der tror jeg vi kan enes om det aller meste.


I mitt første innlegg måtte eg konsentrere meg om hovudavtalen, så eg vil ta ordet for å kommentere eit par andre saker som har vore oppe i debatten. Først ein liten kommentar til representanten Rigmor Andersen Eide. Fleire av dei sakene som ho tek opp, har fått større gjennomslag i denne regjeringa enn i den regjeringa Kristeleg Folkeparti sat i. Det gjeld ikkje minst inntektspolitikken. Det var relativt stabilt sideleie på inntektspolitikken under den førre regjeringa. Det blei ei brukbar utvikling på inntektsutviklinga då vi fikk den raud-grøne regjeringa. Så har eg lyst til å seie litt om profilen på oppgjeret. Den avtalen vi behandlar i dag, har ein langt meir distriktsvenleg og langt meir miljøvenleg profil enn dei avtalane som Sponheim forhandla om. Vi har avtalar som legg vekt på beite, og avtalar som legg vekt på grovfôr – vi nyttar dei nasjonale ressursane, og det er viktig også for miljøtenkinga og for den globale klimatenkinga. Vi har ein avtale som legg vekt på miljø, og som dermed tek vare på distrikta, som også er ein viktig del av miljøprofilen i dette oppgjeret. I tillegg har vi auka dei direkte løyvingane til miljøtiltak med 157 mill. kr. Så min konklusjon er at når Venstre legg opp til å kritisere dette oppgjeret fordi det ikkje er miljøvenleg nok, bør dei ta ein liten kikk i spegelen og sjå kva Sponheim gjorde.


Jeg vet at representanten Hareide i likhet med undertegnede er veldig opptatt av rus og psykiatri og av dem som virkelig sliter i samfunnet. Spørsmålet mitt til representanten Hareide er derfor knyttet til behandling for rusavhengige. Da denne regjeringen tok over stafettpinnen etter de rød-grønne, var det over 4 000 personer som sto i kø og ventet på behandling for rusavvenning, ikke bare på metadon- eller Subutex-behandling, men på behandling for rusavvenning. Det er svært viktig at de personene på det feltet som vil, får en mulighet til å komme inn på de behandlingsstedene som kan hjelpe den enkelte – gjerne i samråd med lege eller pårørende. Dette gjør nettopp det frie behandlingsvalget svært viktig. Spørsmålet mitt til representanten Hareide blir: Er representanten Hareide enig i at framover nå må vi prioritere de personene som står i kø og venter på avvenning, og derigjennom det frie behandlingsvalg?


Jeg synes det er et positivt signal, og jeg er glad for det svaret. Vi vil også håpe at det signalet vil føre til handling fra Samferdselsdepartementets side, slik at vi får fortgang i denne prosessen. Jeg regner med at det da vil bli resultatet. Hvis ikke får vi ta det opp på et tidspunkt hvor samferdselsministeren har mulighet til å møte i Stortinget. Jeg takker for svaret. Jeg har egentlig ikke behov for videre oppfølgingsspørsmål.


Statsråden har kanskje registrert at undertegnede representerer Buskerud fylke. I dette fylket er fylkeskommunens økonomi svært stram. Dette har bl.a. ført til at fylkestinget har fattet vedtak om kraftige nedskjæringer og nedlegging av tilbud innen teknisk fagskole. En god del av tilbudene blir altså borte fra høsten hvis man ikke får en statlig overtakelse – altså finansiering. Jeg tror ikke Buskerud er det eneste fylket hvor det er slik. Jeg har selvfølgelig forståelse for at det vil ta en viss tid å etablere en oppdatering av lovverket, en ny finansieringsordning og øvrige administrative strukturer i henhold til denne innstilling som i dag behandles. Det som bekymrer, er hva som skjer med de tekniske fagskolene i overgangsfasen mellom dagens system og en fremtidig statlig finansiering. Det vil jo være direkte meningsløst om vi nå på grunn av noen måneder eller en periode på et år eller to mellom to typer av organisering, skal få en nedlegging av et tilbud som det vil være svært vanskelig å bygge opp igjen. Mitt spørsmål til statsråden er: Hva vil statsråden gjøre for å påse at det eksisterende tilbud innenfor teknisk fagskole opprettholdes – helst på dagens nivå – i påvente av etablering av nytt lovverk, ny finansieringsordning og ny administrativ struktur?


Eg trur det er to ting olje- og energiministeren må ha heilt klårt for seg. Nå veit ikkje eg, sidan representanten Halleraker var litt utydeleg, om det gjeld for Samarbeidsregjeringa sin del, men for fleirtalet i energi- og miljøkomiteen er det to ting som har vore viktig. Det eine er at når det gjeld utgreiing av ulike modellar for nett-tariffering, så gjeld det heile nettet. Det er fleirtalet veldig tydeleg på. Det konsulterte me på nå. Arbeidarpartiet, Framstegspartiet og SV har òg vore veldig tydelege når det gjeld dette. Det er det eine punktet. Så synest eg også at statsråden var litt utydeleg når det gjaldt transformatorane. Det står veldig tydeleg følgjande i ein fleirtalsmerknad: «Fleirtalet i komiteen, medlemene frå Arbeidarpartiet, Framstegspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, meiner at transformatorane bør vere ein viktig del av sentralnettet.» Altså: Det er ønskeleg. Det betyr jo ein direkte invitasjon til at ein kan overta fleire av transformatorane. Det var to presiseringar frå fleirtalet. Eg vil gjerne utfordra statsråden her. Eg er litt usikker, men eg meiner at statsråd Steensnæs òg var statsråd i 1991, men då undervisningsminister, då liberaliseringa av energilova blei vedteken. Det var vel Senterpartiet som dreiv gjennom dette, men med statsråd Steensnæs si hjelp. Mitt spørsmål går på det grepet ein då gjorde, i forhold til det ein nå står framfor, i forhold til at statsråden vel å vera utydeleg når det gjeld privatisering av Statkraft, når ein ser at ein er tydeleg når det gjeld Statnett. Eg lurer litt på kvifor ein skil dei to når eit samrøystes storting seier at det ikkje er nødvendig å sjå på Statnetts eigarskap.


Det jeg uttaler meg om når jeg snakker om «worst case»-scenario, det som nesten er en religiøs tilnærming til effektene av menneskeskapte klimaendringer, er politisk – altså politikere som jeg mener drar denne debatten for langt. Som jeg sier – gjerne for tredje gang – selvfølgelig er det sånn at menneskelig aktivitet påvirker klimaet på den planeten vi bor på. Vi er 7 milliarder mennesker, så selvfølgelig er det sånn. Men så er det snakk om omfang, det er snakk om effekter, det er snakk om hvor mange grader CO2 i atmosfæren påvirker, osv. Denne rapporten som jeg tok utgangspunkt i, med et eksempel, var publisert i Science. Den er tung, i den forstand at det er ikke noe som lett avfeies. Så registrerer jeg at det er ulike resultater fra ulik forskning, og jeg avviser ingenting. Mitt og Fremskrittspartiets utgangspunkt vil alltid være – og skal være – at vi tar vitenskapen på alvor. Vi gjør ikke dette, jeg holdt på å si, til en politisk symbolpolitikk hvor man trekker ting for langt. Vi må ha en rasjonell tilnærming.


Jeg vil takke interpellanten for å rette oppmerksomheten mot en sak som er viktig i dag, og som med all sannsynlighet vil bli enda viktigere i framtiden. Norden har ikke alltid hatt tradisjon for nært samarbeid, men om vi tar tidsepoken etter annen verdenskrig, er det liten tvil om at de nordiske land har hatt en meget positiv utvikling når det gjelder utveksling, samarbeid, harmonisering av lover og ikke minst forståelse av hverandre. Når dette er sagt, er det ikke slik at våre utfordringer er løst. De vil alltid være der, i en dynamisk verden som er i evig utvikling. Behovet for et dypere samarbeid innenfor infrastrukturutbygging, både innenfor samferdselssektoren og med hensyn til å sikre overføring av energi, er stort internt i Norden – og kanskje størst i den nordligste delen av Norden: det arktiske området. Vi vet i dag nær sagt alt om de utfordringer Østersjøen og Storebælt byr på – Østersjøen med sine problemer med forurensning og sine store utfordringer om vinteren med isproblemer, og Storebælt, hvor utskipningskapasiteten fort blir for liten i forhold til behovet som Finland og Sverige har innenfor industrien. Malm- og mineralproduksjon og ekspandering på området er nøkkelen her. En annen side er Norges muligheter til energiproduksjon i nord, knyttet til både vindkraft og gass/olje. Dette kan bli en vinn-vinn-situasjon for både Norge, Sverige og Finland. Vi trenger å få på plass både øst–vest-forbindelser og sør–nord-forbindelser mellom våre land ut fra topografi og næringslivets ønsker. Ofotbanen kan stå som et flott eksempel på et samarbeid mellom to land som alle parter har hatt fordel av. Vi trenger å utvikle samarbeid med Finland på disse områdene. Finland ønsker å kunne eksportere malm via Norge fra Pajala-Kolari og mange andre steder nord i Finland, samtidig som de ønsker energi fra Nord-Norge. Vi ser at det er behov i Nordland, i Mo i Rana, for å kunne skipe ut malm fra Sverige. Det er sterke ønsker fra Sverige om å utvikle og bygge ut mot Trøndelag, med tanke på både gods og passasjerer. Det samme gjelder lenger sør, både i Kongsvinger-området og i Østfold. Men så kan man jo spørre seg om vi har de riktige verktøyene for å utvikle disse prosjektene. Nordisk råd forsøker å sette fokus på dette, men samtidig er mandatet til Nordisk råd og de vedtak som blir fattet der, kun rådgivende overfor de ulike lands parlamenter – det være seg om det er plenumsvedtak eller om det er vedtak fattet av Nordisk ministerråd. Noe annet – relatert til så store samfunnsmessige utbygginger vi her snakker om, hvor vei, bane og energioverføringer inngår – er om Nordisk råd vil ha en slik rolle, med 880 mill. kr i året og hovedkontor i Danmark. Jeg tror det er svært viktig at Næringsdepartementet og Samferdselsdepartementet kommer mye tidligere og tydeligere på banen overfor Finland og Sverige og ikke minst overfor Russland. Mangelen på tydelige, styrende strukturer synliggjøres godt i nordområdepolitikken, hvor Utenriksdepartementet i dag er blitt gitt det største ansvaret for infrastruktur og utvikling. UD har helt klart sine virkeområder som er mer enn viktige nok – la det være hevet over enhver tvil. Men når det gjelder det å være en pådriver for nærings- og infrastrukturutbygging, vil det være mer naturlig at dette ligger under Næringsdepartementet og Samferdselsdepartementet. Jeg er bekymret for dette. Når vi vet at vi i Finnmark siden 1990 har jobbet for å få til ulike prosjekter, og når man snakker om 2040, som er de beskjedene vi får tilbake via nordområdemeldinger, er jeg fort redd for at kua kan dø mens gresset gror. Når dette er sagt, vil jeg ønske alle mine kolleger her på Stortinget i dag en riktig god påske. Håper alle vil kose seg – enten det blir på, med eller uten scooter.


Vi har jo undersøkt litt dette med konsesjonsgrense og hvor mange som nå har satt i gang bygging av større kyllinghus, og det gjelder tre–fire stykker på Jæren. Så hvis det var denne konsesjonsgrensen som var årsaken til problemene i kyllingmarkedet, så synes jeg det er vanskelig å finne forklaringen der. Det som er sikkert, og som jeg hører at representanten Storberget også er enig i, er at det er etterspørselssvikten som er det mest vesentlige. Så skjønner jeg veldig godt at det er en vanskelig situasjon for dem det gjelder. Jeg vet også at en nå i Nortura-systemet vurderer den situasjonen som er oppe i Trøndelag, der vi vet at det er noen produsenter som er usikre. Men så er det slik at vi har behov for økte produksjoner innenfor landbruket, f.eks. på storfe, slik at de som vil drive med landbruk, har muligheter også videre, om det ikke skulle være kyllingproduksjon.


Det opprører meg at kommunen krever markedsleie av de dårligst stilte i samfunnet. «Hvordan skal de ha råd til å betale det markedet krever?», spør kommunalministeren i gårsdagens Dagbladet. Ja, det er akkurat det dette forslaget handler om: Hvordan i all verden skal folk med dårlig råd ha mulighet til å betale markedsleie? Slik lovverket er i dag, og slik flertallet på Stortinget tydeligvis fortsatt har lyst til å ha det, kan kommunene med loven i hånd forlange markedsleie, forlange gjengs leie. Og det har de, som kommunalministeren helt riktig sier, overhodet ikke råd til. Så det er flertallets politikk som tillater f.eks. Oslo kommune å føre den umenneskelige sosiale boligpolitikken som de gjør. Hadde bedre kommuneøkonomi hjulpet på dette? Ja, i en del kommuner hadde det gjort det, i kommuner som hadde hatt en styring, der man hadde vært villig til å drive en sosial boligpolitikk. Men i mange kommuner er jo nettopp det politiske ønsket at man ikke skal drive en sosial boligpolitikk. Man ønsker et system med noen hardt tilmålte sosiale kroner til dem som ikke greier seg, og så skal de løpe fra kontor til kontor for å se om de finner ut av disse ordningene og hver dag bli fortalt om igjen og om igjen: Du kan ikke være trygg på at du skal bo der du bor neste måned, og du får være så snill å ta deg sammen, for den måten du lever livet ditt på, er ikke god nok. Jeg reagerer meget sterkt på detaljer i statsrådens brev til komiteen, der hun nærmest legger skylden på den enkelte for rot i egen økonomi, og for at de ikke har råd til å betale markedsleie, f.eks. i Oslo. Det står i brevet at det er svært mange personer som har god råd, men som av andre grunner roter bort pengene og ikke greier å betale husleien. Folk med dårlig råd og sosiale problemer trenger å kunne være trygge i sine egne hjem. Mange lever med trusselen om å bli kastet ut også av kommunale utleieboliger. Hvis noen av representantene har vært i nærheten av dem, så lukter det angst og fortvilelse rundt dem. Veldig mange av disse familiene har unger. Er det noen unger som trenger et trygt sted å bo, som trenger å slippe å leve med trusselen om å måtte flytte, skifte venner, skifte skole, skifte barnehage stadig vekk, så er det disse ungene. Og jeg blir ganske fortvilet over alle de krokodilletårene som blir grått over folk med dårlig råd. Alle forslag som blir fremmet, blir møtt med motforslag. I dag, når vi fremmer forslag om regulerte, lave husleier for dem som trenger det mest – det er slett ikke et forslag om å regulere husleien i alle private boliger, slik noen sier her i dag – da skal vi bygge flere boliger. Når SV fremmer forslag om å bevilge penger til å bygge flere boliger, er det heller ikke noe flertall for det. Så sier de at kommunene skal legge seg på kostnadsprinsippet. Ja, kostnadsprinsippet er for dyrt for mange, og i tillegg er det ingen reguleringer som sikrer at kommunene følger kostnadsprinsippet. Det er strukturmangel i norsk boligsektor. Det er altfor få utleieboliger, og de er altfor dyre. Hvis Regjeringen skal følge sin politikk med å bygge mange flere boliger og bruke mange milliarder på tilskudd og lån til dette, så er det helt vesentlig at vi sikrer at de pengene kommer dem som trenger billig husvære til gode. Det er vi ikke sikre på i dag. Er ikke flertallet noe bekymret for det? Vi kan bruke milliarder av kroner til å bygge boliger, men det er ikke sikkert det blir en eneste billig bolig av det. Hvordan skal da folk kunne ha råd til å bo? SV står fast på at Regjeringen og flertallet har gitt Høyre rett i sin boligpolitikk. Det er fordi man sier at de boligpolitiske virkemidlene heretter skal være personrettet. Det betyr at det skal være mer klientifisering, slik Arbeiderpartiets ordførerkandidat i Oslo, Ann-Marit Sæbønes, sier i en artikkel hun skrev i Dagbladet for noen uker siden. Det som er mangelen i norsk boligpolitikk, er mange nok billige utleieboliger slik at de som trenger det, kan få bo der. Det blir i debatten i dag også henvist til at det er svært mange som leier ut sin privatbolig, og at det er billig. Ja, jeg ønsker en liste over de boligene som jeg kan ta med meg til dem som ringer meg og trenger et billig sted å bo, for de lever med hjertet i halsen og vet ikke hvor de skal gjøre av seg om fjorten dager. Så den listen vil jeg gjerne ha. Det er noen som trenger den.


Takk for det, president! Det er jo en god erstatning at undertegnede kommer – istedenfor Gunn Karin Gjul. Men for å bruke idrettsspråket er hun vel meldt og er underveis. La meg først få lov å takke saksordføreren for en glimrende jobb med behandlingen av denne saken i komiteen. Som saksordføreren redegjorde for, er det enighet i komiteen og i Stortinget om denne saken og at det er en gladsak. Jeg er for øvrig også glad for at komiteen er så raus med taletiden i en sak der vi er helt enige – det siste var vel en smule ironisk ment. Det er jo ikke ofte man får lov å behandle en søknad, eller mene noe om en OL-søknad, som er så realistisk som denne. En del andre søknader, som riktignok ikke er kommet til Stortinget, men som har vært debattert i media, har jo en helt annen virkelighetsoppfatning enn denne søknaden, bare så det er sagt. Det er bred enighet om å støtte denne søknaden. Man ser viktigheten av å legge forholdene til rette også for ungdommen for at de skal få en arena for å utøve sin idrett og sin sport. Denne aldersgruppen, fra 14 til 18 år, som det her er snakk om, tar jo på mange måter steget inn i de voksnes verden også når det gjelder idretten. Derfor er det bra at man kan prioritere en slik garanti, sånn at det blir en mulighet til å få dette arrangementet i Norge. På ett punkt skiller komiteen litt lag, og det går på det forslaget som vi har framsatt, og som jeg også framsetter her i salen. Vi mener at et ungdoms-OL er flott. Men det er lokalisert på ett sted, og vi synes det bør være på sin plass å gi en god mulighet også til resten av landet, for det er altså i hele landet man finner gode idrettsutøvere. Man finner en kommende Andreas Thorkildsen, en kommende Petter Northug, en kommende Thor Hushovd og en kommende Marit Bjørgen. De er i hele landet, og derfor ønsker vi å legge mulighetene til rette også for det. Så vi fremmer et forslag om å bevilge like mye midler som denne statsgarantien, som da kan spres over hele landet. Jeg tror et sånt forslag hadde blitt svært godt mottatt ute i Idretts-Norge, for det vi vet – og som vi også skal behandle i neste sak – er at det er et skrikende behov i hele landet for midler til idrett. Det gjelder ikke minst barne-, ungdoms- og breddeidretten. At noen partier som i mange sammenhenger snakker varmt for disse gruppene, ikke kan være med å støtte et sånt forslag, synes jeg er litt merkelig. Man ser verdien av å tilføre midler til denne gruppen rundt omkring i landet dersom man er interessert i idrett, og dersom man deltar på litt av det idrettsarbeidet som skjer rundt i landet. Så dette ville vært kjærkomne midler. Man kunne på mange måter ha arrangert et mini-OL i hvert eneste fylke i landet og fått mye stor og god oppmerksomhet omkring dette. Men det ønsker altså ikke de andre partiene å være med på. Det synes jeg er litt trist og litt leit på vegne av idretten – barne-, ungdoms- og breddeidretten i Norge. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen, og håper og ønsker at flere partier kan slutte seg til det glimrende forslaget.


Etter mitt syn er det rimelig spesielt at man velger å dele departementsstruktur ut fra fokus i den offentlige debatt. Hvis man mener, som statsråden sier, at man faktisk ser en sammenheng mellom innvandringspolitikk på den ene siden og integreringspolitikk på den andre, er det jo veldig spesielt at man ikke samler dette i samme departement. Man kan nesten få inntrykk av at dette handler mer om at de to regjeringspartiene Arbeiderpartiet og SV i sin uenighet, som åpenbart hersker på dette feltet, velger en delt løsning for nettopp å unngå intern friksjon. Da er det ganske spesielt, etter Fremskrittspartiets syn, at man har mer fokus på den offentlige debatten og interne uenigheter enn man har på faktisk å løse utfordringene på dette feltet. Vil statsråden i den oppfølgingen …(presidenten klubber). Jeg stopper der.


Som representanten Høybråten var inne på, er vi enige om veldig mye i denne innstillingen. I deler av bistandsdebatten er det fokusert på den store norske bistandsindustrien, og på at noen hevder at en begrunnelse for å opprettholde bistanden er at man skal holde alle disse organisasjonene og arbeidsplassene gående. Vi har en særmerknad der vi sier at målet må være en utvikling der «utviklingslandene i fremtiden skal kunne klare seg uten bistand». Jeg vil bare ha en bekreftelse fra representanten Høybråten på at dette selvfølgelig er et mål som deles av Kristelig Folkeparti.


Jeg takker igjen helseministeren for svaret. Jeg er fullt klar over hva som ligger i planene for å bedre denne situasjonen. Men planer er en ting, praksis er en annen ting, og det tar rimelig lang tid før vi får de nye ressursplassene som helseministeren snakket om. Jeg mener noe må gjøres nå, og at man ikke må vente med det. Det har faktisk vært dokumentert at etter at man la ned Reitgjerdet sykehus, som var et spesialsykehus for denne typen pasienter, har man hatt veldig mange uheldige situasjoner med sinnssyke i norske fengsler. Hadde man fulgt Fremskrittspartiets råd, hadde man for lengst hatt en spesialinstitusjon for disse pasientene. Jeg vil henstille til helseministeren at man finner strakstiltak nå fortest mulig for å ta ut de sinnslidende som i dag sitter i norske fengsler.


Jeg er klar over at mange av forholdene knyttet til Aker-saken hører til næringsministerens bord. Men det er klart at når det bl.a. i dag kommer opplysninger i media om at Finansdepartementet har jobbet med denne stiftelsen, er det ikke helt unaturlig at man tar dette opp med finansministeren. Jeg skjønner at finansministeren nå mener at det ikke har vært jobbet på den måten som media påstår, og det er for så vidt greit. Da har vi fått høre det fra finansministeren, og jeg regner med at hun er på trygg grunn i forhold til det. Men når det gjelder Aker-saken, var næringsministeren og statsministeren veldig klare på at i den prosessen man er i nå, har Regjeringen stilt tøffe krav om såkalt nullstilling av disse transaksjonene. Jeg antar at også finansministeren har et syn på dette. Jeg har sett at finansministeren har vært relativt taus i disse sakene. Men er det slik at også finansministeren står helt klart bak de opprinnelige kravene fra næringsminister og statsminister om at disse transaksjonene må nullstilles?


I forbindelse med tilleggsproposisjonen for 2014 fremmet også regjeringen forslag om å tette noen skattehull, noe vi mener ville være et fremskritt i det fremtidige skattesystemet. I tillegg jobbes det nå ganske offensivt internasjonalt for å få på plass gode avtaler som også bidrar til mer gjennomsiktighet, mer åpenhet og i mindre grad internasjonal skatteplanlegging. Det er bra. Vi undertegnet en avtale i Berlin senest for få uker siden. Det arbeidet mener jeg det er viktig at vi fortsetter å holde oppe trykket på. Jeg mener det er viktig hele tiden å se på hvordan vi kan forbedre den typen regelverk internasjonalt, i tillegg til at vi selvfølgelig også jobber med hvordan vi skal skru sammen vårt eget skattesystem av konkurransemessige årsaker.


Fremskrittspartiets hovedmålsetting for Kirken er å få en fri og uavhengig kirke. Dette betyr både indre selvstyre og en finansiering som er basert på klare økonomiske ansvarsforhold. Ansvaret for finansieringen av statskirken er og må være statens direkte. Dagens situasjon med mange ulike offentlige finansieringskilder er lite egnet til en helhetlig forvaltning av Den norske kirke. Uforutsigbare rammer og en elendig forvaltning av den kulturhistoriske bygningsmasse er også et resultat av at ansvaret er pulverisert mellom flere offentlige aktører. Videre er viljen til forsikringsselskapene til å tegne poliser svært liten, og den koster dyrt. Dette er bakgrunnen for at Fremskrittspartiet vil samkjøre finansieringen av restaurering og oppgradering av Kirkens kulturhistoriske bygg og inventar til ett sted. Fremskrittspartiet ser det som lite hensiktsmessig at avkastning fra Opplysningsvesenets fond skal finansiere barne- og ungdomsarbeid, forskning, presteboliger m.m. Dette burde være klare økonomiske ansvarsområder som ivaretas over den ordinære driften, og derved av staten direkte. Vi har religionsfrihet i Norge, vi har en aksept for at den skal sikres ved statlige bevilgninger. Det må være en rettesnor. Eiendomsforholdet til fondet synes å være klart, men det synes å være klart i to motsatte retninger, nemlig ved at den ene delen av denne forsamling mener det er statens – til å bruke som staten vil når staten vil – og den andre delen mener at det må tilfalle den som har startet akkumuleringen av fondet, nemlig Kirken selv. Det mest naturlige sted å ha denne helhetlige forvaltningen for kulturverdiene er i Opplysningsvesenets fond. Dette er som kjent et fond som baserer seg på salg av kirkelig eiendom, og på den bakgrunn må fondets oppgave være å ivareta den bygningsmasse som det her er snakk om. At fondets avkastning må defineres på samme måte som det er vanlig for andre fond, fremstår som naturlig. Dette betyr ikke at det er noe ønske om en gradvis svekking av fondet ved at all avkastning benyttes, for så at inflasjonen skal spise fondets realverdi over tid. Fremskrittspartiet ønsker en klar økning av Opplysningsvesenets fond, fordi ivaretakelsen av de kirkelige kulturskatter ikke er et prosjekt en blir ferdig med, men noe det må arbeides med kontinuerlig. Et godt restaurert og oppgradert kirkegods vil være et gode både for Kirken selv og for samfunnet for øvrig. Vi er i Norge naturligvis sterkt knyttet til denne kirkelige kulturarven. For å styrke fondet slik at oppgavene kan ivaretas på en hensiktsmessig måte, er et raskere salg av prestegårdene nødvendig. Den sendrektighet som har vært vist, kan ikke fortsette. Derfor ønskes det en oversikt over hvor langt en er i prosessen, og hva som er hindringer som skaper forsinkelser. Fremskrittspartiet ser ikke boplikten som et godt utgangspunkt for å sikre prester i Den norske kirke. Spesielt problematisk er det når en tvinger enkeltmennesker og familier til å bo i trekkfulle gamle bygninger. Tvang i denne forbindelse kan ikke forsvares, selv om den blir praktisert. Fremskrittspartiet ønsker å erstatte boplikten med en borett som gir kommunen en plikt til å stille egnet bolig til disposisjon dersom presten ønsker dette. Dette vil gi en større fleksibilitet for alle parter. Samtidig gis prestene en gyllen mulighet til å komme seg ut på boligmarkedet før de blir tvangsflyttet dit, ved at de må forlate sin prestebolig fordi de har nådd pensjonsalder. Dette er en rettighet som prester bør ha på lik linje med alle andre mennesker i dette samfunnet. En naturlig følge av dette er at de presteboliger som eies av Opplysingsvesenets fond, avhendes, og kapitalen legges til fondets grunnkapital. De boligene som eies av kommunen etter loven av 1996, blir fortsatt eid av kommunen. Fremskrittspartiet ser det som avgjørende for en helhetlig og fornuftig drift av Den norske kirke at finansieringen går direkte fra staten til Kirken. Da vil en kunne se at alle Kirkens oppgaver og drift blir ivaretatt i sammenheng. Til slutt vil jeg ta opp de forslag fra Fremskrittspartiet som er beskrevet i innstillingen.


Jeg vil tilbake til E134 og Haukelitunnelene. Er statsråden tilfreds med fagetaten Statens vegvesens håndtering av dette prosjektet? Jeg kan minne om bakgrunnen litt mer enn det jeg rakk i innlegget mitt. Bakgrunnen er et Dokument nr. 8-forslag fremmet i 2004 av representanter fra tre partier, Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet og Senterpartiet, der en tok opp spørsmål knyttet til høydebegrensning for denne viktige forbindelsen mellom øst og vest. Det var en omfattende behandling i Stortinget i 2005. Det var to høringer før Stortinget fattet sitt vedtak. Er statsråden tilfreds med måten Statens vegvesen har håndtert denne saken på? Hvis svaret er nei, kan statsråden forsikre om at man tar grep, slik at man ikke igjen risikerer en behandling der Statens vegvesen legger inn andre elementer i saken enn det Stortinget har forutsatt?


Jeg har et spørsmål til justisministeren. I Dagsavisen for i går kan vi lese følgende: «Politimester i Tromsø, Truls Fyhn, går inn for reisenekt for asylsøkere.» Og videre står det: «Tromsø opplever en betydelig økning i antall asylsøkere som begår kriminelle handlinger i Tromsø. Politimesteren i Tromsø synes det er uforståelig at asylsøkere har adgang til å reise bort fra mottakene. –Asylsøkerne bør ikke ha anledning til å reise noe sted, mener Fyhn.» Dette er i samsvar med tidligere forslag fra Fremskrittspartiet om å opprette spesielle asylmottak hvor asylsøkerne, som kanskje heller skulle vært omtalt som «velferdssøkere», ikke kan gå ut av det området de skal være i. Særlig skulle det gjelde for asylsøkere som vi i utgangspunktet vet har grunnløse søknader, stort sett asylsøkere fra tidligere Øst-Europa og land i tidligere Sovjetunionen. Vil Regjeringen nå være lydhør overfor de mange lokalsamfunn som krever strengere tiltak, slik at de slipper den kriminaliteten som disse «velferdssøkere» bringer med seg?


Jeg viser til min replikk til representanten Høie tidligere i debatten i dag angående sykelønnsordninga og intensjonsavtalen om et mer inkluderende arbeidsliv. Jeg syns at jeg fikk et noe uklart svar av representanten for regjeringspartiet Høyre. Det er altså slik at regjeringspartiene i sine merknader i budsjettinnstillingen sier at de vil vurdere innstramminger i regelverket for sykepengeutbetalinger. Jeg vil derfor be statsråden bekrefte, eventuelt avkrefte, om det er slik at Regjeringa i den perioden avtalen omfatter, nemlig fram til 2005, vil avstå fra å vurdere og eventuelt fremme forslag om innstramminger i reglene for sykepenger, f.eks. i form av karensdager. Det er jo slik at denne avtalen er inngått av tre parter – Regjeringa, arbeidstakerne og arbeidsgiverne. Det kan derfor være interessant for Stortinget å høre statsrådens vurderinger omkring dette spørsmålet. Jeg vil så videre vise til utspillet fra NHO-direktør Olav Magnussen i Dagbladet den 6. desember, hvor han tar sterkt til orde for kraftige innstramminger i sykelønnsordninga. Hvordan vurderer statsråden denne type utspill fra en av avtalepartene? Og har Regjeringa vurdert å komme med noen form for reaksjoner overfor NHO på slike forsøk på, – slik som jeg ser det – å rive grunnlaget vekk for å nå de mål som ligger i intensjonsavtalen, og som alle ser ut til å være enige om?


Jeg registrerer at statsråden både prater om dugnad og om hvor fantastisk man stiller opp her. Jeg bare lurer på om ikke statsråden også legger til grunn de dokumentene som man selv har vært med på å vedta i Stortinget, som en Nasjonal transportplan som gjelder for inneværende periode, som sier at bompenger skal kunne være inntil 50 pst. Her er altså bompengene langt over 50 pst. Så jeg lurer litt på hvor grensen går for statsråden og for Senterpartiet, som hun representerer, som til og med i programmet som de har gått til valg på, og som gjelder, sier at bompenger skal være et supplement til statlig finansiering, og ikke slik det har blitt nå, og slik det også er i denne pakken, en stor andel av hele finansieringen.


Det er med litt skuffelse jeg registrerer at mine mistanker når det gjelder denne merknaden som har fått overskrifter, ikke har bakgrunn i en realitet. Vi så i media i går at representanten Oppebøen Hansen var ute og sa at nå skulle det bli sanksjoner, det skulle bare mangle. Jeg har hørt det her i salen i dag også fra representanten Oppebøen Hansen og representanten Chaudhry – nå skulle det komme sanksjoner. Nå får vi altså bekreftet fra statsråden at denne merknaden betyr ingenting, for nå skal alt overlates til regjeringen, og det skal vurderes på forskjellige plan innenfor maktapparatet, som justisministeren sier. Forslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre er jo bare et ønske om å involvere Stortinget for å få nok kompetanse og nok innspill til å få treffsikre tiltak for å sikre rettssikkerheten og rettighetene. Da er mitt spørsmål: Når regjeringen etter hvert har vurdert dette, kan statsråden på et eller annet tidspunkt tenke seg å legge fram en sak på eget initiativ for Stortinget?


Jeg er helt uenig med representanten Flåtten i at det isolert sett er skjedd en forbedring gjennom den endringen som ble gjort ved å utskille tekniske installasjoner i en egen saldogruppe. Det er de samlede virkningene som gjør at dette er en langt bedre løsning, og den er derfor også godt mottatt rundt omkring i Bedrifts-Norge og i næringslivet. Så jeg mener at representanten Flåtten og alle andre må se på de samlede virkningene av de endringene som er gjort, og det er positivt for næringslivet.


Morten Lund opplyser her at Senterpartiet vil gå inn for at beskatninga av næringsformue blir fjerna, men at ein framleis skal ha skatt på privat formue. No er det sjølvsagt positivt at Senterpartiet går inn for å frita næringsformuen i alle fall, men eg synest ikkje det er så positivt at ein ønskjer å behalda skatt på privat formue. I dag blir 40 pst. av formuesskatten betalt av pensjonistar. Dette er sannsynlegvis ein andel som ikkje kjem til å gå ned i åra framover, men snarare auke. Då er mitt spørsmål til representanten Lund: Synest Senterpartiet det er greitt at pensjonistar som har greidd å spare opp nokre hundretusen i løpet av eit langt arbeidsliv og har desse plassert i banken, skal måtte betale formuesskatt av dette beløpet?


Representanten Sandal er et klart eksempel på hvor useriøst Arbeiderpartiet er for tiden. Innledningen på hans replikk hører mer hjemme i en barnehage enn i Det norske storting. Det er kanskje årsaken til at Arbeiderpartiet har store problemer med å krangle om hvem som for tiden skal være størst av SV og Arbeiderpartiet på meningsmålingene. Kanskje er det faktisk slik at SV og Senterpartiet i dag er mer edruelige enn det populistiske Arbeiderpartiet. Hvis Sandal, som faktisk har litt erfaring og litt innsikt i det som foregår her i huset, hadde registrert hva som skjedde under budsjettbehandlingen, hadde han sett at med vår politikk og med vårt alternative budsjett hadde ikke alle disse arbeidsledige gått i arbeidsledighet. Da hadde de vært i sysselsetting og hadde hatt det meget godt – meget godt. Når det gjelder de endringene som vi var med på i forliket i forhold til dem som er arbeidsledige, er det helt klare tegn i tiden på at de tiltakene vi setter i verk der, vil skape større interesse for å skape seg jobb. Det bør også Arbeiderpartiet være interessert i, istedenfor for å la dem gå passivt på tiltak.


Det siste svaret var avklarende for 2030 – Norge får med denne avtalen ikke et mål som er eksplisitt for innenlandske kutt i 2030. Men det har vi jo for 2020, og mitt spørsmål handler om det. Gang på gang har statsministeren kommet til Stortinget og sagt at hun vil forsterke klimaforliket. Vi har for 2020 klare mål – vi har klare mål for hva som skal kuttes innenlands, og vi er enige om at utslippene i 2020 ikke skal være høyere enn 47 mill. tonn CO2. Det er viktig med nasjonale mål fordi det vil hjelpe oss med å komme i gang med den klimaomstillingen som er nødvendig for å utvikle ny industri og nye arbeidsplasser i framtiden, før andre gjør det. Miljødirektoratet har lagt fram en rekke svært konkrete forslag som viser oss hvordan vi i de årene som gjenstår til 2020, kan redusere våre utslipp med en betydelig del av det som trengs for å nå målet. Derfor ble mange av oss overrasket da vi leste Dagens Næringsliv 6. februar, for der er det et intervju med Høyres miljøpolitiske talsmann, Nikolai Astrup, der han i forbindelse med at han driver brannslokking rundt 2030-målene, i en bisetning avlyser 2020-målene for innenlandske kutt på en svært oppsiktsvekkende måte. Om klimaforlikets mål om innenlandske kutt sier Nikolai Astrup: «Det vil ikke skje.» Istedenfor skal målet nå nås ved hjelp av u-landskvoter, det som Venstres leder har kalt fiksfakseri, og som statsministeren selv slaktet på en veldig tydelig måte i sin landsmøtetale i fjor. Er statsministeren enig med Nikolai Astrup – er de innenlandske målene nå avlyst? Hvorfor er i så fall ikke Stortinget informert om det på en annen måte enn gjennom Dagens Næringsliv?


Nei, jeg tror ikke at det ikke blir et overskudd på dette også som går til Norsk Tipping. Men det som er, er at det reguleres. Det er faktisk slik at jeg, hvis jeg har astma, ikke går inn et sted hvor det røykes. Det skal ikke være slik at det skal stå automater og klirre utenfor Rema 1000, slik at man blir tirret opp til å spille på den automaten når man også er under 18 år. Det Stortinget har vedtatt, forholder SV seg til. Det er jo det man nå diskuterer her i dag. Det kan hende vi får en helt annen situasjon hvis vi ikke får medhold. Da må man vurdere et monopol, som jeg har sagt. Men det er helt klart at det å regulere markedet og at mer av overskuddet går tilbake til Frivillighets-Norge, er det som er viktig. Jeg skjønner faktisk ikke at det går an at man fra Fremskrittspartiets side aksepterer at såpass store mengder av overskuddet går tilbake til dem som eier automatene, istedenfor til Frivillighets-Norge.


Jeg er fristet til å legge til at barneombudet i Norge jo er imot datalagringsdirektivet. Det er kanskje ikke så viktig hva barneombudet sier om dette, som visstnok er et stort slag for barns rettigheter. Jeg fikk ikke svar fra saksordføreren, så jeg har tenkt å prøve med Arbeiderpartiet. Det gjelder de tallrike unntakene fra kravet om fire års strafferamme for å få utlevert trafikkdata. Dette vil gjøre det mulig å kartlegge journalisters kildenettverk om de skulle være så frekke å avdekke hemmelige og kritikkverdige forhold i statsforvaltningen. Nå er sikkert representanten Bjørnflaten fristet til å vise til avtalen som er gjort vedrørende romavlytting av redaksjoner. Det er irrelevant her. Jeg har et helt konkret spørsmål som gjelder straffeloven §§ 90 og 91: Hvordan kan Arbeiderpartiet forsvare fri adgang til journalisters trafikkdata om de avdekker hemmelige og kritikkverdige forhold i staten, noe som må sies å være en ganske viktig del av journalisters virke?


Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Det er store variasjoner mellom kommunene når det gjelder delingstimer på ungdomstrinnet. I en rapport fra Norsk Lærerlag basert på data fra GSI-statistikken, og som omfatter alle kommuner, varierer tallet på delingstimer fra 0,6 til 21,8 timer pr. uke. Et stort antall kommuner bruker under 5 timer til deling. Mener statsråden at en skole som har 0,6 timer til deling, kan oppfylle læreplanens krav til tilrettelagt undervisning, og er det en nedre grense for timer en skole med gjennomsnitts klassestørrelse bør ha?»


Regjeringen og det nye flertallet er nå helt klar på at veldig mye er bra i Norge. Det er takket være skiftende regjeringer og skiftende stortingsflertall gjennom mange år. Men det er fortsatt mange som ikke opplever å kunne få oppfylt sine drømmer. Det er fortsatt mange, som jeg var innom i mitt hovedinnlegg, som står utenfor arbeidslivet, som har lyst til å være en del av arbeidslivet. Da handler det om å iverksette tiltak som gjør at flere kan komme inn i arbeidslivet, gjennom å forenkle, gjennom å avbyråkratisere Nav og gjennom å sørge for at folk får den hjelpen og støtten de skal ha.


Det er ikkje vanskeleg å slutte seg til hyllesta til Regjeringa og utviklingsministeren for godt arbeid som har vore gjort, og auka budsjett. Det er trøbbel på området internasjonalt i forhold til mengda bistand. Den går jo ned. Eg ser at ein reknar med at den kanskje på sikt vil gå opp. Men det er samtidig trist at vi ser at det er så mykje krig i verda at det òg dreg vekk bistand frå dei meir tradisjonelt bistandsavhengige områda. I tillegg ser eg at det er lett å få pengar til bomber. Då er det «ja». Når det gjeld pengar til nødhjelp og bistand, blir det meir eit «tja». Eg skal ikkje seie «nei», men eg vil seie det er meir «tja» då. Då vi begynte med bistand for mange år sidan, hadde vi ein veldig optimisme. Vi trudde at berre vi gav, ville dette gå fort og greitt. Det har vist seg at det ikkje blei slik. Kanskje skal vi også ta med den hovudideen som var der frå byrjinga av, at dette skulle ha innverknad på oss i Noreg og på det norske samfunnet. Eg trur t.d. at vi kjem til å måtte reise til Afrika ein gong for å lære å leve. Kanskje må vi reise ut på den norske landsbygda også for å lære oss noko av landsbygdkulturen i Noreg. Så litt til spørsmålet mitt som gjeld rammevilkåra, som er like viktige som bistanden. Det må i den samanhengen ikkje berre fokuserast på handelsvilkår. Strukturtilpasningsprogramma som IMF og Verdsbanken kjører, veit vi kan innehalde nedbygging av handelshinder, liberalisering av finanssektoren, privatisering osb. – med store konsekvensar for vanlege folk. I budsjettet er det ikkje mogleg å finne nokon kritiske punkt om eller kommentarar av dei multinasjonale finansinstitusjonane. Eg vil spørje utviklingsministeren om vi kan risikere at delar av norsk bistand går med til å reparere skadar som har kome til for dei fattigaste, som ei følgje av ein politikk tilrådd av dei multilaterale finansinstitusjonane. Er Noreg på line med IMF og Verdsbanken når det gjeld kva som skal til av reformer i alle våre hovudsamarbeidsland?


Det forundrer meg hele tiden at Kristin Halvorsen stadig poengterer at det er USA som har lært opp bin Laden og hans medspillere til terroraksjoner. Det unnskylder da vel ikke det faktum at de har gått til terroraksjoner. For øvrig syns jeg Thorbjørn Jagland holdt et godt innlegg her i dag, og jeg er helt enig i det han sier, og i hans synspunkter. Men i en replikk til Jagland brukte Kristin Halvorsen uttrykket om ham at han var «kjapp» og «skråsikker». Er det noen som i sine kommentarer og meninger om aksjonen i Afghanistan nettopp har vært kjappe og skråsikre, så er det jo SV – og som etter min mening har tatt så grundig feil. Og det forundrer meg ikke at SV, etter at det nå synes som om aksjonen i Afghanistan er vellykket, hele tiden prøver å bortlede oppmerksomheten ved stadig å prate om andre ting. Den humanitære situasjonen i Afghanistan er én ting, og det er vi enige om, men de prøver stadig å snakke om utenforliggende ting, bl.a. trekker de inn USAs innbetaling til FN. USA har jo nå startet sin innbetaling, selv om det er vel sent – det kan vi være enige om – men de har i hvert fall oppfattet dette som at det nå er på tide å gjøre opp for seg. Den aksjonen er altså i gang. Jeg oppfatter dette som et forsøk fra SVs side på å lede oppmerksomheten bort fra den komplette feiltolkningen av det som har skjedd i Afghanistan, som nettopp SV har. Og da må jeg spørre: Mener SV fremdeles at bombingen i Afghanistan var feilslått for å nå målsettingen? Og videre: NATO har spilt en sentral rolle under denne aksjonen. Hva er nå SVs holdning til NATO, og vil de følge opp sitt program om å nedlegge NATO?


Min plan tar det litt mer enn to minutter å fortelle om. Derfor vil det være mange momenter som jeg mer enn gjerne skulle kommunisert, men jeg tok altså hovedlinjene her. Det jeg vil advare sterkt mot, er å ha den tilnærmingen som forrige regjering hadde: Fordi det hastet å få gjort noe kortsiktig, omla en engangsavgiften på biler, sånn at det plutselig strømmet ut dieselbiler i norske byer. Det er de problemene vi nå prøver å løse når det gjelder lokal miljøforurensning, og der vi faktisk har fått pålegg fra EU om at vi overskrider kravene, som altså er en kjempeutfordring nå mange steder. Vi må ha løsninger som gjør at en faktisk gjør dette på lang sikt, og derfor er det den langsiktige tilnærmingen jeg har. Så kan det godt hende at det betyr at en ikke får så store utslippskutt innen 2020 som SV skulle ønske, men en får et samfunn som henger sammen, og en får en bedre ressursbruk. Jeg er mer opptatt av hvilke utslipp en har i 2030 enn i 2020. Jeg vil tenke langsiktig, og da må en få en god ressursbruk. Den tilnærmingen som de rød-grønne hadde, med å piske folk inn, tror ikke jeg funker, for i kampen mellom å redde verden og hente i barnehagen vinner barnehagen hver dag.


Det budsjettet vi skal vedta i dag, er et styrket budsjett i forhold til det budsjettet som Bondevik-regjeringen la fram, og Venstre har jo hatt justisministeren. Jeg vil spørre representanten fra Venstre om representanten ser det budsjettet som blir vedtatt i dag, som et bedre eller et dårligere budsjett enn det som Bondevik-regjeringen opprinnelig la fram.


Jeg vil bare ta avstand fra påstanden om at dette er et spekulativt spill. Det har vært kjent gjennom alle år at Fremskrittspartiet både i opposisjon og i posisjon har et ekte engasjement knyttet til landets pensjonister. Det er nettopp derfor vi i en situasjon hvor vi regjerer på bakgrunn av et pensjonsforlik Fremskrittspartiet ikke har sluttet seg til – men akseptert som en forutsetning for å sitte i regjering – har tatt et initiativ fra regjeringens side og gått i dialog med de andre partiene på Stortinget for å se på hvordan vi for fremtiden kan sikre at kjøpekraftsutviklingen for pensjonistene blir bedre enn den vil komme til å bli hvis det fortsetter i en tid med moderate lønnsoppgjør. Jeg mener det er et viktig signal til landets pensjonister, og jeg håper at det er en problemstilling som også Senterpartiet tar på alvor – Senterpartiet var tross alt med på det pensjonsforliket Fremskrittspartiet ikke var med på.


Denne og tidligere regjeringer, med Arbeiderpartiet i spissen, har ansvaret for den situasjonen som vi nå har i strømmarkedet. Disse partiene har vært med og hindret utbygging av ny vannkraft. Det er det mange eksempler på – Øvre Otta og sist Sauda-utbyggingen – og ikke blir det bygd gasskraftverk heller, bl.a. på grunn av den politiske usikkerheten som er skapt med hensyn til utslippskrav for CO2. Energiministeren snakker stadig vekk om bygging av gasskraftverk med CO2-håndtering, men det er en teknologi som ligger åtte–ti år fram i tid når det er snakk om et fullskalaverk. Arbeiderpartiet – Regjeringens nye samarbeidspartner – tar stadig til orde for bygging av gasskraftverk innenfor rammen av våre klimaforpliktelser. Mitt spørsmål til Steensnæs er: Kan det bygges konvensjonelle gasskraftverk innenfor rammen av våre klimaforpliktelser? Da snakker jeg om med den teknologien som er tilgjengelig i dag.


Dette har vært en merkelig debatt. Det har vært veldig mange gode innlegg som virkelig har fokusert på den situasjonen som barnevernet er i i dag, og hvordan veldig mange barn og voksne der ute kjenner den situasjonen de er i hver dag, på kroppen. På fredag hørte vi statsrådens redegjørelse. Jeg satt og lyttet, og jeg fant ut at jeg var enig i nesten 99 pst. at det han sa. Jeg starter faktisk mitt innlegg i dag med å gi statsråden ros for å reise denne debatten her i dag. Jeg er sikker på at han virkelig bryr seg om at barnevernet i Norge skal fungere. Vi har blitt bedt om å ha en debatt i dag om den redegjørelsen som kom. Og så blir det en diskusjon og en debatt her om hvem som gir mest penger, og hvem som vil kutte, i stedet for at vi diskuterer løsninger. Det som denne debatten dreier seg om, må jo være at vi skal ha et barnevern som fungerer. Og det er ikke ukjent for denne sal at Fremskrittspartiet mener at det biologiske prinsippet er veldig sterkt, og slik har det vært helt fra Anders Lange styrte. Fremskrittspartiet mener at den rimeligste måten å drive barnevernet på, er å ha tidlig hjelp i hjemmet, for da kan vi klare å unngå at barna blir tatt ut av familiene sine. Så vet vi også at man av og til er nødt til å gripe inn, og at staten må ta over ansvaret. Men det er akkurat da problemene kommer, for vi ser at når staten overtar ansvaret, fungerer det ikke. Vi ser at flere og flere barn skifter fosterhjem fordi det ikke fungerer. Flere og flere får ikke det tilsynet de har krav på. Blant annet ser vi at vi er nødt til å ha en debatt og en diskusjon om hvordan vi skal gripe dette an videre. Denne debatten har også dreid seg om budsjettet, også Fremskrittspartiets budsjett. Det statlige barnevernet har et budsjett neste år på 5 mrd. kr. I det budsjettet kutter ikke Fremskrittspartiet, men vi flytter 500 mill. kr. Vi flytter 200 mill. kr over til kommunene og førstelinjetjenesten, og vi tar 300 mill. kr og bruker dem til kjøp av private tjenester. Kommunene kan også benytte seg av disse. Så etterlyser statsråden tiltak – ja vel. Fremskrittspartiet har foreslått tidligere hjelp, det å ha et mangfold, både statlige og kommunale fosterhjem. Vi kan ha institusjoner, både private og offentlige. Men vi må også ha øremerking. Vi har etterlyst øremerking lenge. Nå har den endelig kommet, og det er vel og bra. Men jeg er redd for at det som kommer fra regjeringen, ikke er nok. Derfor håper og tror vi at det kommer mer. Fordi om det blir satt ned masse utvalg – og det ser også Fremskrittspartiet fram til – må vi likevel ha noen strakstiltak. Det må vi få på plass, slik at de ungene som er der ute i dag, ikke lider, og slik at vi ikke hører i nyhetene i morgen eller på fredag om barn som får problemer når ansvaret for dem blir overtatt av staten.


Det er ikke særlig overraskende at et forslag som det vi her behandler, kommer fra motkreftene til sykehusreformen. For disse samme motkreftene dukker det stadig opp et eller annet problem – som egentlig ikke er et problem. Langt mer skuffende er det at Arbeiderpartiets representanter i sosialkomiteen har latt seg påvirke av disse motkreftene for å åpne foretaksstyremøtene, altså overkjøre det som ligger i proposisjonen, at dette skal de regionale foretakene selv få lov til å bestemme. Her går representantene fra Arbeiderpartiet sterkt mot sin egen tidligere helseminister, Tore Tønne, som er arkitekten bak sykehusreformen, og som mente – og fortsatt mener – at åpne styremøter ville være å begrense styrenes selvstendige virksomhet, en selvstendighet og et ansvar de er tillagt i henhold til foretaksloven. De regionale helseforetakene er underlagt offentlighetsloven, og det burde være tilstrekkelig. Det er oppnevnt brukerutvalg, slik at foretakene har løpende kontakt med brukerorganisasjonene og med brukerne i full offentlighet. I tillegg åpner lovproposisjonen for at styrene i foretakene kan utvise skjønn når det gjelder åpne styremøter, og vi har et foretak som har gjort dette i praksis. Jeg kan ikke se at lukkede styremøter så langt har skapt noen problemer – med unntak for media, som stadig skriker om mer åpenhet. Det kan det lett bli, dersom styremøtene gjøres åpne. Man kan få unødig utrygghet, engstelse, debatt og misforståelse om det som foregår i styremøtene. Slik jeg ser det, er det iallfall for tidlig å diktere helseforetakene å ha åpne styremøter. En må i det minste vente noen år, la dette få gå seg til og se hvilke problemer ved lukkede møter som er reelle, og hvilke som ikke er det. Jeg synes det er rimelig at Stortinget tar konsekvensene av den foretaksloven som er etablert, og som i forhold til styrets ansvar og disposisjoner ligger tett opp til en AS-modell som ikke opererer med åpne styremøter. Helseforetakene står foran en formidabel oppgave når det gjelder strukturering, intern organisering og oppgavefordeling, og bør nå få ro til å jobbe ut fra foretaksmodellens intensjoner. Det blir iallfall rikelig anledning til å komme tilbake til saken på et senere tidspunkt. Dette er begrunnelsen for at Fremskrittspartiet fastholder sitt tidligere standpunkt om at avgjørelsen om åpne styremøter skal tillegges de regionale foretakene.


Det er et slikt svar som gjør meg mer usikker på i hvilken grad vi vil kunne fylle en rolle som en større gasseksportør i framtiden. De fine overskriftene kan alle stille seg bak, men når det gjelder virkemiddelbruk som skal følge opp overskriftene, er det mangler. Statsråden tar selv opp 20. runde og TFO 2008. Det er ikke unikt for denne regjeringen at den gjennomfører konsesjonsrunder. Det gjør alle regjeringer. Det som er unikt for denne regjeringen, er at begge deler er kraftig utsatt uten begrunnelse. Det er unikt, for det har ikke tidligere regjeringer gjort. Det som òg er unikt med denne regjeringen, er at den ikke har lagt fram en eneste petroleumsmelding i denne stortingsperioden, mens det har vært en tradisjon å ha en petroleumsmelding minst hvert annet år, gjerne hvert år på et tidlig tidspunkt. Det gjør at en ikke klarer å vise at en vil følge opp i praktisk arbeid den retning Norge kunne ta for å øke sin gasseksport, spesielt med tanke på rød-grønne politikere som vil stoppe letevirksomheten. Kan statsråden bekrefte at det motsatte vil skje?


På vegne av representanten Bjørn Jacobsen og meg selv vil jeg fremme forslag om klarere retningslinjer for situasjoner hvor norske soldater stilles under andre lands kommando i internasjonale militæroperasjoner.


Jeg er sikker på at statsråden fullt og helt deler ønsket om å få mer effektiv trafikksikring og også deler min utålmodighet. Igjen med referanse til statsbudsjettet på side 46 om mål og prioriteringer står det: «Strekninger med mange og alvorlige ulykker vil bli fulgt opp spesielt.» Det er riktig som statsråden peker på, at det også er en prosess for å få nye behovskriterier for å bygge midtrekkverk. Ulykkessituasjonen på denne strekningen er spesiell. Det tror jeg vi har klarlagt nå gjennom to runder, og de tallene som er vist frem gjennom dem. Hvilke spesielle og konkrete tiltak vil man nå gjøre? Vil man bruke den åpningen, som et nytt regelverk kan gi generelt, til også å gjøre noe særskilt med å få på plass midtrekkverk på denne strekningen, i alle fall før 2018, men også kanskje i løpet av 2012, 2013 og 2014?


Jeg vil først ta opp forslaget som er omdelt i salen, fordi vi ikke sitter i komiteen. Jeg vil også med én gang varsle at vi vil gi subsidiær støtte til Arbeiderpartiets forslag. «Til lags åt alle kan ingen gjera; det er no gamalt og vil so vera.» Sånn sa Ivar Aasen det, og det er jeg enig i, for det er ikke lett å lage tomtefestelov. Det er mange som har prøvd. Det er ulike hensyn her som skal veies, men jeg har lyst til å si at hjemmet vårt – det huset vi bor i – er ikke hvilken som helst eiendom. Det er mange juridiske betraktninger knyttet til dette, og til eiendomsrett til en tomt. Men det å ha et forutsigbart forhold til at man faktisk har råd til å fortsette å bo i hjemmet sitt, er for SV en veldig viktig verdi. Tomtefesteordningen var muligens god, men nå har den blitt utrygg og dårlig, også fordi regjeringens forslag går for langt i retning av den som eier tomta. Det er ganske stor forskjell på den saken som var i henhold til EMK og vurderingen av forholdene i den, og det systemet som regjeringen nå har foreslått. Jeg mener at forslaget fra regjeringen ikke bidrar til å minske risikoen for at denne saken kommer til å fortsette å gå i Den europeiske menneskerettsdomstol, men da med den andre parten som part, fordi det handler om hjemmet til folk, og fordi det også er eiendomsforhold og rettigheter knyttet til det. Det er en diskusjon om innløsning og regulering av leie, men jeg synes at det i debatten høres ut som om man regner med at den festeavgiften man har betalt opp igjennom flere år, liksom ikke teller med. Realiteten er jo at hvis dette blir for ubalansert, må den som bor i hjemmet sitt, som står på denne tomta, betale tomta flere ganger. Det er mulig at noen mener at det er rett og rimelig – det mener ikke SV. Jeg har også hørt representanter fra regjeringspartiene uttale at den som har inngått en slik kontrakt og har bygd huset sitt på en festetomt, vet hvordan det er og har gått inn i det med åpne øyne. Det må en vel også kunne si om den andre parten i disse sakene. Hvis man legger ut festetomter, vet man at det ikke er en eiendom som er åpent omsettelig, men man vet også at man har en utrolig trygg avkastning, selv om den er lav. Jeg forutsetter at de som har gått inn på eiersida, også har tatt det i betraktning. Det er mulig at det forslaget som regjeringen har lagt fram, etter det vi har fått opplyst, kan gi en tidobling av festeavgiften sammenliknet med dagens regler. Det er åpenbart altfor mye. I den saken som har vært vurdert i henhold til EMK, var markedsverdien mye lavere på tomta. Så når regjeringen nå vil at den som ønsker å forlenge festet, skal betale 2,5 pst. av tomteverdien, er det åpenbart, etter vårt syn, en altfor stor økning. Hvilket nivå som er passelig, er jo et politisk spørsmål og en avveining. Jeg er nok redd for, selv om flertallet nå har redusert dette litt – og det er jeg selvfølgelig glad for at de gjør – at dette vedtaket ikke står seg, fordi vi mener det fremdeles er for ubalansert, og nå i den andre retningen. Så vårt forslag går ut på at man i tillegg til å sette prosenten av tomteverdien til 1,25 pst. også ønsker at begrensningsregelen per tomt ikke skal være 9 000 kr, men 6 000 kr, og at multipliseringsfaktoren skal være 3 000 kr og ikke 6 000 kr. Forslaget er fremmet.


Jeg ønsker å stille landbruksministeren følgende spørsmål: «Det kan synes som om personlig boplikt ikke har noen positiv virkning for å styrke bosettingen ute i distriktene. Kan statsråden tenke seg å fjerne denne hindringen for en sunn utvikling av Bygde-Norge?»


Eg er glad for at statsråden ikkje, slik som enkelte andre i denne salen, stigmatiserer fiskarane som notoriske kjeltringar. Det er enkelte som er avslørte, og dei skal sjølvsagt ha si straff. Men det som undrar meg litt, er at når statsråden seier det er nulltoleranse for utkast, som eg er heilt einig i, så vil ein samstundes gi eit amnesti for dei som står fram og seier at dei har kasta fisk med vilje og til og med utan at dei på brua visste det, slik det vart sagt i det aktuelle TV-programmet. Men ein vil gå til det steget at ein vil politimelde reiarlaget. Ser ikkje statsråden at dette kan samanliknast med å politimelde butikkeigaren når dei tilsette stel?


Spørreren berører mange og viktige debatter. Det er helt klart et dilemma det det pekes på her, nemlig hva man skal akseptere av beslutninger i land Norge gir budsjettstøtte eller bistand til. Det var en bred nasjonal debatt i Uganda om flykjøpet til president Museveni. Vi fant ikke noe grunnlag for at Norge kunne stoppe bistanden til det landet, selv om presidenten gjør noe som jeg personlig ikke er veldig glad for – for å si det forsiktig – nemlig å foreta dette flykjøpet. Det var altså en bred, åpen debatt, og det var betydelig kritikk av det, men også betydelig forståelse for det, i Uganda. Men det er selvsagt ikke slik at norske penger gikk til det. Så inviterte vi, Utenriksdepartementet, Dambisa Moyo til Norge fordi vi ønsker denne debatten. Vi tror ikke, som vi gjorde veldig lenge i Norge, vi bare kan vurdere bistand på basis av at intensjonene er gode. Det er ikke det viktigste. Spørsmålet er om virkningen er god. Hun fremmet en kritikk jeg har veldig liten sans for, nemlig at bistand ikke virker generelt, og – framfor alt – troen på at kapitalmarkedene står klare til å pøse ufattelig masse penger inn i Afrika bare bistanden forsvinner. Det argumentet står veldig svakt. Det er ingen grunn til å tro at kapitalmarkedene i dag er beredt til å sprøyte inn mye penger. Det var vanskelig før finanskrisen, og mye vanskeligere etter. Jeg avviste det argumentet. Jeg avviste også argumentet om at bistand ikke virker. Bistand har virket enormt bra i Europa. En av grunnene til at Spania, Portugal, Irland eller Øst-Europa nå kommer opp, er de gigantiske bistandspakkene som EU gir. Det samme gjelder f.eks. det USA gav til Sør-Korea under den kalde krigen, ut fra sikkerhetspolitiske grunner – det har virket. Derimot gav jeg henne rett i et viktig punkt, som jeg mener er den viktigste kritikken av bistand, og det er at vi må hindre at bistand omformer en stat til det vi kan kalle en tiggerstat, hvor politikere, næringsliv og det intellektuelle liv retter seg inn mot å ta imot bistand, istedenfor å bygge en sterk stat, og å bygge et produktivt marked og et robust næringsliv. Vi vet at det er kombinasjonen av stat og marked som bringer land ut av krisen, og en tiggerstat er farlig i så måte.


Etter å ha hørt på denne debatten i dag, har jeg to store bekymringer. Den ene er alle de rød-grønne representantenes hyllest av dette budsjettet og den manglende evnen til å ta inn over seg den spesielle situasjonen verdensøkonomien og norsk økonomi nå er inne i. Den andre og viktigste bekymringen jeg har, er at nærings- og handelsministeren ikke har vist seg i Stortinget i dag, og ikke har holdt innlegg her om den alvorlige situasjonen norsk næringsliv nå er inne i. Det er svært bekymringsfullt, og det er et alvorlig signal til norsk bedriftsliv, til norske bedriftsledere og ikke minst til de ansatte i de tusenvis av norske bedrifter som i dag lurer på hvilken fremtid de har. Nærings- og handelsministerens oppgave er å være bedriftenes viktigste talsmann. Vi må bare innse at hun har sviktet der. Den økonomiske krisen som vi er inne i, er mer alvorlig enn de fleste av oss aner. Vi ser hva som skjer internasjonalt, vi ser hva som skjer i den viktigste forbruksdrivende økonomien i verden: Amerikansk økonomi har stoppet helt opp. Dette kommer til å bli svært alvorlig inn i 2009, og det vil måtte komme ganske mange aktive pakker for å få rettet opp dette. Som medlem av næringskomiteen har jeg daglig kontakt med bedrifter i de fleste bransjer, og det de melder tilbake, er svært alvorlig. De melder tilbake at det er tilnærmet full stopp i de fleste bransjer, handelsnæringen melder om sviktende salg og eksportbedriftene melder om det samme. Det vi nå trenger, er en sjokkstart av norsk økonomi. Sentralbanksjefen har en viktig rolle der i å få satt renten godt ned nå, slik at folk merker det raskt på sin privatøkonomi. Men i tillegg må vi også ta lærdom av hva internasjonale ledere foreslår, nemlig massive skattelettelser. Vi ser nå hva EUs ledere nettopp har foreslått, vi ser hva Barack Obama også har foreslått: skattelettelser til middelklassen, altså til folk flest. Også sosialdemokraten i London, Gordon Brown, foreslår det samme. Og så trenger vi nå en aktiv SMB-politikk – en aktiv politikk for små og mellomstore bedrifter – i denne alvorlige krisen.


Jeg må kommentere et par av de påstandene som kom fra Høyre. Den første går på at det er så stor risiko å sitte med vannkraften. Er det stor risiko å eie Statkraft? Den dagen staten ikke klarer å tjene penger på Statkraft, den dagen tror jeg aldri vi får oppleve, og jeg kan ikke se at det overhodet fins noen risiko om vi eier Statkraft. Den andre påstanden er fra representanten Kristiansen, som er opptatt av at vi har en redsel for utenlandsk kapital. Hadde Høyre fått det som representanten Kristiansen vil, og som Høyre ville da man holdt på med konsesjonslovene, hadde det stort sett vært utlendinger som hadde hatt retten til vannkraften i Norge. Men heldigvis var det partier den gangen som klarte å ta Høyre og sette dem på plass, slik at vi har høstet av de verdiene i mange år etterpå. Jeg er svært glad for at Høyre den gangen ikke fikk viljen sin, men denne gangen har de delvis fått det. Helt til slutt vil jeg si at jeg syns dette har vært en interessant debatt, fordi vi ved flere anledninger har fått Høyre ut på banen, de sier helt tydelig at de egentlig ønsker å gjøre noe mer enn bare å gjøre det om til AS, man ønsker å privatisere det. Det er også Fremskrittspartiet enig i. Så jeg tror det i tida framover vil bli en tøff kamp å klare å unngå at man starter med delprivatiseringa. Jeg tror at vi gjør et feil vedtak i Stortinget i dag. Og når jeg engang blir gammel og sitter i gyngestolen min og har oldebarn på fanget, skal jeg i hvert fall si: Det var ikke oldefars skyld at de gjorde dette med vannkraften! Jeg gjorde så godt jeg kunne.


Jeg kan forsikre representanten Marthinsen om at finansministeren følger opp de vedtak Stortinget fatter. Så er jeg samtidig opptatt av at vi skal utforme lover og regler som er praktikable, og som ivaretar flere hensyn på en gang. Derfor har det vært viktig at vi har hatt gode prosesser rundt dette som både har avdekket ulike problemstillinger og pekt på andre hensyn som vi faktisk må ta. Jeg tror ikke det er et problem at Stortinget gjennomgående er opptatt av å ivareta personvern. Det mener jeg er et sunt prinsipp som vi bør legge til grunn i alle ting vi gjør. Men vi må samtidig klare å finne de gode løsningene og de gode svarene som også ivaretar det som er det overordnede hensynet i denne saken.


Det å lære av historien er helt nødvendig for å hindre at man gjentar den. Det å lære av sin nære historie handler også om bli kjent med seg selv, sitt lokalsamfunn og sitt land. Derfor er jeg uendelig glad for at det skal etableres et professorat for å avdekke ukjente sider eller mindre belyste områder fra annen verdenskrig. Likevel synes jeg det er underlig at flertallet i komiteen ikke kan stille seg bak forslaget om en spesifikk styrket formidling og forskning på annen verdenskrig i Nord-Norge. For det er jo det som er essensen i forslaget. Det handler om å tette et hull i den nasjonale fortellingen. Det handler om kjennskap til vår egen nære historie, vår egen nasjonale fortelling. Krigen var jo ikke lik i landet vårt. Evakueringen og nedbrenningen er et nasjonalt traume. Den tyske tilstedeværelsen hadde et annet omfang og et annet uttrykk i nord, og motstanden var tydelig til tross for at utmerkelsene i større grad har vært tildelt motstandshelter i sør. Det har de vel fortjent, og det er heller ikke så rart at det har gått en grense mellom nord og sør når medaljer skulle deles ut, for en historie som ikke er fortalt, er også vanskeligere å hedre og løfte fram. I min barndom og oppvekst og skolegang var vi så heldige å få besøk av dem som husket krigen, og som orket å fortelle og stå i de opplevelsene som de selv hadde hatt. Kommende generasjoner har naturlig nok ikke den samme muligheten som vi hadde. Hva skal lærerne tilby ungene da? Mange lokale historikere og historielag har gjort en uvurderlig innsats for å dokumentere og samle krigshistorie, men fremdeles mangler en samlet gjennomgang for å dokumentere og tilgjengeliggjøre den nordnorske krigshistorien for kommende generasjoner. Det er naturlig at en fortelling fra nord også fortelles fra nord. Likevel forstår vi at Stortinget ikke skal vedta professorat og beliggenhet i detalj, men det er heller ikke det som er essensen i forslaget. Det handler om at man skal ivareta en balanse og sende et tydelig signal om at det trengs en forskning på og en formidling av den nordnorske fortellingen spesifikt. Det var politiske grunner til at store deler av den nordnorske motstandskampen og hendelsene i nord ikke ble løftet fram i nasjonsbyggingen etter krigen. Det mener jeg at vi skal ta et ansvar for i dag. Vi har en historisk mulighet til å få dokumentert vår egen nære historie. Den må vi ikke la gå fra oss, for det kan bli for sent.


Det er ikke noe problem å være enig i at det var et stort tilbakeskritt at man ikke fikk en avtale om de internasjonale klimaforpliktelsene, men samtidig har altså ikke Norge tatt noen grep i løpet av det siste året som peker i en sånn retning. En ting er at man skal komme med en stortingsmelding til våren der man sannsynligvis skal ha masse rosende omtale av hva man har tenkt å gjøre, men man har altså på en rekke ulike veiskiller hatt muligheter for å iverksette tiltak – som man har valgt ikke å gjøre. Det gjør jo at Norge sammen med USA og kanskje et par andre land nå er lenger unna å nå de mål som er nedfelt i Kyoto-avtalen, enn vi var da Kyoto-forhandlingene pågikk. Og det betyr at det skal dramatiske virkemidler til for den vanlige norske forbruker, for den vanlige norske industrien og for næringslivet, hvis vi skal være i nærheten av å nå Kyoto-avtalens mål som tross alt er relativt beskjedne. For den siste klimarapporten viser jo at Kyoto-avtalens mål er utilstrekkelig. I de neste hundre år vil det være mye større endringer av klimaet enn man tidligere har tenkt. Så det betyr at man faktisk må gå inn med dramatiske virkemidler. Det er ikke nok f.eks. å redusere bensinavgifter, man må rett og slett ta store, omfattende samfunnsgrep. Betyr det at denne ministeren faktisk har tenkt å foreslå for Stortinget så omfattende grep som denne klimarapporten krever?