Jeg tar i interpellasjonen opp spørsmålet om å bruke prismekanismene, skatte- og avgiftspolitikken, aktivt for å oppnå Stortingets vedtatte målsetting i helsepolitikken, det å satse betydelig mer på det forebyggende i årene som kommer, og det å utjevne sosiale helseforskjeller. Vi vet mye mer om årsakene til helseplager og alvorlige sykdommer nå enn vi gjorde for – la oss si – 15–20 år siden. Vi vet at livsstilen i veldig stor grad påvirker en rekke ikke-smittsomme sykdommer som hjerte- og karsykdommer, type 2-diabetes, kreft og lungesykdommer. De viktigste faktorene her er røyk, alkohol, kosthold og fysisk aktivitet. Vi vet at hjerte- og karsykdommer, lungekreft og kroniske sykdommer står for nær 60 pst. når det gjelder forskjell i dødelighet før 67-årsalderen – mellom dem med kort og dem med lang utdanning. Her må det tilføyes at Verdens helseorganisasjon erkjenner at helseadferd ikke bare er et resultat av individuelle valg, men også henger sammen med sosiale forhold og strukturelle faktorer. I forbindelse med Stortingets behandling av Samhandlingsreformen, Nasjonal helseplan og den nye folkehelseloven i juni i fjor ble disse kunnskapene lagt til grunn. Konklusjonen var entydig og klar: Det skal satses betydelig mer på forebygging. Tidlig innsats i helsevesenet og primærforebygging ligger til grunn for den nye folkehelseloven. Den har som et av de overordnede mål også å redusere sosiale helseforskjeller. Skal vi nå målsettingen på dette området, må det aktivt, målrettet og koordinert politikk til fra statens side på alle områder – på helseområdet, når det gjelder skole, kultur, samferdsel, miljø og, ikke minst, i skatte- og avgiftspolitikken. Skatte- og avgiftspolitikken påvirker prisene på alkohol, tobakk og matvarer. De relativt høye avgiftene vi har på alkohol og tobakk i Norge, har en viktig helsepolitisk begrunnelse. Jeg mener at en aktiv avgiftspolitikk når det gjelder matvarer, ikke er like tydelig. Det som klarest påvirker helsen negativt, er ifølge Helsedirektoratet sukker, salt og mettet felt. De matvarene som påvirker helsen i positiv retning, er grønnsaker, frukt, grove kornprodukter og fisk. I NOU 2007: 8 En vurdering av særavgiftene blir helse- og sosialrelaterte avgifter vurdert som virkemidler i helsepolitikken. Helse- og omsorgskomiteen har som tidligere nevnt også i sin innstilling til årets budsjett understreket dette. Staten må ta i bruk prisvirkemidlene langt mer og aktivt for å oppnå disse endringene. Nå har jeg vært veldig tydelig på hva jeg mener om å bruke disse virkemidlene i prispolitikken for å oppnå positive resultater i befolkningens helse. Mitt spørsmål til finansministeren er da: I hvilken grad er prisvirkemidler egnede virkemidler for å bedre kostholdet, og hvilke tiltak bør prioriteres?


Dette er et godt helsebudsjett. Det inneholder mange gode og gjenkjennelige fremskrittspartisaker. Jeg må si jeg er glad for at regjeringen og stortingsflertallet setter pasientenes behov i sentrum og tar i bruk alle gode behandlingstilbud, også private og ideelle. I årevis har vi fått høre fra arbeiderpartihold at med Fremskrittspartiets politikk ville det være den enkeltes lommebok som ville avgjøre når en fikk behandling. Dette budsjettet viser til fulle at det er det motsatte som skjer. Regjeringen innfører fritt behandlingsvalg i 2015, først for rus, psykiatri og noe somatisk behandling. Fritt behandlingsvalg vil gi pasienter som opplever lang venting i det offentlige, muligheten til å velge å bli behandlet av private og ideelle aktører med ledig kapasitet. Og verdt å merke seg er at behandlingen skal skje uten at pasienten selv skal måtte betale, uansett om den skjer på offentlig eller privat behandlingssted. Regjeringen har med dette budsjettet lagt til rette for en høyere vekst i pasientbehandlingen i våre to første budsjetter sammenlignet med hva de rød-grønne fikk vedtatt gjennom sine åtte år. For å ha en god helsesektor på alle nivå kommer vi ikke utenom betydningen av å ha gode og tilstrekkelig med helseutdanninger. Helse- og omsorgssektoren er personell- og kompetanseintensiv og krever stadig mer arbeidskraft. En annen viktig utfordring er at mangelen på helsepersonell vil øke i årene framover. Også i dag er det mange som arbeider i sektoren uten relevant fagutdanning. Jeg er glad for at regjeringen tar helseutdanning på alvor og foreslår en mengde tiltak, som f.eks. tilskudd til finansiering av fagskoleutdanning innenfor helse- og sosialfag og styrking i legemiddelhåndtering i de kommunale omsorgstjenestene. Dette vil bidra til å øke rekruttering, styrke kompetanse og fagutvikling i omsorgstjenestene. For å ivareta en helse- og omsorgssektor med god kvalitet er regjeringen i gang med å utvikle et nytt kompetanseløft for perioden 2016–2020. Planen skal bidra til å sikre at omsorgssektoren har tilstrekkelig og kompetent bemanning og bidra til utvikling av en faglig sterk omsorgstjeneste, noe som vil komme brukerne til gode. For at barn og unge skal sikres god og lik tilgang til viktige helsetjenester, har Fremskrittspartiet i lang tid påpekt behovet for å styrke skolehelsetjenesten. Jeg er derfor glad for at vi i budsjettforliket styrker budsjettet for 2015 med til sammen 450 mill. kr. Dette vil styrke helsestasjons- og skolehelsetjenesten og gi flere elever tilgang til skolehelsetjenesten. Vi vil ikke øremerke bevilgningen, for vi vet at skolehelsetilbudet er veldig variert rundt om i Skole-Norge, men vi kommer til å følge med på at bevilgningen blir brukt til å styrke skolehelsetjenesten. Vi vil sørge for at det blir fulgt opp, og at den får den nødvendige styrken.


Enkeltskjebner i asylpolitikken er ofte vonde for dem som ikke har krav på opphold. Det understreker viktigheten av et robust og konsekvent regelverk. La meg peke på at ordningen med midlertidig tillatelse i påvente av retur for enslige mindreårige asylsøkere – som representanten Karin Andersen har tatt opp i interpellasjonen, og som hun selv pekte på – ble innført av Stoltenberg II-regjeringen i 2009. Formålet var å redusere ankomsten av asylsøkende ungdommer uten beskyttelsesbehov og å beskytte barn mot å bli sendt ut på en farefull reise mot Europa og Norge. Tillatelsen kan – som representanten viser til i sitt innlegg og i interpellasjonen – gis til asylsøkere som er unge, mellom 16 og 18 år, og som ikke har annet grunnlag for opphold i Norge enn mangel på et forsvarlig omsorgstilbud i hjemlandet. Jeg understreker her at vi snakker om de tilfellene hvor barn ikke oppfyller verken krav om beskyttelse eller krav om oppholdstillatelse på humanitært grunnlag i Norge. Barn som har behov for og krav på beskyttelse i Norge, får det. Lovverket åpner i tillegg for at barn kan gis oppholdstillatelse av humanitære årsaker. Det er også en lavere terskel for å gi opphold til barn enn til voksne. Men dersom beskyttelsesbehov eller sterke menneskelige hensyn ikke er til stede, er utgangspunktet, også for dem mellom 16 og 18 år, at asylsøknaden skal avslås. Avslag innebærer plikt til å reise hjem, både for voksne og for mindreårige asylsøkere som oppholder seg i Norge. En midlertidig tillatelse i påvente av retur gir imidlertid asylsøkende ungdommer mellom 16 og 18 år muligheten til å oppholde seg lovlig i Norge frem til de er myndige – og dermed må forventes å klare seg på egen hånd. Dette innebærer også plikt til å reise tilbake til hjemlandet etter at vedkommende har fylt 18 år. Svært få av de enslige mindreårige asylsøkerne som kommer til Norge, får en slik tillatelse. Siden ordningen ble innført i 2009 og frem til februar i år, har Utlendingsdirektoratet gitt 168 slike tillatelser. Det er imidlertid grunn til å tro – på tross av påstandene fra representanten Andersen – at det har hatt en betydelig effekt i den innstrammende retningen som regjeringen Stoltenberg II ønsket at det skulle ha, nemlig at det har kommet færre asylsøkere mellom 16 og 18 år til Norge som ikke har krav på opphold. Det finnes to alternativer dersom man velger å oppheve ordningen. Enten kan man gi ordinær oppholdstillatelse til alle barn som kommer til Norge, uavhengig av om de oppfyller vilkårene for beskyttelse eller opphold på humanitært grunnlag eller ikke. Det er ikke regjeringens politikk og vil skape en rekke store utfordringer, både for barna og for andre. Alternativt kan man gi avslag til de barna som ikke oppfyller vilkårene, men det vil være store utfordringer knyttet til det å tvangsutsende mindreårige som ikke har et forsvarlig omsorgstilbud i hjemlandet. Det er – for det første – viktig at innholdet i tillatelsen kommuniseres tydelig. Det skal ikke være tvil om hvilke rettigheter og begrensninger den innebærer. For det andre må oppsporingsarbeidet fortsette, også etter at tillatelse er gitt. Dersom man finner barnets foresatte i hjemlandet før barnet er fylt 18 år, er det ingen grunn til at barnet skal vente i Norge frem til 18-årsdagen. Når det gjelder rapporten representanten viser til, er den levert på bestilling av UDI. En rekke anbefalinger følges opp av UDI gjennom endringer i rutiner og krav til mottaksarbeidet. Dette er pågående prosesser og problemstillinger som er en del av det løpende arbeidet i UDI. Det fremgår av samarbeidsavtalen mellom regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre at vi vil legge om den norske mottaksstrukturen. I tillegg til å være et botilbud skal asylmottakene bidra til raskere integrering av dem som får oppholdstillatelse, og raskere retur av dem som får avslag på søknad om beskyttelse. Dette er nytt, sammenlignet med hva som tidligere har vært formålet med mottaksopphold. Samarbeidsavtalen legger også opp til at dagens mottaksstruktur for enslige mindreårige asylsøkere beholdes, men for enslige mindreårige som får avslag, eller som etter Dublin-avtalen skal returneres, skal fokusering på rask retur styrkes vesentlig. Det kan også være aktuelt å se på forbedringsmuligheter i oppfølgingen av mottaksstrukturen. Rapporten som representanten Andersen viser til, inneholder en rekke anbefalinger. Flere av dem har grenseflater mot andre, pågående prosesser og vil bli vurdert der det er relevant. En del av disse får også konsekvenser på andre sektorers ansvarsområder. Der det er tilfellet, er de relevante departementene gjort oppmerksom på anbefalingene i rapporten.


Når det gjeld å fylle skoa til den førre ministeren, kan eg seie at det var ikkje spesielt mange sko å fylle. Det var sett i verk svært lite arbeid. Ein jobba med Miside. Det var eit glimrande påfunn, og det har vi ført i mål. Men på dei store viktige områda, som t.d. å få ein felles e-id i heile den offentlege sektoren, på helseområdet spesielt, som gjer at vi kan kome i gang med fleire elektroniske tenester, med den tryggleiken som innbyggjarane treng, og som ikkje minst dei som skal levere frå seg opplysningar, treng, det har vi sett i gang. Det ligg ute på høyring – heile standardarbeidet som gjer at dei ulike programvarene i offentleg sektor kan «snakke» saman. Det var ikkje gjort noko på dette området då vi tok over. Vi har sendt det ut på høyring – gjenbruk av felleskomponentar i ulike programvarer. Det er dei viktige, store tinga. Det er jo det som gjer at vi kan få utnytta dei investeringane vi har gjort, på ein heilt annan måte, at offentleg sektor, offentleg forvaltning, jobbar effektivt via elektroniske verktøy. Det er jo det som er fornying, og det treng vi faktisk ikkje å leggje fram noka sak om i Stortinget. Det er ei budsjettsak, og etter det eg kan sjå, har Stortinget støtta dei budsjettforslaga som vi har hatt på det området.


Jeg vil få lov til å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Søknad om pliktmessig refusjon av giktmedisinen Celebra ble sendt 30. mars 2000, og ved prisgodkjennelse 15. juni 2000 startet fristen for saksbehandlingen av refusjonssøknaden å løpe. Foreløpig har legemiddelforvaltningen ikke gitt svar på denne søknaden, på tross av at fristen, som i henhold til EØS-reglene er på 90 dager, er overskredet med én måned. Hvordan ser statsråden på at Norge på denne måten bryter med EØS-reglene om saksbehandlingstid, og når vil et svar foreligge i denne saken?»


Norge er et land som er rikt på naturressurser. Vi er rike på industrivirksomhet og industrihistorie. Gass er en av våre store inntektskilder, og vi er verdensledende når det gjelder å utvinne gass. Flere rundt om i landet ønsker å bruke denne gassen også til industriutvikling og verdiskaping i Norge. Jeg var nylig på Barentskonferansen i Hammerfest. Det innlegget som fikk desidert mest applaus, var da fagbevegelsen krevde at en skulle kunne bruke gass til lokal industrivirksomhet. Det konkrete prosjektet gjelder Alcoa, verdens største aluminiumsprodusent, som ønsker å gjøre noe så enkelt som å bygge nærmest en kopi av det Hydro har bygget i Qatar. Det vil bli store investeringer, mange arbeidsplasser, og det handler om å videreutvikle en bransje der vi allerede er blant de beste, nemlig aluminiumsproduksjon. I Dagens Næringsliv i forrige måned gikk den lokale arbeiderpartiordføreren, Alf E. Jacobsen, ut og mente at regjeringen drev med dobbeltmoral som ikke tillot den bedriften å etablere seg i Finnmark, når en har jublet over at Hydro etablerer tilsvarende virksomhet basert på gass i Qatar. I spørretimen for noen uker siden sa statsministeren at «gass er miljøvennlig». Regjeringen har også gang på gang understreket at det gjennom EUs kvoteregime vil være et tak på det totale CO2-utslippet i Europa, som gjør at om en øker utslippene i Norge, vil de måtte kuttes andre steder. Samtidig har regjeringens Mongstad-månelanding blitt utsatt og vil tidligst stå ferdig i 2020. Det betyr at hvis Alcoa skal ha krav om rensing på sitt anlegg, vil det tidligst stå ferdig i 2024. Da er spørsmålet til miljøvernministeren: Hva vil regjeringen gjøre for at Alcoa kan realisere sine planer før 2024?


Jeg vil få stille følgende spørsmål til utviklings- og menneskerettighetsministeren, som svarer på vegne av miljøvernministeren: «I Sandviga på Hisøy i Arendal er en totalt kondemnabel bygning ønsket fredet av Riksantikvaren. Dette skaper stor fortvilelse hos eieren, som ønsker å rive og bygge nytt på stedet. Bygningen fremstår i en så fullstendig elendig forfatning at vedtaket om fredning ut fra en rent byggfaglig tilstandsvurdering virker helt uforståelig. Vil statsråden sørge for at departementet foretar en befaring på eiendommen for ved selvsyn å vurdere den faktiske forfatning den omtalte bygningen befinner seg i?»


Jeg vil gjerne ta representanten Ketil Solvik-Olsen, som er en av medforslagsstillerne, på alvor når han sier at det ikke er på kort sikt at strømprisene er avgjørende for folks forbruk. Det går det an å være enig med ham i. Det er på lang sikt at strømprisnivået er avgjørende for om folk tilpasser seg. Hvis folk tror at høye strømpriser er noe som kommer bare i år, men ikke i framtiden, vil ikke det ha noen dramatisk innvirkning på folks investeringer – i pelletsovner, varmepumper osv. Men dette er ikke et forslag som dreier seg om hva som skjer på kort sikt, for dette er det andre året på rad at Fremskrittspartiet fremmer et forslag om å redusere avgiftene på strøm. Det er ingen grunn til å tro at Gjermund Hagesæter og Ketil Solvik-Olsen ikke kommer til å fremme dette forslaget på nytt hver eneste vinter i årene som kommer. Da er hele poenget følgende: Hvis det er sånn at Fremskrittspartiet legger opp til at strømmen skal være vesentlig billigere – ikke bare i fjor, ikke bare i år, men hvert år i årene som kommer – vil det føre til et høyere strømforbruk, for det kommer til å føre til lavere investeringer fra husholdningenes side i å satse på pelletsovner eller vannbåren varme – overgang til alt det vi mener er nødvendig å få til for at den norske befolkningen skal bli mindre avhengig av strøm til oppvarming. Vi legger nå opp til å skape mer energieffektive hus. Vi skal sørge for at folk bruker mindre elektrisitet og andre former for energi til oppvarming av huset. Dette skal vi sørge for gjennom alle de støtteordninger og annet som vi har lagt opp til, og som ligger i energiordning, regelverk, osv., osv. Det er én ting som er viktig. Det er at hvis Fremskrittspartiets ønske er å nå de menneskene som har dårligst råd, så burde man ikke legge fram et forslag om en generell ordning som gir mest i skattelette til dem som bruker mest strøm. Hvis det var barnefamiliene man ønsket å hjelpe i forbindelse med vinteren, ja, da økte man barnetrygden. Hvis det var sånn at man ønsket å støtte dem som har dårligst råd, da økte man tilskuddene til lys og varme i bostøtten, slik de nåværende regjeringspartiene var sammen med Fremskrittspartiet om å gjøre for et par år tilbake, da det sist var høye strømpriser. Det er altså ustabile strømpriser og store svingninger i strømprisene som rammer folk flest hardest. Der var representanten Lundteigen inne på det som kunne være med på å bidra til mer stabile strømpriser. Ellers er det nok av andre måter å bidra til at folk blir hjulpet på. Det er ikke ved å kutte i strømavgiftene hver vinter, når man tror at strømprisene kommer til å gå opp – for det gjør de faktisk vanligvis om vinteren.


Slik debatten har gått, synest eg det er viktig å få fram at kjøp og sal av alt forsvarsmateriell først og fremst skal vere vurdert ut ifrå eit trusselbehov. Finst det truslar som kan legitimere det salet eller det innkjøpet? Eller kan vi risikere at vi er inne i ein driv der forsvarsindustrien aukar meir og meir. Det ligg jo i det militærindustrielle konseptet at vi bruker meir og meir på forsvar. Tala i dag er rundt 1 000 milliardar dollar på forsvar, 300 milliardar dollar på eksport, subsidiar og blandingsvarer, og bitte små 50–60 milliardar dollar på bistand. Det bør vere eit mål, òg for det norske storting, at dette skal snuast opp ned. Heile tida kjem det saker frå Regjeringa som SV oppfattar som heilt klart drivande i forhold til å auke militærutgiftene. Sjølv om det vil gje gode ringverknader for norsk teknologi og norske teknologibedrifter, vil vi vere veldig skeptiske til det. Om dette forslaget blir sendt over og Regjeringa kjem tilbake med det, opplever ikkje eg akkurat at det vil vere drivande i forhold til å auke forsvarsutgiftene. Det får vere opp til Regjeringa å vurdere når dei eventuelt kjem tilbake med dette.


Vi er interessert i å bygge vei, men vi er interessert i å prioritere kollektivtransport der det er fornuftig. Det opplegget som ligger nå, der man putter alle veiprosjekter inn i en egen organisasjon og sier at de som er mest samfunnsøkonomisk lønnsomme, skal et eget veiselskap gjennomføre, uten noen videre politisk behandling og prioritering opp mot andre ting, mener vi er en dårlig idé. Dessuten er det hyggelig å høre at representanten lyttet til mitt innlegg. Men han mistet åpenbart poenget der jeg beskrev akkurat svaret på det spørsmålet han stilte. Han stiller spørsmålet: Hvordan ønsker SV å gjennomføre veiprosjekter raskere? Jeg må si at jeg er enig med Arbeiderpartiet og Senterpartiet i at en god måte å gjøre dette på er gjennom romertallsvedtak, med tydelig mulighet for prioritering av budsjettmidler utover selve årets budsjett. Prosjektorganisering er prøvd ut f.eks. i Bjørvikatunnelen i Oslo, det prøves ut på jernbanestrekninger og andre steder, og jeg mener det er en fornuftig måte å gjøre dette på.


Stortinget har fått seg forelagt en rekke saker i min tid som statsråd for å nå de målene som bl.a. er skissert i dette forslaget, og som jeg deler. Det er et helt feil bilde at det ikke skjer ting. På alle de områdene som representanten har tatt opp i sitt forslag, skjer det viktige ting, dels som jeg har satt i gang, og dels som mine forgjengere har satt i gang. Nå foregår det en kampanje for å rekruttere flere fosterhjem. Vi følger opp arbeidet med å få til 400 nye stillinger, som altså er et mål og en bevilgning som hele opposisjonen sluttet seg til i høst, uten å høyne ressursbruken. Vi har programmet for forbedring i Bufetat, som skal gjøre at vi både får mer enhetlig praksis og kontroll over kostnadene i det statlige barnevernet. Vi har etablert en ny sentral enhet for fylkesnemndene, som nå skal sørge for bedre koordinering av ressurser og deling av kompetanse. Vi har endret loven for å styrke ettervernet, nettopp for å oppnå de tingene representanten etterlyser i sitt forslag. Så her skjer det noe på alle de områdene Kristelig Folkeparti er opptatt av.


I og med at jeg ikke sitter i denne komiteen, har jeg ikke vært med på arbeidet med verken meldinga eller innstillinga, så dette er en lesers reaksjon. Regjeringas og regjeringspartienes tilnærming er at vi har gode – til dels svært gode – helse- og omsorgstjenester, men de trenger å bli bedre, og de skal bli bedre. Meldinga viser heldigvis at dette er mulig. Derfor er dette både en lesverdig og viktig melding. Opposisjonen markerer seg også på dette temaet, kanskje med en noe mer kritisk «state of the art»–tilnærming, som det seg hør og bør, eller de er noe mer «utålmodige», som forrige taler uttrykte seg. Jeg syns nok som leser at opposisjonen kanskje går vel langt. Et begrep som «havari» er sterkt. Det minner meg litt om når vi i skoledebatten hører fra Høyre at norsk skole er sjuk, den kan ikke friskmeldes. Når spørsmålet er kvalitet, blir svarene som oftest av typen systemer og kulturer, mer helhet og sammenhenger. Det er også situasjonen her, og det er riktig. Men jeg legger også merke til at en understreker at det er mye å hente innen behandlingsmetoder, innenfor både spesialisttjenester og helse- og omsorgstjenester. Her kan vi bli bedre både kvantitativt og kvalitativt. Det er et viktig poeng. Jeg er også glad for at meldinga så klart understreker at disse tjenestene må bli mer pasient- og brukerorienterte. Hva slags tjenester som skal gis, og på hvilken måte, er oftest en objektiv, faglig sak. Slik sett er det, som det understrekes på en god måte i både melding og innstilling, viktig med de gode samtalene mellom bruker/pasient på den ene sida og fagpersoner på den andre sida. Ikke at jeg trenger det i morgen når jeg skal meniskopereres på Gjøvik Sykehus, da tror jeg jeg skal overlate det til fagpersonalet. Men når vi prater om f.eks. hjemmehjelpstjenesten, er det et godt poeng at bruker og fagperson, gjerne også de pårørende, finner fram til hva som er riktig tjeneste, og ikke følger det som av og til har vært situasjonen i norske kommuner, at det er kommunestyrevedtatte standardtilbud som er blitt avlevert, nærmest på autopilot. Dette syns jeg også meldinga får fram på en god måte. Så er det også viktig at vi ikke glemmer fagpersonene. Ikke at meldinga og innstillinga gjør det, men la oss minne om at det også er viktig å gi fagpersoner tillit og la fagpersoner få spille ut det fagpersoner er gode på, nettopp dette med å mikse kunnskap og klokskap og mikse teori og praksis. Mye av den kritikken som har kommet de siste åra, bl.a. nå veldig tydelig gjennom Helsetjensteaksjonen, er ikke bare at en er lei av tall, rapporteringer og byråkratisering, men en føler også at en er blitt vist noe for lite tillit og litt for mye mistillit i de systemer og strukturer vi har utviklet de siste åra. Det må vi passe på at vi ikke gjør. Slik sett er det bra at alle parter nå nærmest kappes om å si at vi må ikke dra dette med produktivitet og økonomisk rasjonalitet for langt. Det er viktig også å trekke fram kvalitet, det er viktig å fokusere på effektivitet og dermed løfte opp og fram – og gi tillit til – det gode skjønnet som ligger i det som fagpersoner i helse- og omsorgssektoren utøver daglig rundt omkring på sjukehus og i helse- og omsorgstjenestene våre. Det mest lesverdige politisk for meg er nok den diskusjonen som foregår ikke minst i innstillinga omkring det som medlemmene fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, dvs. komiteens flertall, skriver om en «tilbudsdrevet finansiering» fra Høyre. Her er det tydelig at opposisjonen legger opp til at private kommersielle aktører nærmest skal få boltre seg på tilbudssida, mens pasientene, fullfinansiert av det offentlige, tilsvarende skal kunne velge og vrake på etterspørselssida. Snakk om å legge opp til ukontrollert kostnadsvekst, overforbruk og overbehandling. Snakk om å la markedet prioritere framfor politikken og, som jeg var inne på i stad, framfor faget – det gode faglige skjønnet. Så har Fremskrittspartiet og Høyre dempet det hele noe ned øverst på side 16, der det står at det er «ledig, privat kapasitet» som skal utnyttes. Litt lenger ned står det: «den kapasiteten som finnes». Er det kapasiteten per 1. mai 2013, eller er det den til enhver tid ledige kapasitet som på den måten skal utnyttes? Det er skrevet som om det er status quo når det gjelder omfanget av det private, og at det bare skal utnyttes noe mer, men jeg er sjølsagt overbevist om, akkurat som komiteens flertall, at her legges det opp til en gedigen vekst på den private tilbudssida. Det er vi ikke tjent med.


Sidan ein no skal vera etterretteleg, er det på sin plass å spørja om det er «etterretteleg» å seia at det er stortingsfleirtalet, alle unnateke Framstegspartiet, som har ansvaret for talet på drepne på norske vegar, som Framstegspartiet har sagt tidlegare i debatten. Er det ein etterretteleg måte å debattera på? Er det ikkje slik at òg Framstegspartiet har delteke i tre budsjett og ikkje fått noka særleg satsing på veg? Er det etterretteleg å frita seg sjølv for det ansvaret ein då har, dersom logikken til Sandberg stemmer? Lat meg kommentera noko som har med politikk å gjera, ikkje berre med offerroller og slikt. Rushtidsavgifta blei nemnd. Eg synest statsråden i sitt brev burde ha vore endå meir presis her, for eg ønskjer rushtidsavgift i storbyområda. Men det som statsråden har bedt om, er å få initiativ frå lokalt hald når det gjeld dette. Og det er faktisk slik, berre for å vera etterretteleg i forhold til debatten om avgifter, at i Stockholm stemde folk flest for ei rushtidsavgift fordi dei ønskjer mindre forureining, mindre klimagassutslepp og mindre støy frå trafikken – det var dei lei av. Desse sidene er òg interessante å diskutera. Eg vil til slutt spørja i forhold til etterrettelegheit: Er det berre staten, Regjeringa og stortingsfleirtalet som ved budsjetta har ansvaret for alle trafikkulykker? Er det i det heile ikkje eit personleg ansvar med tanke på t.d. bruk av bilbelte, rusmiddel – ting som Framstegspartiet er liberale på – og fart? Eg lurte på om det – i lys av etterrettelegheit – var mogleg å få ei orientering om kva som eigentleg er «etterretteleg».


Jeg takker for svaret. Vi er klar over at det er en ulvetelefon, og at man har muligheten for å ringe og få beskjed om hvor ulver befinner seg. Nå er det engang slik at det faktisk finnes mange ulver som ikke går under den radiomerkingen. Det er ikke mer enn seks dager siden det ble kjørt i hjel en ulv som ingen visste hvor kom fra. Dette er en generell problemstilling, som år etter år dukker fram under jakta. Jegere velger å ikke jakte framfor å jakte med hund. Jakt er en nødvendig ressurs i dag. Vi har en pålagt plikt til å forvalte vår viltstamme. Jeg synes at jegerne og alle de som er berørt av dette, trenger en fornuftig – og klar – avklaring av hva som egentlig rår og går av slike regler. Det må jo være en feil at hvis du står og ser på at hunden din blir spist opp, får du betaling for det, mens hvis du prøver å gripe inn og kommer i skade for å ta livet av et rovdyr, blir du straffet. Det må være ganske klare regler. Så jeg vil anmode om følgende: Vi vil gjerne ha et lovverk som er så tydelig at alle og enhver har noe konkret å forholde seg til når det gjelder det med nødverge.


I alt Høyre gjør, ser vi at Høyre i regjering ikke vil betale det det koster å gi folk en moderne skole og en moderne eldreomsorg. Høyre vil i stedet konkurranseutsette, og de vil at arbeidsfolk skal betale, under kalkulatorslagordet: «mer igjen for pengene», som vi tar fra lavtlønte, offentlig ansatte, og de fleste av dem er damer. Tall fra Fagforbundet viser i dag at arbeidsfolk får inntil 25 000 kr mindre hvert år i pensjoner når arbeidsgiverne går fra å være offentlige til private. Og da er spørsmålet mitt: Er det sånn at Høyres budskap til bossmenn, renholdere og hjelpepleiere som jobber i det offentlige, er at den eneste måten å beholde jobben på, er å gå med på en like dårlig pensjon som det de private konkurrentene har?


Først: Jeg må si det var gledelig, det statsministeren nå sa, der han lovet at det vil komme en etterbetaling på 1,1 milliard kr i proposisjonen som legges frem på fredag. Det var meget gode nyheter for landets pensjonister. Mitt spørsmål går mer på Regjeringens prioritering nå i forbindelse med revidert budsjett. Statsministeren har flere ganger understreket behovet for stramhet, behovet for å være forsiktig med pengebruken og behovet for en meget, meget nøye prioritering. Da reagerer jeg på at man helt passivt tilleggsbevilger 1 milliard kr – 1 000 mill. kr – til innvandringspolitiske formål uten å gjøre noe forsøk på å stramme inn på regelverket i den sektoren, for å begrense asylinnvandringen. Vi er omtrent europamester i asylinnvandring i forhold til innbyggertallet. Andre land har ikke lenger råd til å bruke så mye penger på dette området. Hvorfor er det slik at den norske regjering sier at dette er det kanskje høyest prioriterte området å bruke penger på, i stedet for å bruke dem på nødvendige formål her hjemme?


I sitt innlegg var representanten Hareide veldig tydelig på betydningen av et godt samarbeid med regjeringspartiene og Venstre. Det er jeg helt enig i er viktig. I samarbeidsavtalen mellom regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre ble det inngått avtaler som ga de ulike partiene gjennomslag for noen av deres viktigste saker. De fire partiene møttes til kompromiss som alle kunne stå bak. Kristelig Folkeparti fikk gjennomslag for noen av sine viktigste saker, bl.a. at RLE-faget skulle erstattes av KRLE-faget. En kjernesak for Fremskrittspartiet som vi fikk gjennomslag for, var å redusere forskjellsbehandlingen av gifte og samboende par i forbindelse med grunnpensjon. Mitt spørsmål til representanten Hareide er om Kristelig Folkeparti står fast på den inngåtte avtalen om å redusere avkortingen i grunnpensjonen.


Både nasjonale og internasjonale undersøkelser viser at det er mye uro i norske klasserom. Fremskrittspartiet har i mange år vært veldig opptatt av at vi skal styrke lærerens rolle som klasseleder. Til vår store glede ser vi i Verdens Gang den 10. april at statsråden også er opptatt av dette problemet. Han lover til og med Verdens Gang at det skal gjennomføres konkrete tiltak for å bedre klasseledelsesutfordringene som vi faktisk står overfor. Den enkleste måten å gjøre det på ville være å anbefale regjeringspartienes representanter i denne sal å stemme for Fremskrittspartiets forslag, nr. 20, i dag. Det vil være konkret å ivareta de interessene som er nødvendig for å forsterke lederopplæringen for lærere som allerede er i yrket. Derfor er spørsmålet, helt konkret: Vil statsråden i dag oppfordre regjeringspartienes representanter i Stortinget til å stemme for Fremskrittspartiets forslag, nr. 20, eller blir det bare med prat denne gangen også?


Skjønn er jo alltid vanskelig å definere veldig tydelig. Jeg er opptatt av at skjønn alltid vil være en del av vedtak som skal fattes. Det som er viktig for oss, er å presisere så tydelig som mulig hvilke vilkår som må ligge til grunn når ulike beslutninger skal fattes. Det er den presiseringen som vi vil være tydeligere på i det lovutkastet som vil komme i løpet av året, og som Stortinget vil få seg forelagt.


Jeg vil stille spørsmål til næringsministeren om hans ansvar innenfor reiseliv. Det blir fort de store talls debatt – og det er naturlig når man diskuterer dette. Jeg vil komme tilbake til en sak som jeg har tatt opp tidligere med statsråden. Det gjelder Epcot-senteret i USA – Walt Disney. Der har man fått et innspill knyttet til den filmen som vises der borte – såkalt reklame for Norge. Norge er ett av svært få land som har en egen stand der borte, og det er svært viktig i markedsføringssammenheng. Den filmen er produsert midt på 1980-tallet. Man har fått spørsmål om å oppgradere filmen – og sørge for at norgesreklamen blir i tråd med den virkeligheten vi befinner oss i i dag. Kostnaden er på ca. 5 mill. kr for staten, og det vil kunne utløse midler fra private, som har sagt seg villige til å delta. Her har staten foreløpig sagt nei. Man har sagt at man kan bruke Innovasjon Norge-filmen, og så vil man bruke en liten sum penger for å oppgradere den. Er statsråden tilfreds med det, eller vil statsråden sørge for at disse 5 mill. kr kommer på bordet?


Eg registrerte at representanten Solholm putta Kystfiskarlaget og SV i same boks, som motstandarar av forslaga i innstillinga, men då synest eg Solholm hoppa elegant over at også sentrale tillitsvalde i Norges Fiskarlag, som sjølve er autolinereiarar, åtvarar mot å innføre dei same ordningane i kystflåten. Er dette ein suksess? Det veit vi ikkje, for vi får ikkje noka evaluering på bordet. Så vil eg også leggje til til representanten Solholm at ein alternativ strategi for betre lønsemd faktisk er å kutte kostnadane, men det er sjølvsagt ein strategi som Framstegspartiet ikkje er særleg interessert i. Eg lurer på korleis Fiskeri-Noreg, med Framstegspartiet sin fiskeripolitikk og med dei forslaga som ligg i innstillinga, blir sjåande ut. Korleis skal Framstegspartiet hindre at dei store et opp dei små, slik Solholm uttrykte bekymring for i innlegget sitt? Er han f.eks. interessert i å styrkje deltakarlova? Det ville då vere eit glitrande tiltak for å hindre nettopp det.


Jeg takker interpellanten for å ha tatt opp dette temaet. Jeg ser på det som en del av diskusjonen om hva slags veier vi skal ha i dette landet, hvor de skal ligge, hvilken standard de skal ha – ikke minst ut fra et miljø- og trafikksikkerhetsperspektiv. Selv om statistikken viser at vi går i riktig retning når det gjelder antall ulykker og antall drepte i trafikken, er det fortsatt langt igjen. Derfor er det viktig at vi satser betydelig på vei framover. Selv om veksten på jernbanen har vært god, og jernbanen har vært en vinner de siste årene, er vedlikeholdsetterslepet og antall omkomne i trafikken langt høyere på vei enn for andre transportformer og derfor noe en må prioritere. Vei er både fag og følelser. Det er følelser for folk som bor langs en vei, som bor i et tettsted, folk som driver næringsvirksomhet og vet at får en veien forbi sin butikk, eller ikke minst sin bensinstasjon, betyr det mye for inntjeningen sammenlignet med om veien legges om. Reiser en rundt i Norge, men gjerne enda mer i USA, der en ser hvordan en har bygd motorveier på kryss og tvers av landet, ser en at der motorveien går, blomstrer næringslivet, mens der de gamle hovedveiene går, dør det ut, selv om nostalgien gjør at en del velger den veien. Route 66 i USA er et typisk eksempel på det. Hovedveien og Route 66 kan ligge ganske nær hverandre, men bare én kilometers avstand betyr noe for om hotell, turisme, spisesteder eller annet næringsliv blomstrer eller dør ut. Derfor vil dette være en diskusjon som handler både om den konkrete utformingen på stedet og også handler om hvor vi velger at veien skal gå. Biltrafikk er best for miljøet, for næringslivet og for sjåføren når den glir jevnt. Vi kan diskutere biodrivstoff, og vi kan diskutere elbiler, som vil redusere miljøbelastningen betydelig, men uavhengig av hvilke energikilder en bruker, eller hvilket drivstoff en bruker for å bringe bil eller buss framover, vet en at jevn fart er mer energivennlig og dermed mer miljøvennlig enn stadig brems, gass, sving, opp, ned o.l. For å få til gode trafikkløsninger vil en måtte velge ulike traséer eller ulike kryssløsninger avhengig av hvor det er i samfunnet. Hovedveier med mye trafikk vil ha én løsning, hovedveier med lite trafikk en annen løsning, og lokale veier en tredje løsning. Det opplevde jeg – som representanten også tar opp – spesielt godt da jeg kjørte E6 i sommer, en strekning der vi kjørte totalt 3 150 km, og dermed i all hovedsak kjørte på den samme veien hele tiden, E6 fra Svinesund til Kirkenes, men der samfunnet rundt forandret seg veldig. Topografien endret seg, og klimaet endret seg – én vei med variert belastning og derfor ulike løsninger. E6 ut av Oslo har mange påkjørings- og avkjøringsramper. En unngår stopp i trafikken. Det handler rett og slett om å få trafikken til å flyte, og det handler om trafikksikkerhet. Så kommer en til Steinkjer, for å ta et eksempel, der en har sju rundkjøringer på rad. Jeg fikk på akkurat den strekningen gleden av selv å kjøre en veldig lang lastebil, bare for å oppleve hvordan tilhengeren humpet over hver av rundkjøringene mens vi kjørte. Så kommer en til E6 og Nesbrua i Harran i Nord-Trøndelag, der en velger å legge E6 midt gjennom et tettsted for at den skal gå forbi en bensinstasjon og et S-lag, men den går også forbi skolen og barnehagen. Jeg vet ikke om det er en prioritering jeg ville ha foretrukket, men sånn ønsket en det lokalt. Men fra et samfunnsmessig perspektiv er det å la hovedveien gå gjennom et tettsted og sette opp fartshumper og ha 40-grense ikke en god løsning. Det tyder på at en fra Vegvesenet kan ha veldig gode faglige vurderinger av hvorfor en velger kryssutforminger som en gjør, men hvis politikerne har pålagt Vegvesenet å bygge en vei på feil sted, får en ofte dårlige løsninger totalt sett. Men da er det ikke nødvendigvis faglige problem, da er det politiske problem. Der er det viktig at vi er litt tydelige på hvilket utgangspunkt Vegvesenet skal ha. Vi har gitt beskjed til Vegvesenet at når en bygger hovedveier i dette landet, skal en primært prøve å legge dem utenfor tettstedssentrum eller bysentrum. Hvis en bygger ny E39, E18, E6 – ta hele rekken – skal en så langt det lar seg gjøre, sørge for at den nye hovedtraseen går utenfor. Det handler om trafikksikkerhet, det handler om lokalmiljø, det handler om trygge skoleveier. Så må vi sørge for at for dem som driver næringsliv, skal vi ha en mer liberal skiltpraksis, som gjør at en faktisk kan skilte til det som finnes i det tettstedet som en ikke lenger kjører gjennom, men kjører utenom. Det vil kunne sikre lokalt næringsliv på en bedre måte, men det vil også sikre at sjåfører og passasjerer om bord i bil og buss får en mer behagelig reise dit de skal, og ikke tvinges gjennom tettsted de ikke ønsker å være i. Når det gjelder E39 ved Ålgård, som ble tatt opp som et eksempel, er det også en veistrekning der jeg har kjørt mye, og jeg er helt enig i at når den er hovedveien gjennom landsdelen, er det ikke behagelig stadig å måtte bremse ned for å kjøre gjennom en rundkjøring. Når veien engang er som den er, er det ingen tvil om at rundkjøringer er å foretrekke framfor de gamle kryssene en hadde før, der det var mange flere ulykker. Rundkjøringene er således et trafikksikkerhetselement. Men nettopp derfor er det viktig at vi på E39 klarer å bygge en moderne motorvei. Vi har gitt beskjed om at den strekningen skal planlegges som firefelts og ikke som tofelts, nettopp for å få mer behagelige kryssløsninger, for på firefelts motorvei er det ikke kryss der biler krysser hverandre, men en har av- og påkjøringsfelt og bro over eller tunnel under hovedveien. Det er det en jobber med skal komme på plass på strekningen Ålgård–Hove nå, som ligger i Nasjonalt transportplan, der vi har bevilget godt med penger for å sikre god framdrift i planleggingen. Når det gjelder planlegging generelt, har Vegvesenet veinormalene sine som de legger til grunn. De er omdiskutert av en del lokalpolitikere, og vi lytter til de innvendingene som kommer. Veinormalene er noe en skal revidere fortløpende, basert på både faglige vurderinger og erfaringer en får nasjonalt og internasjonalt, både gjennom praktisk erfaring og gjennom forskning, og også ved at en politisk gir noen signal, sånn som vi gjør, f.eks. om å legge hovedtraséene utenfor bysentrum. Det er også viktig når en utformer veier, at en har et perspektiv på hva en tror om trafikken 20 år fram i tid. Det er ikke alltid en treffer. En ser jo at på flere av fjordkrysningene, der en avløser ferger og bygger tunnel i stedet, har en underestimert trafikkveksten. Derfor har vi også utfordret Vegvesenet på hvordan de regner på dette, for å få mer realistiske anslag som ikke underdimensjonerer trafikken. Basert på veinormalene og erfaringene med dem, framtidig trafikkvekst og politiske signaler gjelder det å utforme kryssene på en best mulig måte. Da er rundkjøringer fordelaktig der en har mye kryssende trafikk på lokale veier, men det er absolutt ikke en standard vi ønsker å ha på våre hovedveier, som binder regioner og landsdeler sammen. Det har vi også gitt beskjed om når vi planlegger E39, for å sikre at en får god flyt i trafikken og kan holde en høyere gjennomsnittsfart. Fart er ikke viktig fordi det er moro å kjøre fort, fart er viktig fordi det reduserer reisetiden. Og det er redusert reisetid som betyr mest hvis en skal bygge næring som binder regioner sammen. Tanken på å kunne kjøre fra Stavanger til Kristiansand på 1 time og 50 minutter istedenfor 3,5–4 timer, som i dag, gjør noe med dynamikken i næringslivet, det gjør noe med klyngene, det gjør at bedrifter i Stavanger og Kristiansand kan samhandle, ved dagsreiser, noe en ikke kan gjøre i dag, med mindre en skriver mye overtid. Det er det samme som ligger til grunn når en tenker Stavanger–Bergen, og som ligger til grunn når vi nå ser hvordan Telemark står for tur til å knyttes opp med firefelts motorvei, og hva det kan bety for lokalmiljøene der. På samme måte som rundkjøringer kan være omdiskutert, litt avhengig av hvilke veier en velger det på – men jeg tror jeg har signalisert ganske tydelig at å ha rundkjøring på europavei ikke er ønskelig – er det også en diskusjon om hvordan en utformer bussholdeplasser. Hovedgrepet skal være at når bussene skal plukke opp passasjerer, skal de ut av veibanen, ut av trafikken. Noen steder kan en av lokale hensyn, gjerne på grunn av lokal kollektivsatsing, si at det ville være uhensiktsmessig å ta bussen ut av trafikk, rett og slett fordi det vil være vanskelig å komme inn igjen hvis det er et område med mye kø. Da kan den køen som en opplever at bussen skaper, isolert sett ikke ha noen særlig betydning for trafikkavviklingen generelt, men det må være en lokal vurdering. Men det å fjerne busslommer bare for å fjerne dem er noe jeg er kritisk til. Vi skal legge til rette for at flere kan kjøre buss, men vi må også legge til rette for at trafikken rundt bussen går best mulig, og at en ikke lager kunstig kø, som en enkelte steder gjør. Så er det viktig, når vi tenker på å få flere til å reise kollektivt, at vi også legger til rette for innfartsparkering. Det vil gjerne være en debatt for seg selv, men der kan en se for seg større kollektivknutepunkt der bussene får en mer framtredende plass og bedre plass enn det de har med busslommene, sånn som vi ser nå.


Det som er spesielt med luftfart, er at en i en del av transportkjedene beveger seg i internasjonalt luftrom, på samme måte som internasjonale ferger gjør det. Når en er i internasjonalt område, er det ingen som har beskatningsrett. Det er det som gjør det mulig å kjøpe varer skattefritt. Så en tilnærmer seg det ved at istedenfor at selve handelen skjer midt på fjorden – det gjør den jo med ferger, men på fly ville det skapt en uhensiktsmessig situasjon, tror jeg mange vil si – har en lagt det til flyplasser etter at en har kommet ut av et lands passområde. Det er grunnlaget for at det er sånn. En vil ikke kunne finne tilsvarende måter som vil gjøre det logisk å finansiere sykkelveier, tog o.l., fordi da er en hele tiden innenfor et lands juridiske definisjonsområde. Jeg mener en kan problematisere dette veldig, men det ender til slutt opp med – en har en del penger her – at hvis en ikke har taxfree-salg i Norge, flytter en taxfree-salget ut av landet, eller så må en gjøre det som en gjør av alkoholpolitiske grunner: stenge grensene fullstendig for all import av alkohol, og det vil bety at hver flaske øl fra Sverige måtte bli fortollet. Det ville vært en veldig lite hensiktsmessig måte å stenge grensene på.


Eg konstaterer at statsråden i utgangspunktet ikkje ser det nødvendig å bruka den moglegheita ho har som generalforsamling til å fortelja Statoil noko om kva dei bør gjera. SV var svært optimistisk når det galdt Regjeringa sin politikk i klima- og energispørsmål; ikkje minst i Voksenåserklæringa kjem dette godt fram. Det kjem òg delvis fram i budsjettet – no veit ein jo ikkje kva det kjem ut av det til slutt, når ein har forhandla. Men det er ikkje tvil om at dersom prisen på straum er låg, konkurrerer han ut ei satsing på alternativ, fornybar energi og syter for at straumforbruket ikkje går ned. Det er altså ein klar samanheng i dette. Det vil seia at generalforsamlinga i Statoil aksepterer at Statoil medverkar til at ein i alle fall på kort sikt senkar prisane på energi, i strid med det Regjeringa står for. Oppfølgingsspørsmålet er: Aksepterer Regjeringa dette? Og i tillegg: Er det ein del av kjerneverksemda til Statoil å selja straum?


Det er et faktum at norske universiteter kommer dårligere ut på internasjonale rangeringer enn de danske og svenske. Toppinstitusjonene i Norden hevder seg svært godt i konkurransen, men sier seg likevel ikke fornøyd med det. Det kan rettes mange innvendinger mot rangeringene. Forskningsindikatoren vektlegges for sterkt, datagrunnlaget er svakt og metodikken er omstridt. Dette resulterer i at forskningstunge institusjoner favoriseres på bekostning av dem som tar et stort ansvar for utdanning, og at plasseringene kan variere mye fra et år til et annet, som interpellanten også var inne på. Universitetene og høyskolene i Norge har et bredt mandat som hviler på tre pilarer: forskning, utdanning og formidling. Institusjonene må først og fremst måles opp mot hvordan de ivaretar sine brede og samfunnsbyggende oppgaver gjennom høy kvalitet innenfor alle disse tre områdene. De skal sørge for at Norge bidrar til den globale kunnskapsallmenningen, og de skal gjennom å være en attraktiv internasjonal samarbeidspartner hente hjem kunnskap frambrakt i andre land. De skal bidra til økt forståelse av naturen og av oss selv som mennesker og som samfunn. Institusjonene er viktige for næringsutvikling og for kvaliteten på offentlige tjenester. Ikke minst skal institusjonene utdanne kandidater som kan sørge for nødvendig fornyelse i årtier framover. Utdanningene må være basert både på forskning og på utviklingsarbeid og samtidig være relevante for det arbeidet kandidatene skal ut i. Vi må likevel erkjenne at rangeringene indikerer kvalitet. Rangeringene har ofte til felles at de bygger på indikatorer som forskningsverdenen anerkjenner som tegn på kvalitet. Andre typer evalueringer og målinger, som fagevalueringer, publiserings- og siteringsanalyser og gjennomslag i det Europeiske forskningsrådet, viser det samme. Framgangen for norsk forskning er god, men det er mer å gå på. Hva kan vi så forvente av de norske universitetene når det gjelder internasjonal synlighet, gjennomslag og kvalitet? Jeg er glad for denne invitasjonen fra representanten Warloe til å debattere kvalitet ved norske universiteter. Warloe etterspør strategiske vurderinger av hvilket ambisjonsnivå vi bør ha for universitetene. Som Warloe sikkert har registrert, er dette et tema regjeringen drøfter i den nylig framlagte forskningsmeldingen. Det er åpenbart at Norge, som er på størrelse med en liten amerikansk delstat, ikke kan dominere de internasjonale universitetsrangeringene. Det er like åpenbart at vi som et rikt land har forutsetninger for å markere oss på linje med våre nordiske naboland. Det norske bidraget til verdens samlede forskningsinnsats er på under én prosent, og en befolkning på fem millioner mennesker har sine begrensinger. Men betyr det at vi skal overlate den ressurskrevende og banebrytende forskningen til større aktører? Jeg mener nei. For det første er vi allerede blant de aller beste på noen områder. For eksempel er vi en av verdens fremste sjømatnasjoner. Her er det vi som har stått for en stor del av gjennombruddene. Fordi vi er et land med begrensede ressurser, må vi spisse vår innsats og konsentrere oss om å hevde oss internasjonalt på områder der vi har ekstra gode forutsetninger. Å bli skikkelig gode på noen områder krever stabile rammer og god sammenheng mellom investeringer i bygg, studenter og forskere. Vi starter derfor opp med å lage en langtidsplan for forskning og høyere utdanning, som har et tiårsperspektiv, og som blir et viktig virkemiddel når det gjelder hvordan man skal prioritere for å få tydeligere ambisjonsnivå på ulike områder. Det er et veldig viktig grep i den forskningsmeldingen som er lagt fram. De store universitetene uttrykker ambisjoner om å styrke seg internasjonalt. Spørsmålet er om man er sultne nok i vårt oljesmurte samfunn til å virkeliggjøre de ambisjonene. I mange andre land er det store endringer i forskningssystemene. I Europa konsentreres forskningsressursene. Nye og framvoksende forskningsnasjoner i Asia og Latin-Amerika satser tungt og vil helt sikkert sette stadig større preg på den globale kunnskapsallmenningen. Ikke minst derfor må Norge føre en politikk som understøtter de største universitetenes internasjonale ambisjoner. Det er ikke nok å løpe raskere selv, hvis alle de andre også løper raskere. Det vil gagne Norge som samfunn å ha ett eller flere universiteter som lykkes bedre internasjonalt. Kunnskapsdepartementet vil derfor rette søkelyset mot den faglige utviklingen ved noen av våre mest forskningsintensive universiteter og sammenlikne dem med de beste universitetene i Norden. Målet er å utvikle kunnskap som kan støtte institusjonene, Forskningsrådet og departementet i arbeidet med å forbedre forsknings- og utdanningskvaliteten. Universitets- og høyskolepolitikken er i kontinuerlig utvikling. Sett i et lengre tidsperspektiv har det skjedd store endringer i sektoren, også i retning av å satse sterkere på kvalitet. Jeg mener at enda mer profilering og spissing av institusjonene må til for å få til et kvalitetsløft i sektoren. Økt profilering innebærer å velge faglig tyngdepunkt og ambisjonsnivå tilpasset hver enkelt institusjon. Warloe etterspør tiltak for å løfte våre beste universiteter. Slike tiltak skal vi ha, men jeg er også opptatt av tiltak som kan løfte alle institusjonene, hver ut fra sine forutsetninger. Jeg vil særlig framheve tre tiltak: Det første er den nye målstrukturen fra 2012 for universiteter og høyskoler. Det er ett viktig tiltak for å stimulere til økt profilering og differensiering. Målstrukturen legger opp til mindre detaljstyring fra departementet og gir institusjonene handlingsrom og ansvar for å sette mål som er i tråd med deres egenart og ambisjoner. Det skal gi større rom for spesialisering innenfor felt hvor institusjonene har særlige forutsetninger for å lykkes. Institusjonene har stor frihet innenfor de rammene som storting og regjering setter, og må definere sine styrker og sine mål. Norske universiteter og høyskoler har i internasjonal sammenheng også høy bevilgning direkte fra myndighetene. Gitt den friheten som institusjonene har, følger det et tilsvarende stort ansvar til selv å sette sine prioriteringer for å nå de overordnede målene. Et annet viktig tiltak for å øke kvaliteten i UH-sektoren er resultatbasert uttelling på indikatorer innenfor forskning og utdanning. I grove trekk har innretningen av finansieringen for universiteter og høyskoler stått uendret i snart ti år. Systemet er det samme for alle institusjonene og har gitt gode resultater på én måte, men har kanskje også bidratt til å gjøre norske universiteter og høyskoler mer like hverandre. I forskningsmeldingen har vi derfor varslet en helhetlig gjennomgang av finansieringen av universiteter og høyskoler. I den må vi bl.a. vurdere forholdet mellom direkte bevilgninger og ekstern forskningsfinansiering. Det er også behov for å vurdere resultatbaserte bevilgninger opp mot finansiering som i større grad er basert på politiske målsettinger og institusjonenes strategier. Spørsmålet her er jo bl.a. om systemene nå er gode nok med hensyn til å nå lenger når det gjelder kvalitet. Norges forskningsråd er et sentralt virkemiddel for økt kvalitet i norsk forskning. Evalueringen av Forskningsrådet gir et positivt hovedinntrykk av organisasjonen, men peker på utfordringer i forhold til å understøtte den virkelig dristige og grensesprengende forskningen. Forskningsrådet skal derfor vektlegge fornyelse og potensial for grenseoverskridende forskning sterkere når de utformer sine virkemidler og vurderingssystemer. Samtidig må vi videreføre de kvalitetsvirkemidlene i Forskningsrådet som har vist seg å gi resultater. Ett slikt virkemiddel er sentrene for fremragende forskning. Før jul i fjor ble 13 nye forskningsmiljøer utpekt som SFF etter hard konkurranse. Disse sentrene illustrerer at brennpunktet for norsk elitesatsing i forskning ikke er institusjonene, men fagmiljøene. Ved våre universiteter og høyskoler vil det være noen fremragende miljøer, mens andre er mer gjennomsnittlige, og de fremragende trenger ikke nødvendigvis å befinne seg bare ved de største institusjonene. Likevel er brorparten av de nye sentrene lokalisert ved våre store universiteter, de som i utgangspunktet har størst mulighet til å løfte seg internasjonalt. Konsentrasjon av slike miljøer om enkelte institusjoner vil være med på å gjøre disse institusjonene mer synlige internasjonalt. Samtidig har departementet ønsket å framheve også den gode utdanningen. Derfor finansierer vi nå i alt fire sentre for fremragende utdanning. Det skal bli veldig spennende å se hvordan disse sentrene etter hvert fordeler seg mellom institusjonene. Som nevnt innledningsvis må vi ikke glemme at universiteter og høyskoler har andre formål i tillegg til å frambringe internasjonalt synlige forskningsinstitusjoner. Universitetene og høyskolene leverer kandidater innenfor alle utdanningsområder både nasjonalt og til sine regioner. Uten gode profesjonsutøvere, som lærere, sykepleiere og ingeniører, vil offentlig tjenestetilbud og norsk næringsliv lide. Uten dyktige økonomer og samfunnsvitere vil kommunene og det offentlige Norge stanse opp. Vi skal opprettholde kompetansemiljøer i hele landet. Et godt utbygd tilbud av høyere utdanning er viktig for å oppfylle regionalpolitiske mål. Disse hensynene må vi klare å balansere samtidig.


I denne saka som gjeld desse tre kommunane som har hatt folkeavrøysting, og som vil flytte frå Aust-Agder til Vest-Agder, er Framstegspartiet det einaste partiet som respekterer og seier ja til folkeviljen, og som støttar denne demokratiske prosessen og denne demokratiske avgjersla som dei har tatt. Når det gjeld det at det også har vore ei folkeavrøysting om fylkessamanslåing, synest eg ikkje vi skal leggje vekt på det. Vi veit at mange av dei som sa nei til fylkessamanslåing, gjorde det på grunn av at dei vil ha bort fylkeskommunen. Eg håpar at vi til hausten skal få eit fleirtal som gjer at vi kan setje i gang ein prosess og avvikle fylkeskommunen som eige administrativt og politisk nivå. Det hadde løyst denne saka, og det hadde også gjort landet betre.


Framstegspartiet har ein distriktspolitikk – vi har ein veldig god distriktspolitikk. Men i motsetning til regjeringspartia har vi ikkje ein distriktspolitikk som byggjer på at ein skal stakkarsleggjere distrikta – det er det absolutt ingen grunn til. Store delar av verdiskapinga og eksporten frå Noreg skjer i distrikta. Derfor er vår politikk at ein skal gi betre rammevilkår, byggje infrastruktur – båthamner, vegar, breiband, jernbane og generelle verkemiddel – og i tillegg avbyråkratisere og gi dei sjølvråderett til å styre seg sjølve. Det vil vere gode distriktsverkemiddel. Så er Lundteigen inne på dette med lønsame veginvesteringar. Vel, den mest lønsame veginvesteringa er faktisk E39, som bind distrikta på Vestlandet saman.


Vi som er forslagsstillere bak det representantforslaget som vi nå diskuterer, mener at det bør foretas en grundig drøfting av avgiftssystemet innenfor film og de konsekvenser som dette kan gi. Norsk kino‑ og filmfond finansieres gjennom avgifter på kino‑ og videobransjen. Stortinget fastsetter satsene for video, som i dag i praksis er dvd. For 2008 er avgiften 3,50 kr pr. enhet, det samme som avgiften har ligget på siden år 2000. Denne avgiften kommer på toppen av at video/dvd‑bransjen betaler full moms på 25 pst. Andre kulturtjenester er fritatt for moms, eller betaler lavere moms. Hvorfor er det slik? Er det å se en god film på dvd hjemme i sofakroken mindre kulturelt enn det å gå på en konsert, lese en god bok, eller glede seg over et maleri? Jeg har en følelse av at det er det som er bakgrunnen for særbehandlingen av denne delen av Kultur‑Norge. Jeg tror dette er holdninger som henger igjen fra den gangen videobransjen ble sett på som litt snuskete, hvor mye av omsetningen var filmer som var for dårlige eller for voldelige til å bli vist på kino. Eller er grunnen at man har funnet en bransje som har gått svært bra i noen år, og at man bruker den som en melkeku? Et annet forhold er hvilken påvirkning avgiften har for konkurranseforholdene. Vi i Fremskrittspartiet mener avgiften representerer en konkurransevridning til fordel for kinobransjen. Det er også grunn til å stille spørsmål om forholdet til EØS‑reglene, som vi oppfatter forbyr staten å begunstige visse næringer på bekostning av andre. Fremskrittspartiet mener den totale avgiftsbelastningen for næringen, når avgiften kommer på toppen av vanlig moms på 25 pst., er uforholdsmessig høy. Bare særavgiftene fra video/dvd har økt fra 18–19 mill. kr i 1998 til bortimot 90 mill. kr i 2008. Video/dvd‑bransjen står for en viktig del av kulturkonsumet for det brede lag av befolkningen. Likevel pålegges den avgifter som er betydelig større enn det som gjelder for de fleste bransjer, og særlig hvis man sammenligner med andre aktører i kultursektoren, må forskjellsbehandlingen sies å være grov. Fremskrittspartiet er enig med Norsk Videogramforening, som mener at bransjen i utgangspunktet burde behandles på samme måte som kinodrift, dvs. med en merverdiavgiftssats på 8 pst. Dersom merverdiavgiftssatsen opprettholdes, må særavgiften fjernes, eller i alle fall legges om og reduseres. Et annet sentralt punkt i forslaget er forholdet til de nye mulighetene Internett har skapt. Utviklingen skjer svært raskt, og det blir stadig mer vanlig å laste ned filmer, musikk osv. fra Internett. Svaret på de framtidige utfordringer er ikke å ilegge nye avgifter på lovlig nedlasting av filmer. Man må ta inn over seg at dette er en grenseoverskridende virksomhet. Det betyr at en slik avgift vil stille norske distributører i en helt umulig konkurransesituasjon. Det bør legges opp til en omlegging av avgiften og i stedet utformes en helhetlig politikk på området, slik at vi også i framtiden vil ha norske nettbaserte distributører av film. Men dette ser dessverre ikke ut til å ha gått opp for regjeringspartiene, som velger å gå baklengs inn i framtiden.


Jeg takker for spørsmålet. Fra SVs side er vi veldig bekvemme med den situasjonen som er, og den er i denne erklæringen, nemlig i Soria Moria-erklæringen. Det er det vi forholder oss til, og der er ikke xenotransplantasjon et punkt. Våre partier følger nå opp det som er i denne erklæringen, og vil komme tilbake til Stortinget med saken.


Jeg takker for svaret. At man blir overrasket av snøfall, er nå så, men hver vinter kommer denne snøen. Det skjer en gang i året at vinteren kommer, og det gjorde den i slutten av oktober dette året, kanskje til stor overraskelse for noen, men ikke til noen særlig overraskelse for dem som bruker veien, og som bor der. Lastebilen står for 95 pst. av godstransporten, og 95 pst. av persontransporten skjer på vei i forhold til med jernbanen, og når Hedmark er landets tredje største fylke i areal, må Hedmark få mer penger. Vi har 7,2 pst. av de offentlige veiene, men får kun 3 pst. av statens veibevilgninger. Vi har 7,4 pst. av riksveiene, men vi får 4 pst. til drift og til vedlikehold 1,6 pst. Så de bevilgningene vi får, står ikke i forhold veilengdene. Blant annet står ikke bevilgningene til brøyting i forhold til den lengde vei vi har i vårt fylke. Hva synes statsråden om dette?


Regjeringa har gjort modernisering av offentlig sektor til en fanesak, og det er mange gode anslag i det. Men jeg er fremdeles urolig med hensyn til hva Arbeiderpartiet egentlig mener med modernisering. Det er kommet flere signal, bl.a. fra noen statsråder som i sommer velsignet privatisering, til Kosmos kontante avvisning av bestiller-utfører-modellen, sånn som jeg opplevde det, på LO Kommunes store konferanse tidligere i høst, bl.a. fordi det vil føre til mer byråkrati. SV ønsker også omstilling og fornying av offentlig sektor, fordi den ikke er god nok. Det gjøres mye bra arbeid, men det er ikke godt nok. Det er for mye byråkrati, det er for mange tette skott, det er for lite samarbeid, og enkelte steder er det også for dårlig menneskebehandling. SV mener at den omstillinga må komme fra venstre, den må bygge på de prinsippene som velferdsstaten har gjort til nå, og som også aksjonen «For velferdsstaten» har gått inn for. Jeg ønsker et klarere signal fra Arbeiderpartiet om det også er de prinsippene det skal bygges videre på. Det går ikke an å komme bort fra at det er uttynningen, eller skvisen, i kommuneøkonomien de siste åra som har ført til privatisering og til salg av kommunale foretak. Noen steder har dette skjedd ut fra rein ideologi, men de fleste steder har det skjedd av nød. Og da er min utfordring: Mener Arbeiderpartiet at kommuneopplegget for neste år er bra nok til å møte dette, fordi kravet om stadig mer effektivisering i betydningen løp fortere også har ført til en utarming av mange offentlig ansatte? Og det er kvinner det gjelder. Dermed er det bakgrunnen for mye av den uføretrygdinga og skvisinga ut av arbeidslivet vi har sett i det siste.


Da jeg kom på Stortinget for ni måneder siden, hadde jeg et mål i tillegg til at jeg skulle styre landet sammen med resten av de 165 representantene. Det var å få tatt et løft for norsk distriktspolitikk, slik SV har lovet sine velgere. Når vi da får mulighet til å få tatt et løft for norsk distriktspolitikk, er det det som er det viktige. De partiene som er villige til å danne et flertall sammen med oss slik at vi kan få tatt det løftet, ønsker vi å ha et konstruktivt og godt samarbeid med. I denne saken har regjeringspartiene og SV flertall. Når tilbudet går ut på at vi kan bruke 1 milliard kr på satsing mot de mest næringssvake områdene, syns vi det er et forslag som vi er meget glade for at vi får gjennomført. Representanten Hedstrøm spør om hvordan de detaljerte innretningene blir på dette. Til det må jeg svare at vi nå i løpet av sommeren skal jobbe med denne saken sammen med regjeringspartiene. Det har vært såpass kort tid, og ting har gått såpass fort, at vi har ikke alle detaljer på plass. Men SV har sammen med regjeringspartiene blitt invitert til å utforme en større detaljeringsgrad på forslaget, slik at vi treffer de målgruppene som vi ønsker å treffe.


Jeg er litt bekymret over det siste utsagnet til statsråden i replikkordskiftet her, fordi han sier at det ikke er sikkert det er så fruktbart å snakke om offentlighet eller om offentlig tilgjengelige resultater. Det er veldig viktig, ikke bare i forhold til kvalitetssystemet i skolen, men i en generell diskusjon om hvordan det offentlige unntar offentlige opplysninger fra offentligheten. Jeg synes det var interessant å være vitne til representanten Jensens gripende beskrivelse av de nasjonale prøvenes offentliggjøring i forrige regjeringsperiode: De var bare egnet til én ting, og det var til store avisoppslag. Ja vel, og på hvilken måte er det blitt bedre nå? I fjor var det svære oppslag i Verdens Gang, i år var det svære oppslag i Nettavisen. Den modellen Regjeringen har lagt seg på, hindrer ikke rangering av skoler. Det er ingenting i den modellen som skisseres, verken fra representanten Jensen eller fra statsråden, som skulle tilsi at man får mindre mediefokus på dette i fremtiden. Det er bare én måte å gjøre det på, det er å si at vi ikke skal offentliggjøre resultatene av de nasjonale prøvene. Vi skal holde det hemmelig, holde det for oss selv. Da vil man oppnå at det ikke blir rangering. Men det er det ingen som har sagt at de ønsker, de har i alle fall ikke tort å si det direkte. Det har vært sagt fra denne talerstol i dag at det er politikere som skal vurdere hvem som egentlig har behov for denne kunnskapen. Man har sagt at Olga på Lund ikke trenger kunnskap om nivået på Lund skole. Nei vel, så det er politikerne som skal bestemme dette. Men Olga på Lund kan være bestemor til Ole i fjerde i og til Line i andre klasse på Lund skole. Og så skal vi sitte her inne og si at Olga på Lund ikke har behov for de opplysningene! Hun er da like interessert i hvordan skolen til hennes barnebarn rangeres, hvordan det ligger an med det faglige nivået, som f.eks. foreldrene til barna er. Det sies at rangering kan oppleves urettferdig. Ja, det er mye som kan oppleves urettferdig. For å unngå urettferdighet, er det én ting som er helt avgjørende. Det er at vi er åpne, at vi er ærlige, at vi har like vilkår. Det vil offentliggjøring på skolenivå sikre. Statsråden sier også noe interessant når det gjelder merknaden til komiteflertallet: Når man snakker om at man skal hindre publisering, er det den egne publiseringen de skal hindre - altså skal de ikke publisere rangeringen selv. Det er greit, da er alt så mye bedre når det gjøres av Verdens Gang og Nettavisen.


Slik jeg ser dette, er det et prinsipielt forhold, først og fremst. Jeg støtter fullt ut at Stortinget bevilger penger til stortingsgruppene for at stortingsgruppene skal være i stand til å gjøre en skikkelig og god innsats. Jeg vil minne om at ved siste budsjettbehandling fremmet Fremskrittspartiets stortingsgruppe forslag om å redusere noe på denne støtten, fordi den er blitt ganske omfattende. For å si det slik: Nå er jo målsettingen, etter Brørby-utvalget, som så på dette for noen år siden, at det skal være én ansatt pr. stortingsrepresentant i gruppene, mens da jeg var første gang i Stortinget, var regelen at det skulle være én ansatt for hver tiende stortingsrepresentant i en gruppe. Det har altså skjedd en tidobling av støtten til stortingsgruppene i min tid, og nå burde man snart begynne å sette noen grenser. Men så er spørsmålet, det prinsipielle spørsmålet: Hva skal stortingsgruppene bruke pengene til? Det er der jeg skiller lag med flertallet i Presidentskapet. Jeg har det prinsipielle syn – og det har jeg gitt uttrykk for også tidligere – at det må den enkelte stortingsgruppe selv avgjøre. Noen grupper velger å bruke mye av midlene på å ansette rådgivere og kontoransatte, andre kjøper kanskje tjenester utenfra. Noen vil kanskje også av og til, når man er misfornøyd med medias informasjonsdekning av det som faktisk foregår i Stortinget, kunne ha anledning til å informere befolkningen eller organisasjoner eller enkeltgrupper om hvorledes Stortinget har behandlet saker – altså informere. Det har Fremskrittspartiets stortingsgruppe tatt opp spørsmål om. Det ble tatt opp og drøftet i Presidentskapet, som fattet et vedtak om at det var anledning til informasjonsvirksomhet, og Fremskrittspartiets stortingsgruppe har rettet seg etter vedtakene fra Presidentskapet. Så er det fra andre stortingsgrupper blitt klaget på at Fremskrittspartiets stortingsgruppe rykket inn en informasjonsannonse. Det eneste Presidentskapet i realiteten hadde noe å innvende imot, var plasseringen av logoen til Stortinget. Det måtte ikke misforstås dit hen at det var en stortingsannonse. Og: «Partigruppenes navn bør imidlertid i slike sammenhenger plasseres under logoen.» Det rettet Fremskrittspartiets stortingsgruppe seg etter. Når det så igjen ble rykket inn en annonse, kom det en ny klage, og det er det som er bakgrunnen for dette. Stortingets kontor – administrasjonen – gikk igjennom hele denne prinsipielle situasjonen, og gjennomgangen munnet ut i et forslag til vedtak i Presidentskapet. Stortingets konstitusjonelle kontors forslag lyder slik: «Presidentskapet finner ikke å ville reise innvendinger mot at stortingsgruppene kan gjøre bruk av gruppestøtten til å dekke utgifter til lovlig politisk annonsering. Presidentskapet vil imidlertid ikke tilrå at denne type utgifter blir tatt hensyn til ved fastleggingen av størrelsen på gruppestøtten.» Denne holdningen fra vår administrasjon har jeg valgt å slutte meg til, mens flertallet i Presidentskapet – de øvrige medlemmer – i stedet finner å ville legge frem forslag om et nytt tredje ledd i § 1 i reglementet, hvor det står at man ikke skal kunne kjøpe «politisk reklame for partier eller stortingsgrupper i media». Man skal altså ikke kunne kommunisere det som skjer i Stortinget, til velgermassen. Det er vi uenig i, i den forstand at vi går igjennom en lang rekke problemstillinger i merknadene i den foreliggende innstilling, som jeg ikke finner grunn til å referere. Det helt prinsipielle her er at vi mener – og jeg mener – at det må være den enkelte stortingsgruppe selv som bestyrer den sum penger som Stortinget har bevilget til stortingsgruppen. Jeg synes det er rart, og det minner litt om politisk sensur at andre politiske partier og grupper vil legge hindringer i veien for hvorledes én gruppe ønsker å bruke sine ressurser. Når bevilgningen er foretatt av Stortinget til stortingsgruppen, er det stortingsgruppen som rår over den, og jo flere detaljer man legger inn, desto mindre frihet vil den enkelte gruppe ha til å gjøre det den selv mener. En slik styring fra konkurrentenes side er vi i realiteten altså helt uenig i. Det er derfor jeg har tillatt meg å ta administrasjonens forslag til vedtak i Presidentskapet og omgjøre det – ordrett – til et forslag til vedtak i Stortinget, ordet «Presidentskapet» er da byttet ut med «Stortinget». Jeg tar dermed opp forslaget, som er inntatt på side 3 i innstillingen.


Jeg skal være rask for ikke å forsinke møtet ytterligere, utover natten. Jeg er heller ikke interessert i å sitte her til morgenkvisten, men jeg innser at det til tider kan være nødvendig. Jeg synes det er uhørt at vi ikke skal få lov til å ha replikker på hovedtalsmenn. Nå har forsvarskomiteen gjennom lang tid arbeidet med en kjempestor sak for Forsvaret, og hvis vi da ikke skal kunne få lov til å gi uttrykk for her i salen hva vi mener, i replikkordskifter, synes jeg det virker nærmest udemokratisk. Så på vegne av Fremskrittspartiet vil jeg anmode om at det blir foretatt en votering i salen, og foreslår det.


Jeg skal ikke begi meg inn på den interne kampen mellom nåværende regjering og tidligere regjeringer om hvem som har hatt en helhetlig strategi, hvem som har vært flinkest i klassen, etc. Det tror jeg at jeg skal overlate til interpellanten og representanter for regjeringspartiene å holde på med. Jeg vil innledningsvis vise til det andre innlegget til statsråden, treminuttersinnlegget. Jeg må si meg veldig enig i det. Jeg har vært på flere reiser i nord det siste året. Jeg var også så heldig å få delta på NHOs Småting i Alta nå i høst, et småting som nettopp hadde fokus på det som skjer i nord. Jeg må bare si at dette er en landsdel og et område som virkelig svulmer av pågangsmot og har ønsker om å skape noe nytt. En slik landsdel skal man lete lenge etter. Rundt Alta-området popper det opp nye bedrifter og virksomheter hele tiden. Man har vekst i befolkningen. Man kan se det samme i olje- og gassvirksomheten. Det er helt åpenbart at man ved å stakkarsliggjøre Nord-Norge, har helt feil fokus. Nordområdene er mulighetenes landsdel i årene som kommer. Her er det store mineralressurser, som flere har påpekt, og andre naturressurser. Vi har store marine ressurser med store muligheter. En rekke av de problemstillingene som interpellanten reiser i spørsmålet, er jo helt åpenbare. Reindriftsnæringen har problemer opp mot lokalbefolkningen, med de konfliktene vi ser der. Det er konflikter som man er nødt til å finne en løsning på. Hvis man ikke klarer å bli kvitt det konfliktnivået, vil det fortsatt være uro. Når det gjelder gruvevirksomhet og opprydding, er det faktisk ikke noe annerledes om man starter olivinutvinning i sør eller i nord, fordi det er virksomheten som genererer en del av problemstillingene. Man må ikke alltid prøve å gjøre det som skjer i nord til et problem, og at det er greit hvis det skjer i sør. Det er jo næringslivets generelle rammevilkår vi virkelig må satse på. Jeg er helt imot at man skal lage en egen politikk – hvis det er det man ønsker – for å bygge opp en kapitalbase for Nord-Norge og ha et annet regelverk i sør. Både Fremskrittspartiet og jeg tror at det er de generelle rammevilkårene for næringslivet som er viktige. Får fiskeindustrien i nord skikkelige, gode rammevilkår, er det like stor sannsynlighet for at man kan lykkes der som andre plasser i landet. Men det vi sliter med der, er jo selvfølgelig kostnadsbildet generelt i Norge sett i forhold til utlandet. I nord er det andre store muligheter som man allerede burde gjort noe med, og det er knyttet til oppdrettsnæringen. Jeg synes at man har vist en holdning som har gjort at man til nå ikke har fått utviklet denne for fullt, for den blir faktisk rammet av det vi kaller for lakselusproblematikken. I Nord-Norge, særlig fra nordre delen av Nordland, Troms og Finnmark, har man relativt små problemer med lakselus på grunn av sjøtemperaturen. Da burde man i den delen som ikke er plaget med lakselusproblemet, i hvert fall fått mulighet til å øke sin MTB – maksimal tillatt biomasse – i merdene, for de bør ikke bli rammet selv om andre har et problem. Det er urettferdig. Så er det helt klart at mange er utålmodige når det gjelder nye leteområder innenfor olje- og gassektoren. Det skal bli spennende å se når det eventuelt kommer. Reiselivet i nord kommer til å bli en kjempesuksess, tror jeg. Det blir en spennende form for turisme som mange har lyst til å oppleve. Men jeg vil også minne om en ting når det gjelder nordområdestrategien – hvem som har oppfunnet begrepet er helt uvesentlig, man bør ikke gjøre et veldig stort nummer av det – og det er at det i denne salen nettopp er stor oppslutning om nordområdesatsingen. Det er ikke noe som ett parti har vedtatt. Her er det faktisk et samlet storting som har sagt ja til at vi må bruke mulighetene. Derfor er min avslutning følgende: La de som bor i nordområdene, få de samme generelle, gode mulighetene som andre! Da blir dette mulighetenes landsdel – og ikke et problem.


Jeg registrerer at foregående taler var opptatt av at Fremskrittspartiet skulle gå gjennom sitt program. Det gjør vi med jevne mellomrom. Det programmet vi har lagt fram denne gangen, som vi gikk til valg på, er et meget godt program, som representanten burde studere nøye. Da ville det kunne komme mange gode løsninger fra den kanten også. Det er med glede jeg registrerer at overgangsordningene for arbeidstakere fra de nye EØS-landene hittil har fungert etter hensikten. Jeg er også glad for at flertallet ønsker å videreføre dagens overgangsordninger. Fremskrittspartiet påpekte ved forrige behandling av denne saken at det var unødvendig å innta en offensiv holdning for raskt å liberalisere reguleringene for arbeidsinnvandring for å sikre høykvalifisert innvanding fra de nye EU-områdene. Fremskrittspartiets medlemmer støttet innføringen av overgangsregler for arbeidsinnvandring for åtte av de ti nye EU-landene, og understreket at det var oppsiktsvekkende at Regjeringen hadde forholdt seg så passiv i forhold til hvilke utfordringer utvidelsen av arbeidsmarkedet kunne føre til i Norge. Jeg har merket meg at det i St.meld. nr. 9 pekes på at overgangsordningene kan ha hjulpet til med å redusere det uregistrerte arbeidet, og at kontrollen som er utført av Arbeidstilsynet, har avdekket manglende arbeidstillatelse for tilsatte i norske eller norskregistrerte virksomheter. Ifølge St.meld. nr. 9 fikk totalt 37 200 personer fra de nye EØS-landene arbeidstillatelse i 2005 – en økning på ca. 30 pst. i forhold til 2004. Økningen året før var på 40 pst. Omtrent halvparten av de tillatelsene som ble gitt i 2005, var fornyelser. Fremskrittspartiet anser at en ytterligere økning må forventes dersom overgangsordningene blir avskaffet. I sine merknader i Innst. S. nr. 149 for 2003-2004 pekte medlemmene fra Fremskrittspartiet sammen med Senterpartiet på at de aller fleste vesteuropeiske land strammet inn i sine velferdsytelser «i frykt for at de skal bli misbrukt av velferdsturister fra de nye medlemslandene». De samme medlemmene konstaterte at utvidelsen på sikt kunne føre til at norske borgere stod i fare for å få et dårligere velferdstilbud, og at dette ville være en uheldig konsekvens. I St.meld. nr. 9 påpekes det at velferdsordninger som sykepenger, dagpenger og sosialhjelp er blitt lite eller så godt som ikke benyttet, mens Statistisk sentralbyrå peker på at barnetrygd, engangsstønad ved fødsel og kontantstøtte blir en del benyttet. Fremskrittspartiet mener at dette gir grunnlag for en grundig gjennomgang av de norske velferdsordningene med tanke på avgrensninger og eventuelle tilpasninger i forhold til en eventuell økt innvandring fra EØS-land, også med tanke på utviklingen ved eventuelle bortfall av overgangsordninger på et senere tidspunkt. Jeg registrerer at en rekke land i Europa nå vurderer å fjerne overgangsordningene for arbeidsinnvandring fra de nye EØS-landene, samtidig som de nye landenes arbeidsmarkeder og økonomi utvikler seg i positiv retning og gjør behovet for å søke arbeid i andre land mindre. En slik utvikling kan etter min mening føre til et mindre behov for overgangsordninger i framtiden, samtidig som behovet for ny arbeidskraft i Norge kan øke, og innslaget av arbeidstakere fra EØS-land kan ha positiv virkning på det norske arbeidsmarkedet. Foreløpig anser imidlertid vi det for nødvendig å videreføre ordningene, og vi mener at de siste to årene har vist at de fungerer etter hensikten. For å forebygge en negativ utvikling av bruk av norske velferdsordninger og for å hindre mistenkeliggjøring av fremmede arbeidstakere, særlig i en tid uten overgangsordninger og spesielle tiltak i markedet, fremmer Fremskrittspartiet forslag om en gjennomgang av velferdsordningene med sikte på en tilpasning som kan bidra til en overflødiggjøring av overgangsordninger i framtiden. Jeg tar opp forslagene nr. 1 og 2 fra Fremskrittspartiet.


Utanriksministeren har heilt rett i at på enkelte miljøområde har EU og EØS vore med og heva standarden. Forbrenningsdirektivet er eit eksempel. Men i den innebygde unionen med mål om vekst for alle pengane ligg det store miljøproblemet at ein får vekst utan at han er basert på prinsippa om berekraft. Det eg har tenkt å spørje utanriksministeren om, har samanheng med at Noreg går glipp av støtte. Vi har levert inn eit framlegg om å opprette ei økonomisk støtteordning for organisasjonar for å få opp kompetansen deira. Det som spesielt er aktuelt i desse dagar, er at våre miljøorganisasjonar kunne ha vore med i eit par miljøprogram som EU har. Om Noreg hadde betalt den vesle medlemskontingenten som ligg til grunn der, kunne miljøorganisasjonane i Noreg fritt ha søkt på dette og fått auka kompetansen sin. Eg har difor eit spørsmål til utanriksministeren om desse EU-programma, Life og Solo heiter dei visst: Kan utanriksministeren om mogleg sjå på dette på ny, slik at friviljuge miljøorganisasjonar får gode høve til å søkje på midlar der og delta saman med dei andre landa i EU?


Jeg har følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Bompengebruken i Østfold er i ferd med å komme ut av kontroll. I tillegg til at finansieringen av Norges mest trafikkerte samferdselsårer, E6 og E18 gjennom fylket, skjer ved hjelp av 50 pst. bompengemidler, skal ny Svinesundsforbindelse fullfinansieres med bompenger. Selv om bompenger var ment som et tillegg til ordinære veibevilgninger, finansieres nå 1/3 av all veibygging gjennom ordningen. Hvor går grensen for Regjeringen når der gjelder bompengefinansiering?»


Det andre har jeg besvart før.


Dette er en sjanse jeg må gripe når jeg har den, til å rose både komiteen og ikke minst interpellanten for at man tar opp de utfordringene som en står overfor. Det er nok mange fortvilte foreldre som ser på sine unge. De har dem ofte i sine hjem. Når de ikke makter det lenger, kan det å tilby institusjonsplass for noen kommuner være å legge dem inn på et sykehjem. Det er tragisk. Jeg tror at kommunene gjør alt de kan for å unngå å komme i den situasjonen. Det er kritikk, det er medieoppslag, og sånn skal det egentlig være også hvis de ikke klarer å følge opp intensjonene fra Stortingets side. Den siste representanten som var oppe her, fra Senterpartiet, var inne på et moment som jeg synes er verdt å ta med seg videre i arbeidet. Hvor er det den statlige finansieringspakken skal slå inn? Bør det være før ca. 700 000 kr netto? Dette er et vurderingstema. Vi ser også at fylkesmannen ofte blir engasjert, men det er veldig få tilfeller der kommunene blir pålagt av fylkesmannen å gi et bedre tilbud enn det som er skissert. Når jeg står her nå, har jeg også lyst til å be om en vurdering når det gjelder foreldre og pårørende som tar med seg sine til utlandet – i den sammenhengen har kommunene ikke lenger noe ansvar for en som er psykisk utviklingshemmet, og som har behov for pleie. Heller ikke en som har leddgikt, og som har bedre nytte av å være i et varmere land, har kommunene lenger noe ansvar for å følge opp. Det bør kanskje også vurderes et reglement som sier at et slikt tjenestetilbud bør ha et sterkere vern. Men ellers synes jeg at den støtte som Stortinget gir, er det godt å ta med seg ut i lokalsamfunnet når vi skal til å fordele de trange rammene og midlene som er. Når det f.eks. gjelder støttekontakter for gruppen psykisk utviklingshemmede, er dette kanskje av de ressursene som en må spare på i enkelte kommuner. Dette har i hvert fall noen fokusert på.


Stortinget er nå i denne ulykkelige situasjonen fordi ingen har maktet å sette på bremsene i dette investeringsløpet før det har vært for sent. Troverdigheten til Forsvaret styrkes jo ikke om man fortsetter enn sånn bit for bit-investering etter en plan som alle er enige om skal gjøres om, og som ingen har hatt penger til å betale – verken den sittende regjering eller den forrige regjering har hatt det. Dette er ikke ting som SV har vært alene om å si noe om. Lederen i Forsvarets forskningsinstitutt, Nils Holme, har påpekt dette utallige ganger offentlig, om igjen og om igjen. Derfor er det litt rart å høre på Lars Rise nå, som er mer opptatt av at det han sier, ikke skal avvike fra det regjeringen Bondevik har sagt og gjort, enn av å se på de store, viktige realitetene i saken, nemlig det kloke i at man nå får satt på bremsene og får et nytt konsept på plass, slik at vi kan få gjort investeringer i forhold til de store behovene. Men det er på ett punkt jeg kanskje må minne representanten Rise om hva Bondevik-regjeringen gjorde, og kanskje hva han selv gjorde i en del sammenhenger, og det gjelder ett av de store investeringsprosjektene som faktisk er svært strukturavhengig, nemlig regionfeltet. Det må ligge der hvor Hæren er. Hvis nå det nye konseptet betyr at man flytter Hærens virksomhet fra nord til sør, vil det bety stor, økt aktivitet, og det feltet som ble vedtatt, vil sprenge rammene. Hvis det betyr det motsatte, må jo behovet for skytefelt på Østlandet minske vesentlig. Jeg registrer at Senterpartiet er alene i komiteen om å si at man må vurdere alle prosjekter, også skytefeltet. Jeg kunne tenke med å høre hva slags forklaring representanten Rise har på denne store snuoperasjonen fra hans side i denne viktige saken.


Dette blir ingen stemmeforklaring, men en vedtaksforklaring. Det var hr. Gløtvold som fikk meg til å ta ordet i siste runde. Hr. Gløtvold forsøkte nok en gang å torpedere Stortingets vedtak om Regionfelt Østlandet med bakgrunn i utviklingen i Forsvaret og med bakgrunn i det som jeg muligens gav uttrykk for før i dag. Jeg har bare lyst til å understreke at med den utviklingen Forsvaret står overfor, er det mer nødvendig enn noensinne å legge forholdene til rette for at de avdelinger vi har, skal øves og kan øves skikkelig. Det går på mannskapenes sikkerhet, ikke minst i forhold til det å delta i internasjonale operasjoner, men også det å kunne utnytte og bruke sitt utstyr her hjemme. Jeg kan ikke se noen som helst grunn til at Stortinget skulle ta innover seg hr. Gløtvolds tanker om å endre det vedtaket som Stortinget tidligere har gjort, og som er nødvendig.


Jo, som jeg nettopp sa: Vi kan ta dem når de kommer tilbake. Hvis de har returnert i strid med innreiseforbudet, vil de før en uttransport bli tiltalt for det. Minstestraffen ligger i praksis på ett års fengsel. Jeg tror at det har en svært god forebyggende effekt. Jeg tror ikke det er mange personer som vil komme tilbake og bryte innreiseforbudet til Norge mer enn én gang, hvis det resulterer i at de blir plassert i fengsel når de kommer tilbake. Jeg mener det er et effektivt og godt tiltak. Rammene vi har innenfor Schengen-avtalen setter rammene for hvilke muligheter vi har for tiltak i grenseområdet. Vi undersøker nå også andre tiltak som kan være aktuelle, da først og fremst for å bekjempe flyt av kriminelle. Men jeg har vanskelig for å se for meg at dette – med det straffenivået vi nå har for brudd på innreiseforbudet – skal utgjøre et så stort problem som representanten Greni legger til grunn.


Røe Isaksens innlegg viser en av de virkelig store forskjellene på SV og Høyre, nemlig at Høyre tror at fattigdom bekjempes med større lønnsforskjeller og større forskjeller blant folk, mens SV tror at vi gjør det best med mindre forskjeller. Vi fikk også høre at oppmuntring til å jobbe skulle være det som holder folk ute av fattigdommen. Da skjønner jeg også litt mer av Høyres holdning til de tiltakene mot sosial dumping som Høyre har vært imot i forrige periode, og som de signaliserer nå. Begrunnelsen for det er kanskje det aller mest oppsiktsvekkende, for vår velstand bygges jo ikke bare på hardtarbeidende nordmenn, den bygges faktisk også på ganske mange hardtarbeidende utlendinger som er her. Høyre vil altså at de nordmennene som har de minst trygge jobbene med lavest lønn, som konkurrerer med disse utlendingene, skal finne seg i å konkurrere mer på lønn. Det står det i dette budsjettet og har gjort det mange ganger. Det betyr å gå ned i lønn, det. Da må jeg spørre Høyre: Hvor langt skal stuepiker, snekkere og renholdere ned i lønn før Høyre er fornøyd?


Det er tydelig at § 27 om verning ikke alltid blir brukt, og kanskje også er forholdsvis lite kjent, for Fremskrittspartiet har fått en del sterke reaksjoner etter nyhetsinnslaget på NRK om norske krigsgraver. Folk reagerer på det merkelige og inkonsekvente forholdet at ordningen ikke ser ut til å omfatte våre egne soldater og hjemmefrontfolk som falt i kamp for Norge i 1940 eller senere. Disse falt gjerne langt fra hjemstedet, slik at pårørende heller ikke har hatt mulighet til gravstell. At norske krigsgraver er i ferd med å bli slettet, mens f.eks. tyske eller engelske krigsgraver er fredet for alltid, med stell på statens regning osv., representerer en klar diskriminering. Hva vil ministeren foreta seg for å rette opp i denne diskrimineringen?


Takk til statsråden for svaret. Jeg synes at det var et godt svar på mange områder, men jeg har lyst til å utfordre statsråden på noen områder som jeg synes var mindre klare og litt utydelige. Jeg er veldig glad for at statsråden prioriterer dette og understreker så sterkt at språkdeklarasjonen er vi politisk forpliktet på. Han var helt klar på at dette er en politisk forpliktelse som de ulike landene har til å implementere og å legge til rette for det som språkdeklarasjonen tegner opp for oss. Jeg synes også det er viktig, det som statsråden understreket, at det skal være tett kontakt mellom de ulike departementer som har ansvaret for språkpolitikken her i landet – det er Kunnskapsdepartementet og Kulturdepartementet i første omgang, men også andre departementer – at det skal være tette bånd mellom departementene i disse spørsmålene. For meg er det også viktig, som statsråden også understreket, at deklarasjonen er en måte å løfte fram språkpolitikken på, en måte å bevisstgjøre oss på på språkets stilling og også på at språket er det som er den viktigste kulturbæreren vi har, og er – som jeg sa i min innledning – det som konstituerer oss som mennesker, det som skaper vår identitet som menneske. Statsråden brukte forholdsvis mye tid på å gå gjennom en del av de tingene som skjer på nordisk plan – det nordiske samarbeidet og Nordplus-programmene. Jeg er helt enig med statsråden i at dette er fryktelig viktig, også de nye pilotene som nå skal prøves ut rundt om på skoler i Norden. Det som jeg kanskje hadde noe større forventninger til, var at satsråden i sitt svar kunne være litt mer konkret med hensyn til hvordan vi skal implementere språkdeklarasjonen i Norge. Hva skal vi gjøre i Norge? Skal vi gjøre noe med lærerutdanningen? Er det behov for å ta grep om lærerutdanningen for å styrke nabolandsspråkenes stilling i lærerutdanningen? Kan vi gjøre mer i forhold til skolen? Er det behov for å gå gjennom læreplanene? Er det behov for å sette i gang aktivitet med sikte på å styrke tekster, litteraturtekster, på nabolandsspråket? Det er selvsagt lærerne ved den enkelte skole som velger ut tekster sammen med elevene, men det er viktig at det finnes noe stimulans i retning av å bruke nabospråkstekster. Kan det settes inn ressurser i forhold til utveksling av elever osv., ikke bare gjennom Nordplus-programmene, men også som et eget norsk tiltak? Slike ting tror jeg er fryktelig viktig, og jeg skulle ønske at statsråden var litt mer konkret på det, og ber ham vurdere om det er behov for en del slike tiltak.


Svaret på det siste spørsmålet er helt opplagt: Ja, selvfølgelig. Den dialogen pågår allerede blant ambassadene i Addis Abeba. Da Human Rights Watchs rapport kom, ble de forskjellige nærstående, likesinnede ambassadene samlet til møte for å vurdere innholdet i den. Det var altså, som jeg sa, en enstemmig oppfatning hos alle våre nærstående land, også hos land som har akkurat det samme brennende engasjementet for menneskerettigheter som interpellanten og jeg, om at hovedinnholdet i denne rapporten ikke sto til troende. Jeg imøteser bare en offentlig diskusjon om det. Det er jo bare dokumentasjon som kan avklare hvem som i praksis har rett. Men Human Right Watch-rapporten står altså opp mot en enstemmig oppfatning i givermiljøene om at dette ikke var dekkende. Det er ikke den norske regjeringen som Ine Marie Eriksen Søreide kan ha motforestillinger mot, men alle våre nærstående land. Også land som er ledet av søsterpartier og konservative partier, har akkurat den samme oppfatningen. Jeg velger å legge det til grunn, ikke det andre. Så er det veldig viktig at vi ser på tusenårsmålene som menneskerettighetsmål. Menneskerettigheter er ikke bare de politiske og individuelle rettighetene. Det er også alle de økonomiske og sosiale rettighetene, som retten til å fylle magen, retten til utdannelse for barn, retten til ikke å dø av sykdommer som ingen mennesker trenger å dø av – kort sagt at retten til alle de sosiale og økonomiske rettighetene vurderes som likeverdige med de politiske, og med hensyn til disse har Etiopia formidabel framgang. Det må respekteres og verdsettes. Så er spørsmålet hvordan vi påvirker Etiopia i en mer demokratisk retning på andre områder. Da tror jeg på en dialog med regimet, men i erkjennelse av at Norge tross alt er en liten aktør i Etiopia. Den norske bistanden er en komma noe prosent av bistanden til Etiopia. Som sagt er Etiopia en enormt stor bistandsmottaker. Det er Afrikas største bistandsmottaker, men det er et lite samarbeidsland for Norge. Norge alene vil ikke kunne ha vesentlig innflytelse i Etiopia, men sammen med EU-land og sammen med USA og andre kan vi ha innflytelse for å dytte dette i en retning. Så en del av dem som ble sitert av interpellanten, hadde, så vidt jeg kunne registrere, ikke uttalt seg om Etiopia, men generelt om demokratiske prinsipper. Jeg slutter meg til det. Det er også viktig å advare mot at enkelte iallfall av dem som uttaler seg fra diasporaen, er folk som hadde sentrale posisjoner i Derg-regimet. Det er ikke likegyldig hvem man erstatter. Meles Zenawi erstattet kanskje det mest brutale – i hvert fall et av en håndfull av de mest brutale – regimer som Afrika har sett. Det er et av de få land i Afrika som har hatt et totalitært regime som virkelig har massakrert folk på politisk plan, på et lokalnivå som ellers ikke har vært vanlig. Det har nok vært mange autoritære regimer i Afrika, men ikke med tilsvarende forsøk på et totalitært regime som Derg-regimet på 1970–1980 tallet i Etiopia. Men det kan ikke gi noen varig dissens for at man ikke skal ta opp menneskerettighetsbrudd under det erstatningsregimet han har.


Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «Ifølge Bergens Tidende er det kummerlige forhold på nyfødtavdelinga ved barneklinikken ved Haukeland Sykehus. Forholdene kan føre til økt smittefare for barna, og kan være en stor påkjenning for foreldre som har fått et barn som trenger tett oppfølging over lengre tid. Nyfødtavdelinga har for få ansatte og for lite utstyr, jf. Nasjonal handlingsplan for nyfødtomsorgen. Vil statsråden sørge for å gi disse nyfødte og deres foreldre forsvarlige forhold ved barneklinikken ved Haukeland Sykehus?»


Jeg takker statsråden for et spennende og positivt svar. Jeg skal kun komme med en tilleggskommentar, for jeg synes dette var veldig bra. Som statsråden sier, er det slik at i den tiden det var gammeldags skogs- og jordbruksdrift, var man ofte i skogen fra – la oss si – to til fire uker, og da var det behov for skogskoier. Infrastrukturen var helt annerledes, og man brukte hest istedenfor maskiner. Da var det virkelig behov for dette. Men tiden har gått, utviklingen har skjedd, slik at nå er det et helt annet behov for skogskoier enn det var da. Behovet er altså blitt sterkt redusert. Som sagt: Jeg er veldig fornøyd med svaret fra statsråden, og vil med spenning se fram mot den utviklingen som vil skje her.


De gangene Norge virkelig har gjort noe som har betydd noe for verden, er når vi, som i regnskogsinitiativet, har kombinert politisk ledelse med penger og politikk. Det er ingen motsetning mellom dette og det Høglund er ute etter. Jeg er helt enig i at Norge bør bli flinkere til å handle med utviklingsland. Men det er ikke noen grunn til ikke å gjøre det andre selv om vi skal gjøre mer på handel. Vi bør bli flinkere til å få flere næringsinvesteringer i utviklingsland. Med all respekt så er det jo den rød-grønne regjeringen med en erklært sosialist som utviklingsminister som virkelig har begynt å ta næringslivet inn i norsk bistand. Vi har til og med ofte fått honnør fra Fremskrittspartiet for dette. Jeg var senest i forrige uke og åpnet Telenor og Grameenphones nye hovedkvarter i Dhaka, Bangladesh. Telenor har vært utsatt for mye kritikk, men jeg har forsvart dem, nettopp fordi jeg mener at denne typen investeringer er minst like nyttig som bistand. Jeg ser bare ingen motsetning mellom at næringslivet bør gjøre mer, og at vi skal gi bistand samtidig.