Det hadde vært fristende å starte med en kommentar til utenriksministeren som skrøt av opposisjonen og måten opposisjonen jobbet på. Det kan være grei lærdom å ha med seg til etter neste stortingsvalg, kanskje. Men jeg skal la den ligge til en annen gang. Det gode med debatten i dag er engasjementet og mangfoldet, uavhengig av hvilken dialekt man har med seg når man kommer inn i salen. Det synes jeg er en kvalitet i seg selv. Det er ikke tvil om at denne meldingen i utgangspunktet handler om nordområdene. Når vi ser på kartet vårt og Norges plassering på kloden, er vel det meste her nord, egentlig. Når vi ser på somrene våre, sågar i denne delen av landet og lenger nord, virker det ofte som om de er ganske korte, og det er mye som er nord, både klimatisk og ellers. Jeg tror det viktigste man kan gjøre med meldingen, er å fokusere på mulighetene. Nordlendingene ser ikke lenger på seg selv, eller oppfatter seg selv, som leilendinger i egen landsdel. Den tiden er forhåpentligvis forbi. Jeg tror mange nordlendinger med stor interesse og en viss beundring har sett til Vestlandet, sett på hva man har fått til på Vestlandet og oppover mot Trøndelagsfylkene når det gjelder næringsutvikling, muligheter og olje og gass. Så har man tenkt: Når blir det vår tur? Når skal vi få være med på dette? Det siste man bør gjøre, er å lage et regime som er sånn at 70 pst.–80 pst. av landsdelen blir noe man legger en rørledning forbi. Hvis det er noe nordlendinger ønsker nå, er det å få delta. Da vi hadde høring om denne meldingen, var det ett unisont budskap som gikk igjen: Gi oss mulighetene – det være seg i forhold til utdanning, til samferdsel og til rekruttering. Folk ønsker å bo i Nord-Norge fortsatt. Fraflyttingstilskudd er ikke berørt i denne meldingen – det trengs ikke. Jeg tror at ved å la landsdelen få ta del i egne muligheter kommer vi til å se et omvendt problem, nemlig at mange av de nordlendingene som har valgt å bosette seg andre steder, kommer til å snu og flytte hjemover igjen. I utgangspunktet ønsker man faktisk å bo i den landsdelen man kommer fra. Det kan være at representanten Nordtun på sine eldre dager, når han slutter her, kanskje ser at noen av hans naboer med nordlandsdialekt faktisk velger å flytte tilbake til den landsdelen de kommer fra. Det er noe av poenget, slik jeg tenker på det. Noe annet som utenriksministeren var inne på, som jeg deler 100 pst., er at man skal være ganske dårlig i norsk kommunikasjon og mer til hvis man ikke forstår nordnorske politikere. Man kan beskylde dem for mye rart, men vanskelig å forstå er de i utgangspunktet altså ikke – det være seg om man er enig med dem eller fundamentalt uenig – forstår dem gjør man som regel. Jeg hadde gleden av for noen år siden å reise rundt i Finnmark på kryss og tvers. Finnmark er et fantastisk fylke – minst på nivå med Nordland, for å si det forsiktig! Jeg lærte et begrep i Kirkenes under et møte med noen reiselivsfolk, som pratet om «Tjukk-Norge». De pratet om utfordringene med «Tjukk-Norge». «Tjukk-Norge» trenger ikke noen nærmere beskrivelse, vil jeg tro, fordi det er ganske lett å forstå. Men utfordringene ble i Kirkenes beskrevet som at når «Tjukk-Norge» så etter muligheter, ambisjoner og visjoner, så man sørover. Da venter man at når man står her og ser sørover, vender man ryggen til Nord-Norge. Det påpekte man som en bekymring. Jeg sier ikke at det er sånn: Jeg sier at denne meldingen gjør noe med det, men vi har noen utfordringer fortsatt. Jeg mener at samarbeid i den nordlige landsdelen fortsatt kan bli bedre. Landsdelsutvalget, som i noen år fungerte tålelig bra, vil noen si, fungerer vel ikke like bra i dag. Da er det en viss fare for at man får en intern konkurranse, selv om representanten Pedersen har sagt at man har møttes i Bodø og blitt omforent om mange saker. Samtidig er det vel ikke tvil om at i alle saker der det handler om en eller annen form for lokalisering, blir det en form for politisk «krigføring», hvis en kan bruke et slikt begrep. Det er naturlig, fordi politikk handler om å utnytte muligheter, men det handler også om konkurranse fra familie til familie, fra grend til grend, fra kommune til kommune og fra region til region. Sånn er det. Til syvende og sist er det vi i denne salen som legger premissene for hvordan den skal være. Jeg tror også at mange av fylkene i Nord-Norge greier seg veldig godt selv. Jeg nevner kort Nordland, som var det første fylket som opprettet ordningen med pasientombud, og det første fylket som opprettet ordningen med elevombud – vedkommende er forresten til stede i salen nå. Husker jeg ikke feil, var de først med å opprette kontor i Brussel, fordi man så at UD og systemet for øvrig ikke var godt nok – man fikk ikke optimalisert de mulighetene man ønsket seg. Derfor tok man grep selv. Nordlendingene er ganske dyktige til mange ting, men venting er vi ikke så gode til, selv om vi kan være litt forsiktige av oss. Poenget er: La befolkningen i nord ta del i de mulighetene som ligger der. Ved å la nordlendingene ta del er jeg helt sikker på én ting, og det er at den nordnorske gjestfriheten kommer til å sørge for at alle får en del av den samlede kaken etterpå.


Det er kanskje ingen andre næringer som er utsatt for så store svingninger som nettopp skipsfartsnæringen. Det er vel heller ingen andre næringer som har hatt så eventyrlige dager eller perioder – også i 2008 – men man avsluttet året med en nedgangssituasjon som også har vært veldig, veldig spesiell. Store svingninger er altså denne næringen mer vant til å ta enn de fleste andre. Vi har vært opptatt av at spørsmålet rundt rederibeskatningene og skattekredittene dreier seg om at 7 milliarder kr skal kunne bokføres som egenkapital. Vi har bedt eksperter fra handelshøyskolen i Bergen om å se på utformingen av reglene for det, og det dreier seg om å sikre at pengene faktisk går til miljøinvesteringer. Det mener vi alt ligger til rette for. Så det er ikke aktuelt å gjøre noen endringer i forhold til den forskriften.


Jeg takker for svaret. Jeg er klar over at det har vært gjort mye bra arbeid i løpet av sommeren. Dette har jo vært et prosjekt som egentlig var fastsatt avsluttet 15. september, og som så ble forlenget til 15. oktober. I intervju sier visepolitimesteren i Oslo at det har vært veldig bra i Sommer-Oslo på grunn av dette prosjektet. Men nå er det avsluttet. Det jeg ønsket, var å høre om statsråden kanskje hadde til hensikt å forlenge prosjektet, slik at det ble en virksomhet som kunne pågå hele året, at det ikke bare var et kort prosjekt som ble satt i gang på grunn av at det var mange turister og sommer i Oslo.


Jeg takker for spørsmålet fra representanten Lundteigen. Det er et komplisert og vanskelig spørsmål, men jeg skal prøve å svare godt på det. For det første utgjør bemanningsbransjen rundt 1–2 pst. av sysselsettingen. Det å ha en seriøs og god bemanningsbransje er både viktig og riktig i et arbeidsliv, både for å ha tilgang på nok arbeidskraft og tilgang på riktig arbeidskraft. Så er det ikke slik at fast ansettelse uten lønn mellom oppdrag er en ny ansettelsesform. Det gjaldt også under det forrige regimet. Det er mange avgrensninger der, og som jeg har sagt, har jeg hatt et møte med partene i arbeidslivet, og jeg vil fortsatt ha en dialog med partene i arbeidslivet om dette for å se om vi har en riktig avgrensning eller ikke. Men når det gjelder hvorvidt det er i strid med loven eller ikke, mener jeg at det må i så fall prøves for retten. Det er domstolene som er de rette til å avgjøre det, for å finne ut det lovmessige i det. Jeg registrerer at det er ingen som ennå har forsøkt å ta det for retten.


Jeg takker for svaret. Det jeg da lurer på, er: Vil Regjeringa eventuelt ta noen skritt før dette utvalget starter jobben sin? For Regjeringa er jo også uavhengig av dette og kan ta skritt på egen hånd. Og når vi har en statsminister som er såpass engasjert i Burma, og det viser seg at tvangsarbeidet og barnearbeidet som dette spesifikke firmaet har benyttet seg av, nettopp har foregått i Burma, lurer jeg på om det kunne tenkes at statsministeren vil komme høyt på banen før dette utvalget begynner å jobbe.


Jeg syns det er meget merkelig av Høyres leder å lage kjempedramatikk av dette. Dette dreier seg om politikk. Det vet Høyres leder meget godt. Poenget er at vi prøvde å få opposisjonen til å legge fram forslag til inndekning av sine egne forslag, slik at vi kunne diskutere enda videre, gå enda lenger enn det som lå der opprinnelig. Det var altså opposisjonen ikke villig til. Det måtte vi bare konstatere. Men dette er jo et spørsmål for historiebøkene i framtida, for å se hvordan dette egentlig foregikk, og ikke noe som vi burde ta inn i stortingssalen. Men her mener jeg at man sjøl har lagt hue på blokka.


Det vi diskuterer her i dag, er jo først og fremst om Norge skal være i stand til å delta i internasjonale operasjoner og hvordan, ikke hvilke operasjoner eller hva slags mandat operasjonene skal ha. Det kommer antakelig til å måtte innebære mye større vurderinger og kanskje være mer konfliktfylt enn det dagens debatt har vært. Jeg skulle gjerne hatt noen vurderinger fra forsvarsministeren om NATOs nye strategiske konsept og utviklingen av NATO i retning av et NATO som tar seg til rette på egen hånd, uten å sikre seg i folkeretten eller i menneskerettighetene, altså uten FN-mandat og OSSE-mandat, og hva slags linje forsvarsministeren ønsker å følge i forhold til den diskusjonen som nå går i NATO om hva dette nye konseptet faktisk kommer til å innebære. Det andre spørsmålet dreier seg om penger. Jeg skjønner at Høyre og Fremskrittspartiet er bekymret. Men på meg virker nå diskusjonen om økonomi i Forsvaret ganske merkelig hvis det ikke er slik at vi skulle klare å kunne finansiere operasjoner der norske styrker faktisk kan gjøre en innsats for freden rundt omkring i verden hvis forutsetningene er til stede, når forsvarsinvesteringene som foretas, beløper seg til mange milliarder kroner og legger beslag på så mange ressurser at nytt materiell må ligge i opplag fordi man ikke har mulighet til å bruke det. Hvorfor i all verden er det ikke mulig å få Forsvaret til å bruke pengene på det som er viktigst?


Først vil jeg bare få lov å nevne, i likhet med komiteens leder, at også jeg ble meget overrasket da jeg oppdaget at det var noe som het Nasjonale Festningsverk. De må ha gjort en dårlig jobb i forhold til å fortelle hvem de er. Men de har faktisk utgitt noen skriv, osv., som jeg plutselig kom over, og det jeg oppdaget, var at det jobbet 14 mennesker der. Det visste jeg heller ikke, og heller ikke at det er organisert som en egen enhet i Skifte Eiendom, som igjen er et prosjekt i Forsvarsbygg. Det er interessante opplysninger. Det er for øvrig en veldig flott brosjyre som tar for seg de mest kjente forsvarsverkene vi har i landet, og det er prisverdig. Jeg har kommet til ni stykker, og de er flotte alle sammen – med Oscarsborg i spissen, naturligvis. På framsiden står det: «Det som en gang var mest interessant for fiendtlige styrker, skal nå bli et yndet mål for turistnæringen. Vi kan knapt tenke oss en mer spennende utfordring enn å bidra til å skape opplevelser på steder som oser av historisk sus.» Dette er flott. Jeg synes det er veldig bra, men jeg visste dessverre ikke om det! Så det var på tide. Ellers har jeg ikke tenkt å si så veldig mye i denne saken, for veldig mye er sagt. Og det jeg viser til ovenfor, sier i grunnen det meste om at vi har noen som tar seg av det. Men jeg har lyst til å nevne at dette med å ta vare på forsvarsanlegg og historiske forsvarsanlegg faktisk har versert på Stortinget siden 1994. Det er altså over ti år siden det første gang ble tatt opp. I Innst. S. nr. 314 for 2000-2001, som er resultatet av et Dokument nr. 8-forslag som jeg selv var med på i 2001, står det: «Forsvarskomiteen behandlet i 1994 St.meld. nr. 54 (1992-1993) – Nasjonale festningsverk.» Så det har tatt litt tid, men ikke desto mindre er det viktig å ta fatt i det igjen. I 2003 skrev representanten Marit Nybakk, som leder av forsvarskomiteen, et brev til statsråden for det som nå heter Moderniseringsdepartementet, hvor hun påpekte en del viktige ting. Hun fikk et svar, hvor det bl.a. stod at det er for tidlig å si noe sikkert om noen sak kan framlegges for Stortinget utover at det ikke vil bli framlagt sak om dette i vårsesjonen. Dette var altså i 2003. Det er da et håp om at vi i denne vårsesjonen, etter at saken har versert på Stortinget i over ti år, kan få en sak om dette.


Det er ofte rørende å lytte til Fremskrittspartiets bekymring for norske strømkunder. I år bruker vi 40 mill. kr på å utjevne forskjellene i overføringstariffene mellom distriktene og mer sentrale strøk. I år kommer nesten 22 av disse millionene strømkundene i Sør-Trøndelag til gode. Jeg konstaterer at bekymringen ikke stikker veldig dypt, når Fremskrittspartiet faktisk kan gjøre noe. Skarve 17,5 mill. kr på landsbasis er mindre enn det bare Sør-Trøndelag får i dag. Mitt spørsmål er derfor: Synes Fremskrittspartiet at strømkundene har grunn til å være fornøyd med dette resultatet? Det samme gjelder for forslaget om kraftleveranser til Rana-samfunnet. Hvorfor kan ikke Fremskrittspartiet stemme for det forslaget og slik sørge for at det faktisk får flertall i denne salen i dag?


På vegne av representantene Ingvild Vaggen Malvik, Bjørn Jacobsen og meg selv vil jeg fremme forslag om bedre indikatorer for energiforbruk i kommunene.


Jeg synes Per Sandbergs utfall her mot SV er litt spesielt, for hele utgangspunktet vårt var at vi hadde nøyaktig den samme analysen som Regjeringen, nemlig at den store utfordringen ikke knytter seg opp til enkeltmennesker fra de nye medlemslandene som kommer til Norge for å søke om arbeid, men knytter seg opp til at man som bedrifter, via utleie av arbeidskraft og som selvstendig næringsdrivende kan komme over og jobbe på et lønnsnivå som Per Sandberg beskrev som 955 kr pr. måned i minstelønn. Det er det som er den store utfordringen, ikke det som går på overgangsordning, og derfor fremmet vi også forslag. Og det er derfor jeg lurer på hvorfor Per Sandberg overhodet ikke nevner, strengt tatt, i sitt innlegg at hvis man gjør slik som Fremskrittspartiet foreslår, nemlig stopper innvandringen og viderefører dagens regelverk i forhold til de nye medlemslandene, vil likevel arbeidstakerne, utleide mennesker fra de nye medlemslandene og alle de andre som jobber som selvstendig næringsdrivende eller selskaper, kunne komme og jobbe til vesentlig dårligere lønns- og arbeidsvilkår. På det punktet har altså ikke Fremskrittspartiet varslet noe forslag eller støtte.


Jeg vil gjerne begynne innlegget mitt med å oppklare en liten misforståelse. Sonja Mandt-Bartholsen har tydeligvis ikke hørt mitt innlegg, men skrevet sitt innlegg før mitt ble framført. Jeg har ikke sagt at pasienter dør på veien til og fra sykehus. Det var ikke med i mitt innlegg. Derimot hørte statsråden helt riktig - hun lurte på om hun hørte riktig: Jeg sa, og jeg mener, at veldig mange kommuner ikke evner å gi pasientene/innbyggerne sine det tilbudet de har behov for. Det er dagens virkelighet, og man kan ikke stå her på Stortinget og lage en rosenrød fortelling om hvordan det burde være, og hvordan man mener det er. Det finnes veldig mange gode eksempler, og på veldig mange steder fungerer ting bra, men det er også veldig mange steder hvor kommunene sliter, og hvor de ikke klarer å opprette gode nok tilbud. Det jeg tok med i denne interpellasjonen, var mye av det Inge Lønning var inne på, nemlig at veldig mange av tjenestene skjer i kommunene og veldig lite på sykehusene, innenfor helseforetakene og spesialisthelsetjenesten. Stadig flere av de oppgavene som helseforetakene tidligere hadde ansvaret for, vil skje i kommunene i framtiden. Det er positivt. Det er bred enighet om at det er positivt at innbyggerne får et godt tilbud i sin hjemkommune, men kompetansen må være på plass. Alt det som må være på plass, som alle har vært enige om, alle de gode tingene som har vært trukket fram i debatten, koster penger. Et palliativt tilbud koster mer, og det vil kanskje være behov for en bemanning på to til én, og det er nærmere tre ganger så høy bemanning som på en ordinær sykehjemsavdeling. Selvsagt skal det finnes slike tilbud, både i sykehjemmene og hjemme, og også ambulerende team. Men vi må se at dette vil koste kommunene noe, og da forskyver man ofte fra ett tilbud til et annet - som i Halden, hvor man opprettet ti intermediære plasser der hvor man skulle ha rehabiliteringsplasser. Det ene går på bekostning av det andre, og man trenger begge deler. Alt det jeg tok opp, og det alle som har deltatt i debatten, har vært inne på, er vi enige om at vi trenger. Vi er også enige om at det finnes mange gode tilbud, men det jeg hadde håpet man kanskje ville se på, var ikke nødvendigvis en ny innsatsstyrt finansiering, selv om det står i selve interpellasjonsteksten, men en annen og mer egnet måte å finansiere mange av tjenestene på, tjenester som er i gråsonen, og også mange av de tjenestene som er spesielt kostnadskrevende. Vi har en ordning for ressurskrevende tjenester i kommunene. Den fanger ikke opp dette på riktig måte. Det tror jeg heller ikke er en framtidsrettet måte å finansiere slike ting på. Jeg hadde håpet at statsråden kanskje kom inn på noe av det Jan Bøhler har uttalt, at man vil se på finansiering av rehabilitering. Jeg setter også pris på at Venstre nevnte intermediæravdelinger, og at man bør se på finansieringen der.


Takk for et godt tema. Jeg synes det er veldig spennende å tenke høyt både om skipsteknologi og om skipsfarten generelt. Jeg har selv bakgrunn fra rederi, så dette kan jeg en del om. Jeg vil bare minne om at i 2014 ba jeg Transnova om å prioritere tilskudd til nærskipsfarten for bruk av LNG og andre miljøvennlige energikilder. I Kystverkets avgifter for 2015 har vi gitt en ekstra rabatt for miljøvennlige skip. Det å bruke økonomisk stimulans for å få redere og transportører til å velge miljøvennlige løsninger tror jeg er et viktig virkemiddel. Så må vi se på de klyngene vi har. Vi har en komplett klynge innenfor skipsfarten i Norge – alt fra rederi og sjøfolk til transportører, designere, verft og utstyrsleverandører – som gjør at vi er i en ganske unik situasjon ved å få den til å bidra til å videreutvikle mer miljøvennlige skip. Det er litt av den jobben som nå gjøres i et samarbeid mellom statsministeren, Næringsdepartementet, Finansdepartementet, Klima- og miljødepartementet og Samferdselsdepartementet.


Man kan lett få inntrykk av når man hører på debatter her i Stortinget, at norsk økonomi er i ulage, og at lønnsoppgjøret som sådant har bidratt til ulage i norsk økonomi. Men ingenting kan være mer feilaktig. Norsk økonomi er bunnsolid, og de fleste land vil beundre norsk økonomi rett og slett fordi vi har et betydelig overskudd i våre statsfinanser. Nå er det diskutert på mange hold om lønnsoppgjøret vil bidra til en renteøkning. Det finnes det saklig sett ikke noe grunnlag for. Derfor går mitt spørsmål til statsministeren på følgende: Vi har en sentralbanksjef som har ønsket en større grad av frihet – altså frikobling fra Finansdepartementet – og at han skal kunne tolke renteforskriften slik han selv mener er riktig. Men jeg vil gjerne få en bekreftelse på at det fremdeles er slik at det er Finansdepartementet og Regjeringen som har det endelige ord i den type spørsmål, at sentralbanksjefen på egen kjøl ikke kan bestemme når renten skal opp og når renten eventuelt skal ned, at det foregår en dialog med departement og regjering, og at den endelige beslutning til sjuende og sist er Regjeringens ansvar.


Klimapanelet kom nyleg med ein ny rapport som konkluderer med at tilstanden for klimaet er meir alvorleg enn vi trudde. Vi har dårlegare tid. Vi må jobbe hardare og snarast setje i verk tiltak for å unngå alvorlege konsekvensar. Klimaministeren treng ikkje gå langt for å finne tiltak som verkar. Klimaministeren har allereie tiltaka liggjande i skuffar. Miljødirektoratet foreslår ein serie tiltak som vil redusere utsleppa med opptil 8 millionar tonn innan 2020, sånn som klimaforliket krev. Førre gongen klimaministeren var i Stortinget, sa ho at klimaforliket står fast og skal bli forsterka, og at det i statsbudsjettet for 2015 vil kome tiltak som gjer nettopp det. Men samtidig som klimaministeren seier ho skal kome tilbake til Stortinget, kjem andre ministrar løpande med forslag til tiltak som vil auke utsleppa. Regjeringa har kutta i midlane til Transnova, det er kutt i arbeidet med fangst og lagring av CO2, ein har forkasta forslag om auka CO2-avgift for tyngre køyretøy, det blir bygging av breiare vegar inn til dei store byane, kutt i bioenergisatsinga i landbruket og slappe klimakrav i oljeindustrien. Det verkar som om det for denne regjeringa er enklare å kome med tiltak som aukar utsleppa, enn å kome med tiltak som skal redusere utsleppa. Mitt spørsmål til ministeren er rett og slett: Kva for dialog er det mellom klimaministeren og dei andre ministrane i arbeidet med å møte klimaforliket?


Jeg skal prøve ikke å være for polemisk i avslutningen, slik at komiteen, som har lengtet etter at debatten skulle avrundes, kan få gjøre det. Jeg har bare lyst til å gi uttrykk for følgende dilemma: Når vi ser på hvordan småbarnsforeldre bruker barnehageplassen, så legger vi vekt på at barnehagedagene ikke skal være for lange, og at det skal være en god balanse mellom den tiden barna har i barnehagen, og den tiden foreldrene er sammen med dem. Det er hele Stortinget enig om. Problemet er når man begynner å prøve å lovregulere det. Man må i tilfelle bestemme seg for antall timer man mener skal være en makstid. 47,5 timer makstid i barnehagen er veldig lang tid. Det er under 20 pst. som bruker barnehagen mer enn 41 timer, og vi vet ikke om det er noen, eller hvor få det er, som bruker den i mer enn 47,5 timer. Ergo kommer man i den situasjonen at en godt kan sette et tidspunkt eller et antall timer som kan oppleves som en anbefaling og ikke som det motsatte, hvis man er opptatt av den balansen. Derfor må man også tenke igjennom hva slags type spesielle situasjoner man kan komme i, hvis man ønsker å lovregulere dette. Da er det er helt riktig som representanten Håbrekke sier, at 60 pst. av barnehagene har en åpningstid på mellom ni og ti timer, er ikke noen aktuell problemstilling, fordi de færreste faktisk kan være mer enn 47,5 timer i barnehagen innenfor dagens åpningstid. Men det finnes noen få, og da vil man også komme i de situasjonene at det finnes noen enkelteksempler i en krisesituasjon i en familie, hvor det kan være sånn at man i en uke eller to eller tre har behov for å være lenger enn 47,5 timer i barnehagen. Det har Kristelig Folkeparti forbudt, og da må man svare på: Hva gjør man i slike tilfeller da? Det er fullt mulig å ta opp en diskusjon rundt balansen i barnehagetid for familier, men det er ikke alle intensjoner det er lett å lovregulere på en fornuftig måte for småbarnsfamilier. Så ønsker forslagsstillerne å forby kvelds- og nattåpne barnehager. Det har vi i veldig liten utstrekning i Norge. De stedene det er noen diskusjon, er det tilknyttet helt spesielle arbeidsplasser. Jeg kan ikke se at det er en aktuell problemstilling å gå inn med så bombastiske virkemidler som det. Jeg tror at de eksemplene vi kan komme opp i når det gjelder større fleksibilitet i åpningstid i barnehagene, vil være sånn at vi hele veien må prøve å gå balansegangen mellom barns rettigheter og foreldrenes rettigheter og selvfølgelig holde stand hvis det er sånn at grådige arbeidsgivere frarøver dem tid.


Sosialistisk Venstreparti har lagt fram forslag om maksimal reisetid: 30 minutter for barnetrinnet og 45 minutter for ungdomstrinnet. Bakgrunnen for dette forslaget er at det fins ingen begrensninger i dag for hvor langt barna er nødt til å reise til skolen hver dag. Siden 1986 er over 600 skoler lagt ned, med den konsekvens at barna i Norge er blitt pålagt lengre og lengre arbeidsreise til og fra skolen. Lengre arbeidsreise sliter ut barna både psykisk og fysisk, noe som går ut over både trivsel, læringskapasitet, fritidsaktiviteter og samvær med familie og venner. Barn i Norge har fått lengre reisetid de senere årene. Beregninger viser at om lag 40 000 elever sitter på skolebussen mer enn en time hver dag. Man kjenner til mange ulike eksempler. Et eksempel i media for litt siden var Osen kommune, der resultatet av det kommunestyret hadde foreslått om nedlegging av en skole, ville føre til at elevene ville få 2 ½ time reisetid hver dag. Dette handler om retten til skole i nærmiljøet. Det handler om Stortingets intensjon om nærmiljøskoler og den betydningen skolen har for lokalsamfunnet og nærmiljøet. Skolen skal brukes til mye mer enn bare skole, den skal også være en kulturarena etter skoletid. Dette handler om barns og unges rett til en god og trygg oppvekst. SV legger fram dette forslaget fordi vi er opptatt av at barna skal få en god oppvekst og en god skole, og av at de skal kunne tilegne seg de kunnskapene de trenger innenfor skolesystemet uten at de slites ut på grunn av lange reiseavstander. Det fins heller ingen offentlig statistikk over hvor lang reiseavstand barn har i Norge. På bakgrunn av dette fremmer vi forslag der vi «ber Regjeringen etablere et system for rapportering av elevenes reisetid til og fra skolen, for å kunne følge utviklingen i skolestruktur og reisevei». Man skal som hovedregel organisere det slik at «reisetida fra hjem til skole ikke overstiger 30 minutter for barnetrinnet og 45 minutter for ungdomstrinnet». Dette er et viktig spørsmål for oss, og det er ikke bare vi som har vært opptatt av dette. Barneombudet har bl.a. tatt til orde for dette. Vi fikk innspill – da dette forslaget lå til behandling i komiteen – fra en rekke ulike organisasjoner som støtter forslaget.


Saksordføreren var i slutten av sitt innlegg inne på WTO-avtalen. Dette oppgjøret er betegnet som et veldig godt oppgjør, kanskje det beste noensinne. Det er også blitt betegnet som en kursendring. Jeg må derfor anta at dette oppgjøret er fremtidsrettet og tar opp i seg de nye utfordringene som vi vil møte. Derfor lurte jeg på om saksordføreren kan redegjøre for hvilke offensive grep i dette oppgjøret som tar opp i seg de utfordringene som en ny WTO-avtale vil medføre.


Utgangspunktet for denne debatten er et forhold som jeg tror egentlig alle Stortingets partier er enige om, og det er at dramatisk teknologisk endring er den aller vesentligste løsningen på klimaproblemene. Det finnes ingen økonomisk teori eller praktisk handlemåte som kan redusere forbruket i den rike del av verden så dramatisk over så kort tid at det kan være den alternative løsningen på klimaproblemene. Med andre ord: Vi må sette alle kluter til for å få til en drastisk teknologisk endring, slik at vi kan oppnå det bl.a. Astrup er inne på, nemlig rask økonomisk framgang for verdens fattige, men med en energibruk og teknologi som er veldig mye bedre enn den vi har i dag. Dette er ikke områder hvor Norge ligger langt etter og kommer i bakleksa, som noen sier, jeg er enig med Marianne Marthinsen der. Det skjer utrolig mye positivt i norsk næringsliv på området. Det at Norge f.eks. har en solenergiindustri, er, når man ser ut av vinduet alle de 365 dagene i året – ikke alle er akkurat som i går – forunderlig. Det skyldes jo bare lang industriell kompetanse og noen gründere av typen Alf Bjørseth, som så en historisk sjanse og grep den, mot alle odds. Jeg var med på å åpne Elkem Solars nye bedrift i Kristiansand, som er et stjerneeksempel på hva norsk solenergiindustri utretter. Da jeg reiste hjem fra Burma her om dagen, leste jeg en lang artikkel i Herald Tribune om RECs investering i Singapore, som var full av lovprising av hva bedriften gjør der nede. Så det er ikke slik at vi ikke gjør noe. Det skjer mye positivt i norsk næringsliv. Havvindmøller er et annet eksempel. På torsdag skal jeg til Averøy ved Kristiansund og åpne den nye, store pelletsfabrikken der. Ja, jeg erkjenner at det er ulike syn på miljøeffekten av den, men det er i alle fall et forsøk på en stor satsing på et område som har et stort potensial på klimaområdet. Men jeg tror Solvik-Olsen og jeg her er enige, og andre har vært inne på det i debatten og setter fingeren på det aller vesentligste: Der vi av og til sliter, er i kommersialiseringen av produktene – skrittet fra god forskning ved universitetene, fra god tenkning i bedriftene, til hvilke produkter som har det markedspotensialet at de virkelig kan settes ut i livet. Formålet med den store satsingen på klimateknologi og miljøteknologi som regjeringen nå annonserer, er å se på hvordan vi kan hjelpe bedriftene med å ta det skrittet ut i virkeligheten. Men skal vi gjøre det, må vi ta en ubehagelig debatt – og det er et område hvor det i hvert fall historisk har vært en forskjell på de rød-grønne partiene og Høyre, jeg vet ikke om det er det lenger – der den eneste praktiske måten å få det til på, er at man definerer noen strategiske hovedområder for Norge. Hvis vi skal spre pengene tynt ut på alle teoretiske og ikke-teoretiske prosjekter, vil det simpelthen ikke bli nok til en strategisk satsing. Så vi er nødt til å gjøre den for politikere vanskelige jobben, nemlig å definere noen brede hovedområder for Norge hvor vi ønsker å satse. Det kan f.eks. være mange ting innenfor skipsfart, hvor vi er en pionernasjon, det kan være ballastvannproblematikken, hvor Norge har store muligheter, og det kan være havvindmøller, hvor det ligger vel til rette i Norge. Jeg tror ikke vi skal trekke konklusjonene i dette møtet, men jeg tror ganske sikkert at med mindre vi bestemmer oss for noen hovedområder og satser penger, tenkning og kraft der, vil vi ikke lykkes. De studiene Miljøverndepartementet har gjort ved å reise rundt i andre land – det er jo ikke slik, selv om Norge har gjort mye, at ikke andre land har gjort noe – viser at i Storbritannia, i Tyskland og i et raskt voksende utviklingsland som Sør-Korea, er det nettopp dette de gjør, de definerer noen nasjonale satsingsområder og setter både intellektuelle, pengemessige og organisasjonsmessige ressurser inn på de områdene. Jeg vet ikke om Høyre fortsatt har sin gamle tanke om at politikken skal være fullstendig teknologinøytral, men hvis de ikke har det, er vi enige. Har de fortsatt det, er dette et punkt hvor vi muligens skiller oss fra hverandre. La meg til slutt si at disse nasjonale strategiene skal vi selvfølgelig komme tilbake til i Stortinget. Vi skal i forbindelse med budsjettet legge fram nærmere retningslinjer for bruken av det teknologifondet som blir annonsert. Jeg vil gå videre på et annet punkt, som bl.a. Astrup var inne på, og det er det faktum at en svært stor del av jordas befolkning ikke har tilgang til energi i det hele tatt. Jeg kom nettopp hjem fra Burma, et land hvor det store flertallet av befolkningen på bygda ikke engang har strøm hjemme, mens i afrikanske land er under 10 pst. av befolkningen knyttet til elektrisk strøm. Norge har en stor jobb å gjøre i spørsmålet om hvordan vi kan bruke offentlige investeringer til å utløse langt større private investeringer i afrikanske land i vannkraft og solenergi, og i andre land også på vindkraft og andre områder, hvor de offentlige midlene kan utløse mye større private investeringer for å løse verdens energiforsyning på en mer miljøvennlig måte.


Det var et veldig lett spørsmål. Svaret er ja. Fremskrittspartiets politikk bygger på å respektere f.eks. Kyoto-avtalen. Men problemet til den sittende regjeringen er at det ikke er noe sted i Kyoto-avtalen der en stiller krav om CO2-rensing på gasskraft alt fra første dag. Det er ingen andre land i verden som har krav om CO2-rensing fra første dag. Det er fullt lovlig å oppfylle Kyoto-forpliktelsene ved å gjøre investeringer i miljøtiltak i u-land og ved å kjøpe kvoter fra utlandet om det er nødvendig. Vi vet at den norske oljeindustrien har sagt at hvis de kan få kjøpe kvoter istedenfor å ha en CO2-avgift, så skal de garantere at Norge oppfyller sine CO2-forpliktelser i forhold til Kyoto-avtalen. Det er ingenting i det Fremskrittspartiet foreslår, som bryter med Kyoto-avtalen.


SV støtter at vi skal ha ISAF-styrkene der. Afghanistan er i en urolig sikkerhetssituasjon, for å si det mildt, ikke minst fordi Afghanistan har mange krigsherrer. Det er klart at når våre styrker er ute i farlige operasjoner – som det viser seg at dette er – kan det være nødvendig å ha flystøtte. Derfor har vi også støttet i regjering nedsendingen av F-16-flyene. Men jeg tror bildet er mye bredere enn det representanten Lønning tror. Jeg tror at mye av frustrasjonen i Afghanistan skyldes den krigføringa som er gjennom operasjon «Enduring Freedom». Derfor støtter ikke SV operasjon «Enduring Freedom», og vi er glad for at vi har trukket oss ut av det.


På vegne av representantene Inge Lønning, Berit Brørby, Lodve Solholm, Ågot Valle og meg selv vil jeg fremme forslag om endringer i Stortingets forretningsorden som gjelder behandling av saker om konstitusjonelt ansvar.


Jeg skal benytte anledningen til å stille et spørsmål som jeg har lovet noen pårørende å stille. Jeg får en del henvendelser fra pårørende som opplever at deres kjære er så syke at de på dårlige dager ikke vil gå ut. Dette medfører at de ofte ikke møter til den sterkt tiltrengte behandlings- eller samtaletimen de har blitt gitt. De etterlyser mer enn en faktura for ikke å ha møtt opp. Vil statsråden gjøre noen grep for de som bor hjemme, og som trenger psykisk bistand, men som ikke greier å nyttiggjøre seg det tilbudet de faktisk blir gitt?


Eg skal i alle fall kort gjere greie for Regjeringas politikk og mitt eige syn i dette spørsmålet. For det første er det slik at dei opphavsrettsvedtaka som vi har i dag, kjem til å bestå, og eg trur ikkje dei i vesentleg grad er ei hindring for at ein kan lage andre forretningsmodellar og andre system som sikrar at opphavsmenn får betalt for sine åndsverk, samtidig som ein kan nytte dei moglegheitene Internett gir for f.eks. å dele kultur og kunnskap. Problemet i dag er jo, som eg er sikker på at representanten er einig i, at veldig mange opphavsmenn faktisk ikkje får betalt for spreiing og bruk av sine åndsverk på grunn av at systema ikkje fungerer godt nok. Det er altså ikkje behov for å ta frå opphavsmenn rettane til deira eigne åndsverk. Det er eit viktig prinsipp som Regjeringa står bak, og som har brei støtte. Derimot vil ein i åra framover måtte sjå på moglegheiter for å utvikle system for det. Eg har lagt merke til at kulturministeren òg har uttrykt seg i same retning, at det er viktig å slå ring om opphavsrettsregelverket, men at det absolutt kan førast ein diskusjon om kor ein skal gå vidare. Det er også det som ligg til grunn i Soria Moria-erklæringa. Så er det slik at SVs noverande program og forslag til program går inn i ein viktig diskusjon om korleis vi skal sørgje for at dei utruleg viktige moglegheitene som ligg der til å spreie kunnskap og kultur gjennom nettet, faktisk vert brukte. På mitt område, som er kunnskap, har vi jo ordningar som kan vere inspirasjon til det. Og ein har kome veldig langt. Ein har faktisk sørgt for betaling til opphavsmenn, og ein gjer læremiddel tilgjengelege på nettet. Liknande system må vi etter mitt syn òg føre ein debatt om innan kulturfeltet.


Jeg nevnte at rød-grønne politikere mangler forståelse for markedet. Derfor har en de problemene en har nå; en tror at en kan regulere seg ut av markedet i stedet for å sikre en bedre balanse mellom tilbud og etterspørsel. Det er jo nettopp grunnen til at gamle boliger stiger like mye i pris som nye boliger, for det er så stor manko på totalitet av boliger at en løfter bruktprisene på gamle boliger. Kostnadsnivået på å bygge ut nytt blir vedtatt så høyt gjennom regulering av forskrifter at en venter med å bygge ut. Da betyr det at en bygger ut det som er regningssvarende i forhold til markedspris, men det betyr også at de boligene rundt, som er av liknende størrelse osv., også stiger tilsvarende i verdi fordi etterspørselen er mye større enn tilbudet. Dette er elementært om tilbud og etterspørsel. Det er derfor Fremskrittspartiet argumenterer for at hvis en hadde gjort det enklere å bygge en del mindre boliger og ikke hadde hatt krav om universell tilrettelegging i absolutt alle, ville en klart å dekke behovet for boliger for flere folk. Da ville en fått en bedre balanse i markedet, og da ville en også sett en større forskjell på nye og gamle boliger når det gjelder prissetting. Så enkelt er det. Det er bare å se til en del land der en har prøvd å regulere f.eks. tilgang på biler. Når det er mangel på biler totalt sett, er en villig til å betale veldig mye, selv for eldre biler. Land i Øst-Europa, som en del partier her har hatt veldig god kontakt med, er eksempler på det. Når det gjelder universell utforming, vil jeg også si at folk flytter mye. Det er ikke slik at den boligen folk kjøper når de slutter på universitetet, er den boligen de blir gamle i. Derfor er det viktig å ha et mangfold i markedet. Det er god samfunnsøkonomi å sørge for at inngang og fellesareal er tilrettelagt for alle, men det er ikke nødvendigvis god samfunnsøkonomi å sørge for at 100 pst. av boligmassen er tilpasset ethvert tenkelig formål. Da vil en investere veldig mye i behov som aldri vil oppstå. Det er derfor en må differensiere hvilke krav en stiller i det private boligmarkedet. Det er viktig her å sørge for at folk faktisk klarer å komme inn i boligmarkedet når de er unge. Det er ikke noe poeng å ha en bolig der en kan bo fra en er 18 år til 72 år, eller 80 år, hvis en ikke har råd til å kjøpe når en er 18 år, eller 25 år – det er problemet. Det har ikke regjeringen tatt inn over seg. Når det gjelder Finanstilsynet, vedtok Høyre på sitt landsmøte at de ville fjerne kravet om 15 pst. egenkapital for å få boliglån. Da forstår jeg ikke hvorfor Høyre ikke kan støtte vårt forslag. Vi mener at Finanstilsynet gjør en kjempeviktig jobb. Finanstilsynet har inntil nå gitt råd om ikke å låne ut mer enn 90 pst., men de har vært veldig fleksible når det gjelder bankene. Nå har det blitt et veldig sterkt krav om 85 pst., og vi ser i dagens Dagsavisen at det gjør at en del istedenfor tar opp forbrukslån. Det er den dårligste og dummeste måten du kan finansiere boligen din på av alle. Men det er resultatet av boligpolitikken og den politikken Finanstilsynet nå gjennomfører.


Det forslaget vi behandler i dag, er et forslag som omhandler svært alvorlige ting – tvangssaker etter barnevernsloven og sosialtjenesteloven. Det skal ikke mye fantasi til for å se for seg at dette er noen av de vanskeligste situasjonene som både barn og voksne kan havne i. Nettopp derfor stilles det store krav til det offentlige, til fylkesnemndene og domstolene, om rettssikkerhet og om at disse familiene blir møtt med respekt i det systemet. For øvrig har jeg telt antall ganger ordet «rettssikkerhet» forekommer i flertallets merknader – det er fire ganger. Så jeg forstår ikke helt representanten Hornes innlegg om at dette ikke er behandlet av regjeringspartiene. Det er jo tvert imot noe som regjeringspartiene, som en del av et større flertall, understreker som en viktig del av disse problemstillingene. SV støtter ikke forslagene fra Fremskrittspartiet. Det er 19 år siden nemndene ble opprettet, og erfaringene vi har derfra, er stort sett gode. En av grunnene til det er jo nettopp at fylkesnemndene kombinerer den juridiske og faglige innsikten med lekmansskjønn. Ordinære domstoler har ikke spesialkunnskapen om barns oppvekst og om barns behov. Ikke minst, så er det veldig korte frister i barnevernsloven, og det er veldig vanskelig å se for seg at de ordinære domstolene skulle ha mulighet, kapasitet, til å behandle saker like raskt som fylkesnemndene. Dette er kanskje spesielt verdt å nevne nå som vi er i desember måned. For å si det sånn: Desember var for meg i 1990 en mye lengre måned enn desember er nå i 2011 – et barneår går ganske mye saktere enn et voksenår. Og dette handler om barns rettssikkerhet: Rask behandling er avgjørende for barns rettssikkerhet i disse spørsmålene. Fylkesnemndene gjør et ekstremt viktig arbeid. Derfor har regjeringen prioritert å styrke saksbehandlingskapasiteten i budsjettet for 2011. Det gjør den også i budsjettet for 2012, nettopp med tanke på det jeg snakket om; barns rettssikkerhet og at barn som er voldsutsatt, eller er i hjem der de ikke har det bra, skal få hjelp så raskt som mulig.


Representanten Solvik-Olsen får jo svare for seg selv, men jeg blir gjerne på vegne av Fremskrittspartiet med til Telemark og industrien der. Vi kan jo til og med besøke Union – nei, det kan vi ikke, for Union ble ikke reddet, slik Regjeringen lovte. Jeg skal imidlertid besøke industrien i Mosjøen i løpet av de nærmeste par månedene. Industrien i Mosjøen er veldig opptatt av tilgangen på kraft, og Regjeringen er veldig opptatt av å verne den eneste reine kilden til kraft som kan sikre industrien i Mosjøen tilgang på strøm, nemlig Vefsna. Vi har strenge miljøkrav i Norge, og verre skal det bli, men jeg har lyst til å trekke en parallell. Vi har altså noe som heter CO2-avgift i Norge. Det har vi hatt i en del år. Det har hatt liten eller ingen effekt på miljøet. Men så har vi et SO2-fond, et svovelfond, som industrien har, industriens miljøfond. Det har hatt stor effekt. Utslippet av SO2 fra industrien i Norge har blitt kraftig redusert, for gjennom markedsmekanismene har man latt de beste og mest effektive tiltakene realiseres først. Belastningen på den enkelte bedrift har på den andre siden vært begrenset. Så skal vi altså redusere utslippene av NOx fra norsk industri. Og hva gjør man? Jo, da tar man jaggu – unnskyld uttrykket, president – da tar man og kopierer den avgiften som ikke har fungert, nemlig CO2-avgiften, og lager en NOx-avgift, i stedet for å kopiere det som har fungert, nemlig SO2-fondet. En NOx-avgift vil primært være en fiskalavgift til staten. Den må settes svært, svært høyt. Norsk industri er klokkeklar på det, avgiften må settes svært høyt dersom den skal medføre investeringer for å redusere utslippene. Det er to måter industrien kan redusere utslippene av NOx på. Den ene er å flytte industrien til Dubai og Kina, og den andre er å gjøre disse investeringene. Men da må altså avgiften være svært høy. Da vil jeg utfordre regjeringspartiene: Hvorfor ikke lage et NOx-fond i stedet? Det vil, i motsetning til NOx-avgift, medføre mindre belastninger for industrien, og det vil være bedre for miljøet. Men så er spørsmålet: Hva er Regjeringen mest opptatt av når det gjelder innføring av NOx-avgift? Er det å få mer penger i statskassa, eller er det å gjøre miljøet bedre?


Alle er enig med statsråden i at det er viktig å satse på kollektivtrafikk i de store byene. Derfor har Fremskrittspartiet lagt fram et forslag om å bruke 100 milliarder kr i de fire største byene over en periode på flere år. Men statsråden ville altså ikke svare på spørsmålet mitt. Derfor skal jeg gjenta spørsmålet, som er helt enkelt og greit: Er det ikke rimelig at staten bidrar til å dekke sin del av de økte kostnadene og reduserte inntektene i forbindelse med bompengeinnkrevingen? Vi vet også at staten har pålagt ganske mange tunge prosjekter – med store overskridelser. Burde ikke staten da være med og bidra med sin andel når det kommer overskridelser i den størrelsesorden?


Norge er en energistormakt både i europeisk målestokk og i verdensmålestokk. Vi har uutnyttede, miljøvennlige vannkraftreserver og i praksis ubegrensede gassressurser som kan benyttes til produksjon av elektrisk kraft. Gasskraft blir internasjonalt regnet som miljøvennlig. At vi i Norge ikke har klart å produsere tilstrekkelig med rimelig elektrisk kraft, men har gjort oss avhengige av import, er etter Fremskrittspartiets syn et politikerskapt problem, som bør løses politisk ved å legge til rette for en økt utnyttelse av våre vannkraftressurser og bruk av gass i kraftproduksjonen. Andre, såkalte alternative energikilder er naturligvis også i bruk, og vil være det også i framtiden, kanskje i økende grad. Men Fremskrittspartiet har det prinsipielle syn at energi fra ulike kilder bør likebehandles avgiftsmessig, fordi vi på den måten får den mest mulig kostnadseffektive utnyttelse av energiressursene. At Fremskrittspartiet tidligere har gått inn for momsfritak for alternativ energi i tiltakssonen i Nord-Norge, bygger nettopp på prinsippet om likebehandling, fordi elektrisk kraft allerede da hadde et slikt fritak. På denne bakgrunn vil Fremskrittspartiet ikke støtte forslaget om avgiftsmessig forskjellsbehandling av eller forslag om selektive støtteordninger for enkelte energikilder.


Ja, jeg hører hva statsråden sier, men jeg har også registrert at representanter for regjeringspartiene har sagt at ja, den satsingen man ønsker å gjøre på kollektiv, vil gå ut over veibevilgningene. Det betyr jo ikke at det er sånn som statsråden sier, at man skal satse på å bygge veier i hele landet. Problemet er at vi har et veinett som råtner på rot stort sett over hele landet. Hvordan skal statsråden klare det? Er det klimaforliket som er det viktige, eller er det handlingsregelen som er det som betyr noe for denne regjeringen – og ikke minst for statsråden? Konsekvensene nå er at vi har fått et mye større vedlikeholdsforfall på veinettet enn det man hadde før den rød-grønne regjeringen overtok – kanskje fordi man har gjort noe med beregningsmodellene. Men det er ikke tvil om at det aldri har vært større forfall på veinettet enn det det er nå, med bakgrunn i de tallene som er lagt fram i forbindelse med Nasjonal transportplan, som kom i februar måned.


I denne saken går det en ideologisk skillelinje mellom venstresiden og høyresiden. Men jeg reagerer når representanter for Høyre forsøker å framstille som om det før man fikk en ny friskolelov, bare var én linje i den videregående skolen, og der måtte liksom alle gå. Det er med skam å melde fullstendig feil. Det er mange linjer å velge mellom. Det skal være mange linjer å velge mellom. Og det er slik at det er fylkeskommunene som faktisk har ansvaret. Jeg merker meg at Fremskrittspartiet omtaler fylkeskommunen som en monopolist. Fylkeskommunene er altså blitt pålagt ansvaret for å sikre videregående utdanning i full bredde til alle elever, både med fagopplæring og med allmenn studiekompetanse. Fylkeskommunene prøver etter søknaden fra elevene å legge til rette for dette over hele landet, og med så stor bredde i tilbudet som overhodet mulig. Nå har vi sett en stor søkermasse fra de private videregående skolene, og det er bekymringsfullt hvis de blir godkjent, for poenget er at fylkeskommunenes ansvar for å gi et tilbud til disse elevene forsvinner ikke om det blir godkjent en privat videregående skole. Så i det øyeblikket den skolen finner ut at dette har man ikke tenkt å drive med lenger, ja, så sitter fylkeskommunene der med det ansvaret. Det har jo også vært sånn at fylkeskommunene har kapitalutgifter knyttet til infrastrukturen de har. Fylkeskommunene har utgifter knyttet til lærerlønninger. Fremdeles er det over 30 pst. av lærerne i videregående skole som har en personlig ordning med uoppsigelige arbeidskontrakter. Dette er lærere som fylkeskommunene ikke kan få sagt opp sjøl om departementet skulle finne på å si ja til mange private videregående skoler og det ikke er disse lærerne som får jobb i de skolene. Det betyr at man sitter igjen med veldig store utgifter, og samtidig er man like forpliktet til å gi et bredt tilbud til de elevene som til enhver tid måtte søke en offentlig skole. Og for å kunne ivareta det ansvaret i sin helhet må man faktisk ha ansvaret for skolestrukturen. Det er det viktigste grepet man har. Fordi man ikke har ubegrensede ressurser til dette, må man husholdere med pengene slik at man greier å møte flest mulig av elevene i deres ønsker og tilby en kvalitet som er god. Det er positivt at Regjeringen har erkjent at uttrekket fra fylkeskommunene slik det er i dag, er for høyt, jf. noen av de argumentene jeg brukte i sted. Det er bekymringsfullt at Regjeringen ikke ser at den som blir pålagt en slik omfattende oppgave som det er å skulle gi videregående skole i full bredde til alle elever, ikke da også skal ha full myndighet over skolestrukturen, slik at man er i stand til å ivareta den oppgaven på en god måte. Jeg skal også gjøre en liten visitt til det systemet som man bygger opp for skoler, for man har hatt mange lange pekefingrer overfor kommuner og fylkeskommuner fordi de ikke er effektive nok, og så henviser man da f.eks. til rasjonalisering av skolestrukturen som en alternativ måte å drive mer effektivt og rasjonelt på. Samtidig etablerer man altså et finansieringssystem for private skoler. Slik det er i dag, får man den private skolen godkjent bare alle fagplanene er i orden, alle delene i søknaden er i orden. Dermed vil man med statlig finansiering opprettholde en skolestruktur som Regjeringen mener er ineffektiv og altfor kostbar hvis det er fylkeskommunene eller kommunene som driver den, men så lenge det er statlige skoler, er det helt greit å opprettholde en ineffektiv og altfor kostnadskrevende struktur. Jeg hadde ønsket meg en regjering som hadde hatt som ambisjon å tilby de aller beste skolene gjennom det offentlige. Når Johan Bauer kommer med sine tilbud om gratis PC til alle elever, skoleturer, kontaktlærer, så skulle det offentlige har svart ja, dette er vår ambisjon med den offentlige skolen også, dette skal vi faktisk tilby elevene, for dette er bra. Men det sier denne regjeringen at de ikke har råd å tilby elevene i den offentlige skolen. Og det er da jeg konkluderer med at Regjeringen ønsker at det offentlige skal framstå som noe annenrangs og ikke å være i stand til å konkurrere med denne typen private tilbud.


La meg først si at det finnes ikke noe korstog fra vår regjering når det gjelder disse spørsmålene. Jeg er glad for å få dette spørsmålet, for det kan også bidra til å oppklare noe av den misforståelsen som måtte være der. Jeg er selvfølgelig av den oppfatning – og det vil jeg tro alle norske foreldre er – at det er foreldrene som skal oppdra sine egne barn. Så har jeg uttalt meg positivt om barnehagen som et supplerende tillegg til dette. Mange av oss som har hatt barn i barnehage, vet at barnehagen er et godt pedagogisk tilbud for barna våre. Men det ekskluderer selvfølgelig ikke – og det har aldri vært i mine tanker – at det ikke er foreldrene som har hovedansvaret for dette. Det pågår nå en debatt om dette, om barneoppdragelse og samfunnets rolle og foreldrenes rolle. Det er en debatt som jeg på mange måter synes er positiv. Den har også en klar verdiforankring, og den har forankring i dette moderne samfunnet som vi er en del av. Bare la meg si at denne debatten er positiv. Jeg skal som sådan ikke delta i den, men det å understreke barnehagens betydning har vært viktig for meg i den posisjonen jeg har. Den står ikke – la meg bare få understreke det nok en gang – istedenfor foreldrenes selvfølgelige hovedansvar for, plikt til og ikke minst glede i å oppdra sine egne barn. Så er også representanten inne på dette med bordbønn. Spørsmålet om bordbønn er heller ikke et utspill, det er svar på et spørsmål fra avisen Verdens Gang. Ordet «forbud», som jeg så stod på førstesiden, har selvfølgelig ikke vært i min munn. Bordbønn i det daglige vil av FNs komite oppleves som religiøs forkynnelse. Det er et anbefalt råd som vi har fått. Men bordbønn som kunnskapsformidling, sammen med religiøse sanger og andre religiøse aktiviteter som en del av vår kulturarv, en del av vår tradisjon, en del av det vi selvfølgelig skal viderebringe til våre barn i skolen, er noe annet. Det betyr at religiøs aktivitet må det da finnes et alternativ til for dem som ikke ønsker dette. Bordbønn som kunnskapsformidling er selvfølgelig derfor helt i orden, men daglig bordbønn vil av veldig mange oppleves som forkynnelse. Og det er dette jeg har uttalt meg om. La meg også si at dette ikke er reflektert i Regjeringens syn, for dette er ikke noe spesielt for vår regjering. Jeg vil tro at enhver regjering måtte ha presisert denne forskjellen. Det kom kanskje ikke klart fram i Verdens Gang, men det tror jeg ikke at jeg skal svare på. Det får journalisten i Verdens Gang presisere.


Jeg takker igjen for svaret. Som man forstår av den utarbeidede planen, og også det som statsråden svarte innledningsvis, er det opplagt at de reguleringsmessige forholdene er av helt avgjørende betydning for å få igangsatt første permanente byggetrinn på Rygge Sivile Lufthavn. Som også statsråden var inne på, er det Forsvaret som er grunneier av disse arealene, og sånn som jeg ser det, er det naturlig at Forsvaret engasjerer seg i reguleringsprosessen. Hva vil statsråden foreta seg for å sikre at Forsvaret prioriterer medvirkning i reguleringsarbeidet?


Som jeg sa i mitt innlegg, føler jeg at vi er kommet et godt stykke på vei. Vi er kommet lenger enn det så ut til en periode. Nå har mange partier hatt landsmøte, og dette har vært et viktig tema på disse landsmøtene. Det gir helt åpenbart nye muligheter. Jeg la vekt på de tingene jeg er fornøyd med i innstillingen, nemlig det som har å gjøre med næringsutvikling, utdanning og kombinasjonen av forskning, utdanning og næringsutvikling. Jeg nevnte kultur, og jeg nevnte en del andre områder. Så er det flere områder som jeg synes vi skulle kommet enda lenger på. De vedtakene som er gjort rundt omkring på de ulike landsmøtene, åpner for dette. Boka er, som jeg sa, fortsatt åpen. Prosessen går videre. Når vi er ferdig med dette, når vi er kommet til 2008 og lovbestemmelsen er lagt på plass, føler jeg meg rimelig trygg på at dette skal bli en god reform, en spennende arena som et godt sted for politisk virksomhet.


Takk til interpellanten som tar opp eit viktig tema. Noreg har, som interpellanten skriv, klare ambisjonar i avfallspolitikken om at avfallsmengda skal reduserast, om ombruk av gjenstandar, om materialgjenvinning og om energiutnytting av avfall. Offentleg avfallsbehandling er ryggrada i den norske avfallsbransjen, men det er også sterke innslag av marknadsmekanismar og private aktørar – ja, og det er bra. Avfallet har gått frå å vere ei belastning til å bli ein ressurs som er etterspurd, og det skal vi vere glade for, slik også statsråd Sundtoft er inne på. Vidare skriv interpellanten at offentlege avfallsaktørar har uttrykt sterk bekymring for sine rammevilkår etter at ny forskrift om forholdsmessig kostnadsfordeling har blitt innført, og svært mange reagerer på at store mengder avfall blir transporterte tvers over landet til svenske forbrenningsanlegg. Det blir hevda at dette vanskeleggjer utvikling av tenlege og miljøvenlege løysingar lokalt. Ny kostnadsfordeling og avfallseksport kjem som resultat av at avfall har blitt ei marknadsvare, og at marknadens behov går føre samfunnets behov. Kva er så samfunnets behov i denne samanhengen? Jo, etter årtusenskiftet blei det investert i forbrenningsanlegg med store offentlege bidrag, bl.a. frå Enova, i milliardklassen samtidig som ein hadde ei forbrenningsavgift som var svært skadeleg for avfallsbransjen nasjonalt. Det blei altså billigare å eksportere avfallet framfor å brenne det innanlands i dei nye forbrenningsanlegga, eller fjernvarmeanlegga. Forbrenningsavgifta på norsk avfall gjorde at det blei inngått mangeårige avtalar med svenske forbrenningsanlegg, og dette førte til at dei aller fleste forbrenningsanlegga her i Noreg gjekk for halv maskin, og ein hadde store problem med å dekkje investeringskostnadene. I årsskiftet 2009/2010 tok den gongen opposisjonen – ved Framstegspartiet, Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre – sine talspersonar opp problemet og viste til at det årleg blir transportert 20 000 trailerlass med avfall til forbrenning i svenske anlegg med følgjer for norske forbrenningsanlegg – 450 000 tonn. Dette er både dårleg miljøpolitikk og dårleg forvaltning av skattebetalarane sine pengar, var argumentet den gongen. Vidare argumenterte ein med at det er meiningslaust når den raud-grøne regjeringa på den eine sida brukar milliardar av skattebetalarane sine pengar i investeringstilskot til bygging av fjernvarmeanlegg i Noreg basert på forbrenning av avfall, og på den andre sida opprettheld ei særnorsk avgift som gjer at avfallet i staden endar opp i svenske anlegg. Først i oktober 2010 blei avgifta tatt bort for å sikre lik konkurranse mellom svenske og norske forbrenningsanlegg, men som nemnt var det altfor seint, fordi det var inngått mangeårige avtalar om eksport av avfall til Sverige. Så hovudansvaret for at vi framleis eksporterer 450 000 tonn avfall, ligg faktisk hos den raud-grøne regjeringa, som var veldig sein med å fjerne denne avgifta som gjorde at det lønte seg eksportere til Sverige. Så fråskrivinga av ansvaret for dette er mildt sagt oppsiktsvekkjande. Interpellanten, representanten Henriksen, spør vidare kva statsråden vil gjere for å hindre at marknaden blir ein herre i avfallspolitikken i staden for ein tenar. Eit godt samspel mellom det offentlege og næringsaktørane i avfallsbransjen er den beste løysinga for ei kostnadseffektiv og miljømessig god handtering av det norske avfallet, basert på ein politikk som ikkje fører til at det løner seg å køyre avfall frå Vestlandet og heilt til mottaksstasjonar i våre naboland. Denne regjeringa har også fjerna deponiavgifta, fordi heller ikkje den var hensiktsmessig, for den blei oppfatta som byråkratisk og rett og slett lite eigna i miljøsamanheng. Vidare har statsråden vist til utgreiinga som no er i gang, og som vil gjere at når det gjeld avfallspolitikken, kan ein sjå lyst på framtida, i motsetnad til det ein har gjort no over svært lang tid.


Jeg takker statsråden for svaret, som jeg tolker som et positivt svar, både for Rv 2, for dem som bor langs Rv 2, og ikke minst for de andre som også skal bruke Rv 2. Men når man leser avisen Glåmdalen av 14. mai i år, ser man at det står: «Uavgjort om rv 2». Videre står det: «Med fire stemmer for nord, fire for midten og tre for sør i Nes kommunes planutvalg i går kveld er riksvei 2-saken i Nes like åpen som før.» Det viser litt om hva de enkelte kommunestyrer og formannskap er uenige om. Og så er det dette med penger. I den samme avisen, Glåmdalen, står det den 15. mai følgende: «Både Akershus og Hedmark fylkeskommuner er lei av å vente på ny riksvei 2. I løpet av juni gir de derfor lånegarantier på til sammen 520 millioner kr.» Slik kan jeg vise til den ene avisartikkelen etter den andre. Jeg har forståelse for at statsråden ikke kan svare mer detaljert på tilleggsspørsmål. Jeg synes at førstesvaret var bra. Men synes ikke statsråden at noen må ta det overordnede ansvaret, slik at man snart skjærer igjennom? Jeg tror at dette har pågått i 12–13 år, og vi trenger nå en god vei, slik statsråden var enig i.


Det var det jeg fryktet! Som jeg nevnte i mitt innlegg, stusser jeg litt over hvorfor regjeringen kun legger opp til en forenkling og frivillig revisjon når det gjelder AS-er. Hvorfor gjør man ikke det samme når det gjelder stiftelser, som jeg også nevnte i mitt innlegg, eierseksjonssameier, borettslag og boligbyggelag? For å illustrere det slik at representanten Thorkildsen forstår det bedre: Jeg regner med at mange av velgerne til SV bor i byer og kanskje bor i bygårder – enten eier eller leier. Det er ingen tvil om at hvis det er en bygård ikke så langt herfra som kanskje har 100 000 kr i omsetning, hvor alle betaler fellesutgifter, og hvor alle seksjonseierne, eller de som leier av en seksjonseier – alle butikkene og alle boligeierne – ikke ser noe behov for å ha revisjon – de er fornøyde med en autorisert regnskapsfører – hvorfor skal staten da pålegge dem revisjon, hvis det bare er snakk om 100 000 kr, eller kanskje mindre, som går til felleskostnader?


Alle barna som kommer til Norge, uansett oppholdsstatus, har barnevernet ansvaret for. Veldig mange av disse barna bor i akuttmottak ute i kommunene, og både Helsedirektoratet og Bufdir har nå sendt brev til kommunene om at de må være veldig oppmerksomme på den situasjonen som barn på mottak kan være i. Det at barn forsvinner, er alvorlig. Sakene er utfordrende, og de er veldig sammensatt. Det er barn som forsvinner fordi de ikke ønsker å være her, det kan være barn som blir utsatt for menneskehandel, det kan være barn som finner slektninger, og det kan også være barn som ikke ønsker å bo der. Derfor er det veldig viktig at vi har gode rutiner ved de omsorgssentrene vi har. Jeg har tett og god kontakt med Bufetat opptil flere ganger i uka for å forsikre meg om at vi har gode rutiner på dette, og at sikkerheten ved omsorgssentrene er ivaretatt. Vi gir også god veiledning til de nye omsorgssentrene, som nå blir etablert i raskt tempo. Det er også viktig at vi sørger for tilfredsstillende sikkerhet og rutiner på sentrene – også når det gjelder sikkerheten i lokalene – at det er høy voksentetthet, og at det er kameraer på utsiden. Det er også viktig at barnevernet er klar over rutinene de må ha overfor politiet. Hvis noen forsvinner, skal man melde fra til politiet. Det er politiet som skal følge opp disse barna, men det er ofte vanskelig å følge dem opp, for det er vanskelig å vite hvor de har forsvunnet. Dette er et vanskelig tema. Jeg deler veldig mye av bekymringen til representanten – og også mange etaters bekymring. Men jeg gjør så godt jeg kan ved å ha gode rutiner på omsorgssentrene og ha god opplæring av de ansatte som er der. Jeg har god kontakt med justisministeren når det gjelder dette.


Statsråden har kun en liten del, men en viktig del av næringskomiteens budsjett, nemlig konkurransepolitikken. Da statsråden allerede er vel kjent med Fremskrittspartiets utålmodighet når det gjelder å få offentlig sektor til å etterleve anbudsregelverket, vil jeg ta opp en annen problemstilling med statsråden. Fremskrittspartiet har blitt kontaktet av IKT-Norge, som har pekt på et problem midt oppe i den krisen vi er i nå, nemlig kravet om en bankgaranti i forbindelse med offentlig anbud, noe som selvfølgelig kan være veldig vanskelig for spesielt IKT-bransjen, der mye av verdien ligger i topplokket og ikke i varer. Det jeg lurer på er, i den situasjonen vi er inne i og med den utfordringen som bransjen har, om statsråden vil vurdere å lempe på kravet om bankgaranti når det gjelder offentlige anskaffelser, som et virkemiddel for å hjelpe denne næringen gjennom den kriseperioden vi går inn i?


SV har i fleire år meint at å kjøpa fregattar før ein veit kva ein skal med Forsvaret, er skandaløst. Og eg er heilt sikker på at diverse forsvarsministrar og medlemer av forsvarskomitear allereie i dag kan begynna å førebu seg på korleis dei skal svara på spørsmåla i den granskinga som vil koma. For allereie i dag er det grunnlag for ei gransking av prosess og økonomiske kalkylar. Og når nye kostnadssprekkar og komande store omstruktureringar i Forsvaret som følgje av denne gigantiske investeringa dukkar opp, vil fleire enn SV sjå at høyringar i granskinga til kontroll- og konstitusjonskomiteen når det gjeld fregattsaka, er uunngåeleg. Det er positivt at den tidlegare finansministeren Restad og Senterpartiet har kome til den same konklusjonen som SV har hatt lenge. For den konklusjonen er den einaste fornuftige. Og etter å ha vore i ein del debattar i denne saka, har eg kjensla av at svært mange representantar i denne sal begynner å få problem. Då er det berre å oppmoda dei til å følgja den kjende fjellregelen: Det er inga skam å snu. Nåverande forsvarsminister Godal kan fjellregelen, og gjekk for ikkje så lenge sidan ut og sa at større investeringar måtte venta. Men så lèt han altså vera å ta den største investeringa med i den tankerekkja, nemleg den investeringa i fregattar på 12-20 milliardar kr. Kanskje blir det til slutt 24 milliardar kr, altså ei dobling. Det blir ikkje trekt inn i argumentasjonen, og då blir det ein brest i logikken. For dersom ein skal snu, kan ein ikkje snu halvvegs. Det er leitt at vår nye forsvarsminister ikkje har mot til å gjera det heilt ut. Eg trur at han veit at det ville vore det einaste rette, men at han føler prosessen har gått for langt. Fregattane er strukturuavhengige, er svaret SV får når me slår fast at investeringane må utsettast. Det kan godt vera at dei passar inn i det nye NATO-konseptet og deira rolle som verdspoliti, endå om eg tvilar på det òg, men fregattane er sterkt knytte til antiubåtoperasjonar og til å halda ved lag forsyningsliner mellom sør og nord, og då snakkar me om ein struktur med eit forsvar mot eit konvensjonelt angrep på norsk territorium – altså ein struktur som er av den gamle, gode sorten. Fregattane er altså ikkje strukturuavhengige, dei er strukturstyrande. Og trekkjer me inn dei svært høge driftsutgiftene som me vil få på fregattane, vil det innebere sterke styringar på Forsvarets framtidige struktur og konsept. Den handlefridomen me nå treng til å modernisera og legga om Forsvaret, vil sjølvsagt bli avgrensa av fregattane si feilaktig påståtte strukturuavhengigheit. Spørsmålet er: Kva er dei forsvars- og tryggingspolitiske utfordringane? Kva slags fiendebilete har me? Kva er det me skal forsvara oss mot? Dei spørsmåla må me svara på før me kjøper noko så dyrt som fleirtalet her ser ut til å gjera i dag. Rett rekkjefølgje er ikkje det forsvarsministeren gjer, å snu litt og dermed ikkje finna vegen tilbake til utgangspunktet; det er å gå tilbake til utgangspunktet og staka ut ein ny kurs. Og då talar alt for det som òg fleire og fleire fagmilitære innser, nemleg at dette må utsettast. Faktum er at me har tre utval som vurderer kva slags forsvar me treng for framtida, og det vel altså fleirtalet her å sjå vekk frå. Me har Forsvarspolitisk utval, Sårbarhetsutvalget og det fagmilitære utvalet Forsvarsstudie 2000, som forsvarssjefen leier. Dei skal snart konkludera, om nokre få veker, og så vedtar fleirtalet her ei investering som vil styra den konklusjonen ein i neste omgang må trekka i forhold til kva slags forsvar ein treng. Kva om desse utvala seier at nei, fregattar treng me ikkje i den nye forsvarsstrukturen til Noreg? Det er berre ein konklusjon i denne saka. Det er å venta på resultatet til dei tre utvala og diskutera denne saka på nytt i samband med langtidsmeldinga våren 2001.


Jeg er glad for at vi er enige om at det lovforslaget ikke er tilstrekkelig, og det er jo nettopp derfor regjeringen bruker tid på å se på hvilke andre virkemidler som kan tas i bruk for å få til mer konkurranse i dette markedet. Så skal jeg love representanten Storberget at vi jobber på, både fra Landbruks- og matdepartementets og Nærings- og fiskeridepartementets side, og har et godt samarbeid om dette. Vi vil komme tilbake så fort vi har en konklusjon fra regjeringen på hvilke tiltak vi mener er viktige. Da håper jeg at vi får til et bredt forlik i Stortinget om gode virkemidler som kan bidra til å sette fart på konkurransen i denne sektoren.


Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til justisministeren: «I Justisdepartementets trusselvurdering og prioriteringer for Politiets sikkerhetstjeneste for 2003 er den globaliseringskritiske bevegelsen omtalt under overskriften politisk ekstremisme. Den eneste andre gruppen som omtales her, er de høyreekstreme. Står statsråden inne for en slik kategorisering av de norske organisasjoner og miljøer som har markert seg som kritiske til økonomisk og politisk globalisering?»


At Senterpartiet har svært stor tro på kommunen og fylkeskommunen, er vel ingen overraskelse, men å mene at alt kan ordnes best gjennom disse, er vel å gå for langt. I forslaget de er sammen med Kristelig Folkeparti om, ønsker Senterpartiet å fordele den statlige tilskuddsordningen til frivillige lag og organisasjoner gjennom fylkeskommunene etter forslag fra kommunene. Dette gjelder spesielt organisasjoner uten tilknytning til et nasjonalt ledd. Tror ikke Senterpartiet at dette forslaget vil kunne skape forskjellsbehandling alt etter hvilken kommune en bor i, avhengig av bl.a. hvem som styrer med slike saker, deres prioritering og ikke minst interesser? Tror ikke Senterpartiet at det i tillegg til å være et forsinkende mellomledd, dessuten er et fordyrende ledd? Har ikke Senterpartiet tro på og tillit til at de enkelte organisasjoner kan ivareta dette på den beste måte når de, iallfall etter Fremskrittspartiets syn, kjenner den enkelte frivillige organisasjon best og vet hvordan midlene skal brukes til beste for alle?


Det er spesielt opprørende når en slik sak berører en kvinne som er innlagt i sykehus med en diagnose som for få år siden ville innebære at hun var i asyl, et asyl som ville beskyttet henne i forhold til den lidelsen hun hadde. Så gjelder ikke flyktninger. Vi registrerer at det er ulik historiebeskrivelse fra departement og statsråd og fra familien og de som kjenner familien. Jeg vil fokusere på rammebetingelsen for maktutøvelse, for i altfor stor grad blir det fokusert på de ytre etatene, de som gjennomfører handlingene. Jeg savner en etisk standard for departementets håndtering av disse sakene og lurer på om statsråden vil gjennomgå den etiske standard som departementet legger til grunn for sin utøvelse.


Grunnen til at det er viktig for enhver regjering med jevne mellomrom å legge fram en melding om forskning for Stortinget, er nettopp det interpellanten nå sier. Jeg er helt enig med ham. Vi kan ikke være så skråsikre på hva som vil være de viktigste utfordringene, at vi kan vedta dette én gang for alle og så la det være med det. Vi må fornye den tenkingen, og vi må justere opp våre mål for forskning i forhold til den samfunnsutviklingen vi ser rundt oss. Men det at man har en utfordring i å møte kunnskapsbehov i samfunnet og materialisere dem, eller få dem ned i forskningspolitiske mål, som man så kan følge opp i budsjetter og programmer, utelukker selvsagt ikke at det hele tiden må være rom for det som interpellanten kaller den nysgjerrighetsdrevne forskningen – den forskningen som i utgangspunktet kanskje ikke synes så veldig nyttig der og da. Jeg nevnte et par eksempler. Ett av dem var et program som ble utviklet for å løse praktiske utfordringer ved atomreaktoren på Kjeller, noe som førte til utvikling av programmeringsspråket Simula. Det har fått en helt annen konsekvens. Her i landet skjedde denne forskningen, og det var ikke slik ment i utgangspunktet. Vi har mange eksempler på dette, og jeg vil være den første til å applaudere at slikt skjer, og forsøke å legge til rette for at vi kan ha den – la oss si – romsligheten i tenkingen omkring forskning. Jeg er helt enig med representanten Aksel Hagen når han understreker at det å spørre etter fri forskning ikke er det samme som å spørre etter mer grunnforskning. Jeg tror inndelingen mellom ulike former for forskning på en skala fra grunnforskning til anvendt forskning og å forsøke å se helheten i det er en mer fruktbar sammenheng enn hele tiden å spørre om hvem det er som initierer forskningen – om det skal være forskerne selv, eller om det skal være andre, f.eks. politiske myndigheter. Stortinget har sluttet seg til de forskningspolitiske mål som Regjeringen har lagt fram, og jeg er veldig glad for å ha et godt utgangspunkt og ut fra mitt ansvarsområde kunne stimulere til forskning i alle ender av denne skalaen fra grunnforskning til anvendt forskning. Jeg vil selvfølgelig, som statsråd for forskning og høyere utdanning, fortsette arbeidet for å styrke de åpne nasjonale konkurransearenaene i Forskningsrådet, styrke forskningen som er rettet mot de store samfunnsutfordringene, og bidra til gode rammevilkår for hele forskningssektoren og dermed også gi rom for å kunne gi svar på de spørsmålene som ennå ikke er stilt, som Trine Skei Grande uttrykte det. Jeg takker for debatten og tar synspunktene med meg i det videre arbeidet.


Utbygginga av ny fornybar energi, befolkningsvekst og befolkningsendring, utviklinga av ny kraftkrevende industri, elektrifisering av installasjoner på sokkelen – altså den store overgangen fra fossil energi til rein kraft – gjør at vi står overfor svære oppgaver i å fornye og bygge ut elnettet i årene som kommer. Det gjelder sentralnettet, det gjelder regionalnettet og det gjelder nye utenlandsforbindelser, for å bidra til forsyningssikkerhet og større evne til kraftutveksling for å styrke bruken av uregulerbar fornybar kraft fra vind og sol. Det vil være utfordrende med hensyn til både planlegging og gjennomføring og hensyntaken til natur og biomangfold. Ikke minst vil det koste mye penger, og nettariffene vil øke. For å sikre kraftkrevende industri har regjeringa fått på plass en CO2-kompensasjonsordning, som industrien har ønsket. Statnetts prisstrategi for årene 2014–2018 legger opp til at industri med lang brukstid og høyt maksuttak fortsatt skal betale lavere nettariffer enn øvrig forbruk. Regjeringa vurderer også endringer i lovverket med sikte på ytterligere å styrke industriens tilgang til kraft, som vi mener er viktig. SV mener også at det er riktig å åpne for anleggsbidrag for radialene, som komiteen er enig i. Det er riktig at de som utløser et behov for nettutbygging, må bidra ekstra. Det er noen punkter der det er uenighet mellom den rød-grønne fraksjonen og høyrefraksjonen. Det gjelder selvfølgelig krav om mer utredning, som opposisjonen pleier å stille krav om. Deretter er det spørsmål om Statnetts brukerråd, som høyrefraksjonen vil ha gjenopprettet. Det er egentlig litt overraskende at høyrefraksjonen står for det, fordi det innebærer et brudd med det som er vanlig forretningsmessig organisering. På den annen side er det viktig at brukerne blir hørt, og det er viktig også å erkjenne at brukerne faktisk ikke har felles interesser. Jeg har derfor tro på det brukerforumet som Statnett nå har opprettet, samtidig som det er viktig å si at den politiske styringen av Statnett må sørge for å følge opp de ulike brukernes synspunkter. Ellers tar Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti til orde for at utenlandskablene kan være privateide. Regjeringa har nå et forslag om offentlig eierskap på høring. Konkurransetilsynet påpeker at Statnett må være eier av utenlandsforbindelsene fordi vi trenger en nøytral aktør. Vi kan ellers risikere at kraftprodusentene får en urimelig stor makt ved både å produsere og ha kontroll over infrastrukturen. Men Høyres, Fremskrittspartiets og Kristelig Folkepartis holdning er i tråd med de samme partienes politikk om salg av offentlig eierskap til norsk vannkraft ved å sette Statkraft på børs eller å dele selskapet. For SV er det imidlertid viktig å ha et offentlig eierskap både til naturressursene og til infrastrukturen knyttet til dette. Dette er naturressurser som skal komme folket til gode, og som skal forvaltes til beste for folket.


Jeg synes det er en skuffende mangel på historisk sus over denne finansdebatten. Ved inngangen til et nytt århundre hadde jeg forventet at statsministeren var mer opptatt av å trekke fram visjoner for de neste årene enn av å gjøre opp boet for en regjering. Det synes jeg er litt puslete. Fra SVs side virker det nærmest sånn at den eneste visjonen som Regjeringen har, er blokkuavhengighet, og den overskygger alt annet. Derfor har jeg lyst til å utfordre regjeringssjefen på hva som er Regjeringens politiske ambisjoner for de neste to år, for det må da være viktigere hva Regjeringen ønsker å samarbeide med opposisjonen om, enn til stadighet å få erklært at den ikke lener seg til noen side. Norge har en mulighet og et utgangspunkt som ingen andre land har. Vi har en rikdom som kan benyttes med klokskap, og på ett vesentlig punkt har vi behov for en voldsom satsing, nemlig for å erstatte oljeøkonomien med en kunnskaps- og kompetansebasert grønn økonomi for framtiden. Vi kan ikke vente i to år, slik som Regjeringen legger opp til på dette området. En annen utfordring er at det private forbruket i Norge har økt mye mer enn det offentlige forbruket siden 1993. Hvis vi skal klare å gjøre noe med standardforskjellen i skolen og når det gjelder helse, som mange opplever som et paradoks hver dag, må det snus. Er Regjeringen interessert i det? Det tredje er at vi trenger ikke bare å småprate om å redusere forskjellene i Norge. Norge er i en situasjon hvor vi kan avskaffe fattigdom, hvis vi vil. Derfor er min utfordring til Bondevik følgende: Hva er Regjeringens politiske prosjekt utover et intenst ønske om blokkuavhengighet?


Når SV sier barn og unge først, er det ikke bare vakre ord og vendinger. SV satser på grunnskolen, hvor elever skal lære, ta til seg kunnskap og være med på å utforme samfunnet. Det er avgjørende å satse på utdanning og forskning for å gjøre Norge til en ledende kunnskapsnasjon. Det er et av de viktigste virkemidlene for å bekjempe klasseskiller og skape mer rettferdighet. Det trengs en satsing på den offentlige fellesskolen, der barn med ulik bakgrunn går sammen. Det er det som vil skape toleranse og fellesskap i et samfunn som blir stadig mer fragmentert og mangfoldig. SV tok derfor i høst initiativet til et stort skoleforlik mellom alle partiene. En skole for alle er til beste for alle. SV vil derfor skape en god og moderne offentlig skole for alle, ikke private skoler for de få, en skole der alle elever får utvikle sine faglige og sosiale evner, i tråd og takt med egne forutsetninger, og der elevene gis likeverdige muligheter for læring, i form av tilpasset – ikke lik – undervisning. SV er bekymret over at det i dag er altfor mange elever som faller fra. En femtedel går ut av grunnskolen uten gode nok lese- og skriveferdigheter. Guttene henger etter jentene i de fleste fag. Minoritetselever mister kunnskap fordi de har for dårlig språkforståelse, og elever som følges opp av foreldre med høy utdanning og inntekt, lærer mer og bedre enn elever uten samme oppfølging. Man kan ikke akseptere at skolen bidrar til systematiske ulikheter i læringsutbyttet til elevene. Vi vil kjempe mot en utvikling som fører til større forskjeller og sosial ujevnhet. Vi må skape en skole som setter den enkelte elev i sentrum. Det betyr tilpasset opplæring, elevdeltakelse og at elevene kan få vist hva de er gode på. Den eneste måten et menneske kan yte sitt beste på og få tilegnet seg kunnskaper på, er ved å få brukt sine kunnskaper, få vise hva en er god til, og gjennom det få tro på seg selv. Norge har muligheten til å skape verdens beste skole. Likevel preges skolehverdagen av at skolen ikke har nok økonomiske ressurser. Regjeringen er i ferd med å forandre skolestrukturen vår. Slagordet «Bedre skole gjennom å bruke mindre penger» er der stadig. Trang kommuneøkonomi har gitt skolene for lite tid og ressurser til å følge opp hver enkelt elev. I stedet for å organisere læringsarbeidet variert, med mindre grupper, prosjektarbeid og tettere oppfølging, må den tilrettelagte undervisningen ofte vike for mer tradisjonelle undervisningsformer. Ressursmangelen resulterer i kateterundervisning i store klasser med kun én lærer og fører også til at mange skoler mangler oppdaterte lærebøker, digitalt læremateriell og nødvendig materiell i praktiske fag som heimkunnskap og kunst og håndverk. Skoler legges ned, bassenger stenges, biblioteker legges ned. Jeg vil vise til en merknad fra komiteens flertall, der regjeringspartiene er inkludert, som lyder slik: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Arbeiderpartiet, mener det er avgjørende at elevene opplever å lykkes i skolen, og mener at det ikke er antallet timer hver enkelt elev får tildelt, men opplæringen som er det viktigste for læringsutbyttet deres. Skal elevene få lov til å oppleve mestring og læring, er det viktig med kvalitativ og tilrettelagt opplæring.» Dette ber jeg statsråden ta med seg når man skal legge til rette for den vedtatte økningen av klassetimetallet fra 1. til 4. klasse. Om lag halvparten av norske skoler har ikke et godt nok innemiljø. SV økte i sitt alternative budsjett bevilgningen på dette området med 4 milliarder kr. Jeg vil også vise til en komitemerknad som jeg mener er veldig viktig, der man peker på at kommunene skal stille krav om universell utforming av nye skolebygg, noe som komiteen har fått vite at veldig mange kommuner ikke gjør. Jeg vil til slutt komme inn på en del viktig verktøy som vi innenfor vår komite kan bruke. Hele komiteen understreker viktigheten av at IKT skal tas i bruk som en integrert del av undervisningen. Men så viser budsjettkameratene til budsjettavtalen i finansinnstillingen og reduserer posten med 10 mill. kr. Dette er et steg i feil retning, mener SV. SV ønsker å satse på IKT i skolen, og vi øker i vårt alternative budsjett posten med 50 mill. kr. SV foreslår å opprettholde Regjeringens bevilgningsforslag. «Nasjonal evaluering av skolefritidsordningen» viser at behovet for skolefritidsordningen har vært økende de senere årene. Dette skyldes bl.a. en økning i antallet aleneforsørgere og flere yrkesaktive kvinner. I dag er det slik at mer enn halvparten av elevene i 1. til 4. klasse har en plass i SFO. Dette ber jeg statsråden følge opp i forhold til Kvalitetsutvalget.


Eg ser med glede at fleirtalet i energi- og miljøkomiteen i innstillinga har valt å følgje regjeringas forslag til endringar i lakse- og innlandsfisklova og naturmangfaldlova. Eg merkar meg at komiteen ikkje stør forslaget om endringar i finnmarkslova, men ønskjer at fisket i Tanavassdraget framleis vert regulert i særlov. Eg lover å kome tilbake med eit nytt forslag om dette på eit seinare tidspunkt. Lov om laksefisk og innlandsfisk vart vedteken i 1992 og tredde i kraft 1. januar 1993. Mens tidlegare lover med tilsvarande verkeområde hovudsakleg regulerte fiske og rettar, var 1992-lova den første eigentlege ressurslova for anadrome laksefisk, innlandsfisk og andre ferskvannsorganismar. Den vart ei heilskapslov for alt som lever i ferskvann, og målet var å vareta bestandane men òg å sikre fisken som ein ressurs til glede for rettshavarar og allmenta. Det er framleis dei to viktigaste måla med lova. Lakse- og innlandsfiske er ein viktig ressurs for grunneigarar, og til glede for mange i friluftsliv og rekreasjon. Men det er lenge sidan lova tredde i kraft. Ho bør no forbetrast på enkelte område og tilpassast nye ordningar og avgjerder som er vedtekne etter at lova tredde i kraft. Dette gjeld i første rekkje ordninga med nasjonale laksevassdrag og laksefjordar, og naturmangfaldlova. Det vil nå verte vedteke to viktige endringar i lakse- og innlandsfiskelova. For det første vil rettshavaranes rolle innan fiskeforvaltinga verte styrkt gjennom obligatorisk organisering og driftsplanlegging. Den nye avgjerda pålegg rettshavarane i laksevassdrag å gå saman om felles forvalting. Svært mange rettshavarar gjer allereie i dag ein veldig god jobb med forvalting av villaksen. Den nye ordninga vil gje rettshavarane eit endå betre verktøy i organiseringsprosessen, og gje grunnlag for overføring av ytterlegare ansvar og oppgåver til rettshavarane. Den andre viktige endringa er lovfesting av Stortingets vedtak om nasjonale laksevassdrag og laksefjordar. Ordninga er eit av hovudtiltaka for vern av villaksen, og eg er veldig fornøgd med at ho no vert lovfesta i lakse- og innlandsfisklova. Lovfestinga er i tråd med komitéfleirtallets innstilling av 22. november i år og Stortingets plenarvedtak om opprettinga av 52 nasjonale laksevassdrag og 29 nasjonale laksefjordar i 2007. Formålet med ordninga er å gje eit utval av dei viktigaste laksebestandane eit særleg vern mot skadelege inngrep og aktivitetar i dei aktuelle vassdraga og fjordane. Ei endring eg er særleg glad for, er hevinga av aldersgrensa for betaling av statleg fiskeavgift ved fiske av anadrome laksefisk frå 16 til 18 år. Å vere glad i naturen er ein heilt grunnleggjande føresetnad for å ta vare på han. Fritidsfiske er svært viktig for rekrutteringa til friluftsliv og fører til at mange vert varig aktive i friluftsliv og glad i norsk natur. Deltakinga i fritidsfiske er framleis svært stor i Noreg, men har ein synkande tendens, ikkje minst blant unge. Hevinga av aldersgrensa for fiskeavgift frå 16 til 18 år vil bidra til å betre vilkåra for unges fritidsfiske, og forhåpentleg bidra til å rekruttere fleire unge til den fine naturopplevinga fiske gjev. Etter konsultasjonar med Sametinget vert det no vedteke ei ny avgjerd som synleggjer at ein skal leggje tilbørleg vekt på naturgrunnlaget for samisk kultur ved vedtak etter eller i medhald av lakse- og innlandsfisklova. Ei slik avgjerd finst allereie i naturmangfaldlova, og er naturleg å ha også i lakse- og innlandsfiskelova, som regulerer ein viktig ressurs for samisk bruk. Utover dette skjer det ein del mindre endringar som eg ikkje går nærmare inn på her. I tillegg til endringar i lakse- og innlandsfisklova gjer ein nokre mindre endringar i naturmangfaldlova. Hensikta er å få ein god samordning mellom denne lova og lakse- og innlandsfisklova.


Jeg bad om en merknad etter Lønnings innlegg. Jeg vil påpeke at jeg som forslagsstiller, og som den som også har tatt opp dette i forhold til utdannelsen i Tromsø, også skriftlig har foreslått overfor komiteen at saken burde forelegges utdanningskomiteen, men at jeg ikke fikk flertallet med på det. Og det er grunnen til at utdanningskomiteen ikke har hatt denne saken til behandling. Når det ytterligere gjelder de forslagene som foreligger, har jeg diskutert med medforslagsstillerne til de forslagene som SV står bak, og det gjelder også forslaget om et tannlegestudium ved Universitetet i Tromsø. Det ville være veldig uheldig om det ble nedstemt her i salen, for jeg oppfatter at det er ganske klare signaler som kan gå i retning av at man faktisk etablerer et tannlegestudium i Tromsø. Både det forslaget og de øvrige forslag som SV står bak, ønsker vi derfor å omgjøre til oversendelsesforslag til Regjeringen. Så er det et forslag vi ikke står bak. Det blir litt av det samme som Senterpartiet var inne på her tidligere – det kunne vi godt ha stått bak. Det gjelder forslag nr. 3, og i den grad det fremmes, kan vi godt være med og stemme for det. Men jeg vil anmode forslagsstillerne om at det også blir et oversendelsesforslag, slik at mindretallsforslagene i sin helhet blir det. For her er det jo lagt føringer også via merknadene som trekker i samme retning som det forslagene gjør.


Eg er heilt ueinig i beskrivinga av at den raud-grøne regjeringa ikkje har gjort mykje frå 2005. Tvert imot – internasjonalt har Noreg igjen teke på seg leiartrøya i det internasjonale arbeidet for å få til ein avtale. Eit av dei aller viktigaste klimatiltaka som no vert gjennomført internasjonalt, er klima- og skogprosjektet, som ein vart einig om i samband med klimaforliket, som har stor internasjonal interesse, og som vil ha vesentleg og rask effekt på klimagassreduksjonar. Her i Noreg har vi hatt eit taktskifte i satsinga på jernbane, vi har bygd ut testsenteret på Mongstad, fornybar energi, og vi har ei rekkje andre ting i tillegg. Med klimameldinga styrkjer vi det – på toppen av dette – med mange nye tiltak, for å nå målet vi har sett oss i 2020. Og ja: Når vi set oss eit mål, er det fordi vi skal nå det, og vi gjer ting som vi meiner gjer det realistisk å nå måla vi har for 2020.


SV har fremmet den ordningen som vi har hatt før. Det er sjølsagt vårt primære ønske, for vi ser at det er nødvendig for å endre kjønnsrollemønstrene at far tar ut en viss andel av denne permisjonen, og at den øremerkingen som skjer til far, er et virkemiddel for å endre disse kjønnsrollemønstrene. Grunnen til at jeg nevnte dette, var bare at representantens kollega fra Høyre var her oppe og nevnte i første setning – hver gang – at det er vanskelig for far å være borte fra jobb. Det kan det nok være, men det kan det sjølsagt også være for mor. Vi får se hvordan man framover kan gjøre endringer her, som gjør at både mor og far får mer tid sammen med barna når de er små. Det er det som er viktig for SV, og da er det nødvendig å sikre fars permisjonsrettigheter spesielt, fordi det er de som først og fremst er under press. Det er ikke mors permisjonsrettigheter som har vært under press.


Man kan av og til, når en hører innlegg som det siste her, spørre hva vitsen er med stortingsdebatter. Jeg skulle gjerne fått demonstrert hvor i flertallsmerknadene og flertallsinnstillingen og i forslagene det står noe om subsidiering. Det er tilbakevist gang på gang. Det eksisterer ingen subsidiering i det hele tatt. Inge Lønning kom med en kanonade mot denne visjonen. Det kunne vært interessant å høre hvorfor Høyre egentlig er enig i visjonen, men vil organisere den på en litt annerledes måte. Høyre er jo med på at det skal være et informasjons- og kunnskapssenter på Fornebu. Men i stedet for at ett selskap skal koordinere og tilrettelegge det, så skal det gjøres av myndighetene på utdanningssiden, og så skal man invitere bedrifter til å etablere seg hver for seg. Sluttresultatet er ment å være nesten nøyaktig det samme. Hvorfor er Høyre da med på visjonen, men er ganske enkelt uenig i den praktiske måten å tilrettelegge og organisere dette på. Og så hører vi Inge Lønning, som altså har en kanonade mot alt det som Høyre er med på selv. Det er ganske merkverdig. Så snakkes det om at det skal bli så veldig mye veier og transport, bane og tog osv. på Fornebu. Det avgjørende er jo hva Bærum kommune regulerer området til. Det kommer an på antall arbeidsplasser som man etablerer der, ikke hva disse arbeidsplassene eventuelt produserer. Det kommer an på hvor mange boliger som legges til Fornebu. Det er jo helt uavhengig av den saken vi drøfter her i dag. Det har ingen ting med denne saken å gjøre i det hele tatt. Likevel bringes det inn at dersom man ikke følger flertallets måte å organisere det på, og det ikke er noen annen måte enn den flertallet har pekt på, blir det ikke noe av. Det er jo ingen løsning fra flertallet eller fra Regjeringen på hvorledes man egentlig skal få dette til, så det er egentlig en merkverdig debatt. Så snakkes det om at man for evig tid skal satse enorme offentlige midler, enda flere representanter for flertallet har gjort det klart at senere hen, når virksomheten er i gang og går bra, så kan statens aksjer i dette selskapet – i hvert fall har vi sagt det, og jeg tror også Arbeiderpartiet har sagt det – eventuelt selges ut igjen. Spørsmålet er tidspunktet – om man skal selge sine verdier nå i form av tomter og bygninger, eller om det skal inn i noe som er samfunnsbygging, samfunnsskaping, skape vekst for fremtiden, og så trekke pengene ut på et senere tidspunkt. Pengene har vi ikke bruk for, for det er snart 150 milliarder kr i et utenlandsk fond som disse pengene går inn i. Det er ikke pengene i seg selv man trenger, for det er jo finanspolitikken som styrer hva man bruker penger til i dette landet, ikke at man mangler pengene som sådan. Jeg må si jeg er meget forundret over denne debatten, og fastholder at vi vil støtte flertallets innstilling.


Året 2011 har vært preget av ekstremvær både i Norge og i verden, i Norge av store flommer i Gudbrandsdalen og i Holtålen, internasjonalt av tørke på Afrikas Horn og stor flom med 7 millioner fordrevne i Pakistan – altså nøyaktig den typen endringer som klimaforskerne lenge har sagt at vi ville få. Ingen kan si at det er et en-til-en-forhold mellom naturkatastrofer og klimaendring, men vi er altså inne i nettopp den typen endringer som lenge har vært spådd, og som verden må forberede seg på. Mange land tar nå viktige skritt på veien mot mer klimavennlige samfunn, samtidig som klimaforhandlingene ikke går framover på den måten vi ønsker. Skritt for skritt bygges det riktignok opp mye, men vi kan likevel ikke forvente at vi i Durban i desember vil få den omfattende klimaavtalen som vi ønsker, med forpliktende mål fra de viktigste landene. Norge går inn i forhandlingene i Durban med tre viktige ambisjoner, for det er på de tre områdene vi kan oppnå noe. Det ene er hvordan vi skal videreføre Kyotoprotokollen, det andre er hvordan vi skal etablere det grønne fondet som ble vedtatt i Cancún for et år siden – statssekretær Kjetil Lund er en av de tre lederne i interimskomiteen – og det tredje er hvordan vi skal sikre at man i de klimaforhandlingene som nå foregår i Afrika, tar tak i Afrikas hovedproblemer, nemlig en tilpasning til mer ekstremvær, mer tørke, dramatiske værendringer og omlegging av landbruket i så måte. Det temaet det nesten sikkert vil bli mest strid om i Durban, er hvordan Kyotoprotokollen skal videreføres. Da er det viktig å huske at Kyotoprotokollen nå – med de landene som har sagt seg villig til en ny forpliktelsesperiode, EU og Norge – ikke omfatter mer enn 15 pst. av utslippene. Med andre ord: Dette er en viktig del av utslippene, det har stor symbolsk betydning. Kyotoprotokollen er viktig på grunn av at det byggverket som ligger der, med markedsbaserte mekanismer, er det vi bygger på. Samtidig kan ikke Kyoto-landene alene løse det globale klimaproblemet. Norge har tatt to vesentlige initiativer. Vi har sammen med Australia lagt fram et forslag som nå diskuteres mye internasjonalt, og som har som formål å sikre at Kyotoprotokollen blir videreført, men at det også skjer innenfor en ramme hvor vi kan se veien mot framtidige bindende avtaler. Særlig dreier det seg om at USA er villig til større forpliktelser. Det er det ene sporet. Det andre sporet er at vi har tatt initiativ til et samarbeid med det vi kan kalle de progressive industrilandene. Det er i hovedsak de nordvestlige delene av EU, men også land som Australia, New Zealand, Sveits og andre. Det er land som Norge har nærmest identiske synspunkter med når det gjelder internasjonale klimaregimer. Vi forsøker å utarbeide felles posisjoner for å bruke det til å legge press på USA og andre store utslippere, men også for å kunne komme i en dialog med Japan og de landene som er i Kyotoprotokollen, men som sier at de ikke er villig til en ny forpliktelsesperiode. Dette kommer til å bli vanskelig, og det er ikke i dag mulig å se hvordan det går. Samtidig skjer det mye positivt utenfor forhandlingene. En del av de globale initiativene, kanskje særlig det norskstøttede regnskogprogrammet, går raskt framover. Forrige uke var jeg i Indonesia og hadde møte med president Yudhoyono. Men mye viktigere: Han snakket til halve sin regjering, til sentrale næringslivsledere, til det sivile samfunn og til media, kort sagt Indonesias befolkning, og erklærte at han skulle bruke de tre siste årene av sin presidentperiode til å verne og redde Indonesias regnskoger. Det hadde han også i forbifarten lovet sin datterdatter, så dette var sentralt for ham. Det var altså en følelsesladet, sterk tale. Vi snakker om det viktigste regnskoglandet i verden ved siden av Brasil, så det har fundamental betydning. Andre land gjør også en hel masse. Australia innfører nå et kvotesystem, antakelig med en eller to stemmers overvekt i nasjonalforsamlingen, men de kommer til å gjøre det. Tyskland har sagt at man skal ha et atomfritt samfunn i 2021. Det kommer til å føre til en drastisk forbedring av teknologien på fornybar energi-området og andre områder i Tyskland. Og Kina blir verdensledende på den ene teknologien etter den andre innenfor dette området, enten det er vindkraft, hurtigtog eller solceller. Norge må følge opp i samme spor som de landene, som har tatt en ledertrøye, jeg har nevnt Indonesia, Australia, Tyskland og Kina på ulike måter. Det vil vi gjøre i forbindelse med klimameldingen som blir lagt fram for Stortinget tidlig neste år, hvor utfordringen for Norge er å foreta tilsvarende reduksjoner på de fire hovedområdene vi må redusere – det er olje og gass, det er industri, det er samferdsel, og det er energibruk i bygg.


Fra SVs side er vi veldig glad for at denne interpellasjonen har kommet opp. Vi har gjennom lang tid nå fokusert på økonomisk kriminalitet, ressursene til Økokrim, hva slags virkemidler vi har når vi står overfor aktører som har mye makt, mye kompetanse og store muligheter til å lure ressurser unna fellesskapet og berike seg sjøl. Jeg setter derfor pris på at justisministeren signaliserer at han ønsker å bruke inndragning i langt større grad enn hittil – det er et fryktelig viktig virkemiddel. Kriminalitet skal ikke lønne seg, det er det som må ligge i bunnen. Vi har en åpen økonomi, med selskaper som opererer innenfor stadig mer sammenvevde globale markeder. Deregulering av handel og kapitalflyt øker konkurransepresset og presser profittmarginene i selskaper verden over. Det er en utvikling som senker terskelen både for uetisk atferd og for økonomisk kriminalitet. Den samme utviklinga har stimulert til en voldsom vekst i omfanget av børs- og valutahandel, som gir økonomien stadig større spekulative innslag og åpner for eventyrlige gevinstmuligheter for dem som vet å berike seg i dette markedet. Vi fremmet derfor i november 2003 tre forslag. Det ene var et forbud mot at eksterne revisorer for større selskaper skal kunne gi økonomisk eller juridisk rådgivning til de samme selskapene. Behovet for en slik regulering ble tydeliggjort gjennom arbeidet til Kredittilsynet, med deres temabaserte tilsyn, og gjennom en del avsløringer bl.a. i Nationen på den tida. Representanten Onarheim fra Høyre var for øvrig ute og sa at han trodde Stortinget ville presisere at det bør påses at to ulike instanser må ta for seg intern og ekstern revisjon. Dette forslaget falt dessverre. Det andre vi foreslo, var et forbud mot at et foretak som tar corporate-oppdrag for et selskap, ikke samtidig skal levere analyser av det samme selskapet. Aksjemarkedet er veldig sårbart for manipulasjon av aktører som kan ha bedre tilgang til informasjon enn andre aktører. Det er vanskelig å bevise hva som ligger bak kursutviklinga i en aksje. Det er i stor grad de samme selskapene som dominerer i annenhåndsmarkedet, som også er de største ved emisjoner og børsintroduksjoner. At informasjonssperren internt i slike selskaper fungerte for dårlig, var en av grunnene til den hurtige veksten i den globale børsbobla på slutten av 1990-tallet. Dette forslaget falt også, og det beklager vi. For det tredje foreslo vi å snu bevisbyrden ved mistanke om alvorlig økonomisk kriminalitet. Det er også et veldig viktig forslag, slik som vi ser det. Så vidt jeg vet, har også Eva Joly støttet dette forslaget – det nikkes. Vi håper at det er noe som justisministeren også vil gå videre med. I tillegg har vi merket oss at Økokrim sitter med et datasystem fra 1994, som har et analyseverktøy som ikke egner seg til de oppgavene de står overfor. Det er veldig bekymringsfullt, spesielt siden en del mennesker har fått i oppdrag å rapportere inn mistanker om hvitvasking. Det er veldig demotiverende for dem å se at dette ikke nødvendigvis tas til følge og gjøres noe med.


Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til landbruks- og matministeren: «Norsk landbruk er preget av en viss pessimisme. Dette skyldes bl.a. et strengt regelverk som gir lite rom for nytenkning og muligheter. Hva vil statsråden gjøre for å skape en ny vekst og optimisme?»


Jeg takker for svaret. Som statsråden sa, er det nå avklart en rekke forhold i forbindelse med denne masterplanen. Jeg er litt uenig i det statsråden sier, at Forsvaret nå ikke lenger har noen direkte innvirkning på disse forholdene. Ett av de helt avgjørende momentene i masterplanen går på at man skisserer en interimsløsning, slik at man kan få på plass sivile rutetilbud faktisk allerede fra høsten 2003. Så mitt tilleggsspørsmål blir: Hvordan vil statsråden medvirke til at denne interimsløsningen kan la seg realisere?