La meg først få si at det litt nedlatende temaet om hvor mange tunneler det skal være på denne strekningen, dreier seg om vernet av et av Norges mest fantastiske naturlandskap, nemlig sjølandskapet langs Mjøsa, Norges største innsjø. Vi har i Miljøverndepartementet kommunedelplanen for E6 og Dovrebanen i Stange og Eidsvoll kommuner til behandling. Miljøverndepartementet skal avgjøre valg av traseer, fordi Statens vegvesen og Jernbaneverket har fremmet innsigelser til det alternativ som kommunene har vedtatt. Det dreier seg om en svært omfattende og viktig sak som må vurderes i et langsiktig perspektiv. Valg av traseer for ny vei og jernbane får stor betydning for strandsonen, landskapet og landbruket langs Norges største innsjø. Det må gjøres vanskelige avveininger mellom miljøhensyn og kostnader. Saken er komplisert og vil derfor ta tid. Saken er imidlertid svært viktig og behandles nå videre av Miljøverndepartementet i samråd med andre berørte departementer, bl.a. Samferdselsdepartementet. Spørsmålet om gjennomføringen av prosjektet er også avhengig av finansieringen, som behandles i Nasjonal transportplan. La meg for øvrig legge til at jeg tror det er veldig viktig at vi har et langsiktig perspektiv på et så stort og omfattende naturinngrep som vi her snakker om. Valget av trasé langs Mjøsa vil prege landskapet i Stange, Hamar og Eidsvoll kommuner i mange generasjoner framover. Det er et valg med et generasjonsperspektiv, kanskje et 50- eller et 100-årsperspektiv. Så selv om det er viktig å få fram beslutningen raskt – og det kommer vi nå til å gjøre – er det enda viktigere at vi tar den riktige avgjørelsen, som folk langs Mjøsa om 20, 50 eller 100 år ser tilbake på med stolthet og sier at dette stortinget, denne regjeringen gjorde det riktige.


Jeg vil anbefale SVs gruppe å stemme mot forslagene nr. 1, 2 og 3, men for forslag nr. 4.


Jeg vil først takke saksordføreren for en grundig gjennomgang av saken, og så skal jeg bare knytte noen korte kommentarer til Fremskrittspartiets merknader i saken. Under forhandlingene i fjor høst, altså i 2005, om torskekvoten for 2006 var det en del spekulasjoner om at det at kvoten ble redusert, hadde sammenheng med det overfisket som er i Barentshavet. Overfiske er, som saksordføreren var inne på, et stort problem, og Terje Vassdal, som jobber ved Norges fiskerihøgskole, har anslått at overfisket økonomisk utgjør i størrelsesordenen ca. 1,7 milliarder kr. Så det er klart at det er et betydelig problem, som Regjeringen må gripe fatt i for å få under kontroll, slik at man ikke er med og ødelegger det ressursgrunnlaget man skal være med og forhandle om, og dermed slår beina under fiskerinæringen. Det regner jeg med at Regjeringen kommer til å jobbe aktivt med, slik at overfisket går ned i de kommende årene, og at man gir nødvendige bevilgninger til Kystvakten, slik at man får en effektiv kontroll i disse områdene. Ellers registrerte vi under forhandlingene for 2006 at det skal bli en kraftig økning av uttak av kongekrabbe, der Russland får 1,6 mill. individer mer fra 2005 til 2006 og Norge får kun 20 000 individer i økning. Det synes jeg er noe forunderlig, og jeg regner med, siden vi har skrevet det inn som merknad, at også fiskeriministeren kommer til å si noen ord i sitt innlegg om årsaken til denne skjevfordelingen mellom Russland og Norge.


Mitt oppfølgingsspørsmål går til fiskeriministeren. I arbeidet med å få ned klimagassutslippene innførte den rød-grønne regjeringen Næringslivets NOx-fond, som har gitt betydelige kutt i klimagassutslippene, men jobben er langt fra fullført. Klimaavtalen som miljøministeren skrev under på i Paris, krever at Norge må styre mot nullutslipp i alle deler av samfunnet dersom vi skal ta avtalen og klimatrusselen på alvor. Kan statsråden nevne ett vesentlig grep som regjeringen har gjort, eller som statsråden selv ønsker å arbeide for å få på plass for å kutte i klimagassutslippene fra fiskeflåten?


Også denne uken har representanter fra Sosialistisk Venstreparti vært ute og sådd tvil om norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Til tross for at statsministeren i går fra denne talerstol slo fast at vår tilstedeværelse i Afghanistan skulle stå fast, leser vi i Aftenposten at representantene Reikvam og Langeland er uenig i dette. Vi skulle trukket oss helt ut, sier Reikvam, ifølge Aftenposten. Det har vel sjelden vært viktigere med konsensus i utenrikspolitikken enn akkurat nå. Jeg vil derfor spørre: Er det ikke snart på tide at man i Sosialistisk Venstreparti tar innover seg at man faktisk sitter i regjering, og at man snakker med én tunge i slike saker?


Jeg har et spørsmål til forsvarsministeren. Krigen i Afghanistan startet for om lag ett og et halvt år siden, og mesteparten av denne tiden har Norge deltatt med ulike militære bidrag, bl.a. spesialstyrker, mineryddere, F-16-fly og nå igjen med spesialstyrker. I mange medier kommer det nå til stadighet fram informasjon om at de USA-betalte krigsherrene er tilbake igjen i sine gamle posisjoner fra før krigen, at president Karzai kun kontrollerer Kabul by, og nå til slutt at Taliban er reorganisert og stadig oftere involvert i kamp. Kan forsvarsministeren si noe om utviklingen i Afghanistan den senere tid, om Regjeringen har planer om ytterligere militære bidrag, og om hvilke tidsperspektiver hun ser for seg før målet med krigen er nådd.


La meg først få lov til å kommentere forrige replikk. Når statsråden er så ivrig etter å snakke om andre partier og andre nestledere, vet ikke jeg hvem hun siktet til. Hvis det var undertegnede, er undertegnede ikke nestleder, men nestformann. Da er statsråden opplyst om det i neste runde når hun skal snakke om andre partier og andre nestformenn. Det er viktig. Jeg hører at statsråden fra Senterpartiet er meget fornøyd, og at også stortingsrepresentantene fra Senterpartiet er det. Men ute blant senterpartifolk er man ikke noe særlig fornøyd, hvis da ikke statsråden er fornøyd med at man hver gang man kjører i retur på riksvei 7, roper: Navarsete! Mitt spørsmål er da i forhold til det man er så særdeles fornøyd med her – det kan jo være at Stortinget, og Fremskrittspartiet, har mistet noen data eller fakta: Er det slik at Regjeringen nå har overoppfylt målene når det gjelder vei, og at det ikke finnes noe etterslep på vei i den eksisterende nasjonale transportplanen?


Svaret på det er nei, men la meg begrunne det litt. Fremskrittspartiet er også bekymret for den gjeldsutvikling som vi har sett utvikle seg under dagens rød-grønne regjering. Kommunal sektor har mye høyere gjeldsgrad nå enn tidligere, og private husholdninger har det samme. Det skyldes litt at det skapes forventninger fra regjeringen om at kommunene bare kan lånefinansiere, så får de rentekompensasjon – så er det bare å sette i gang. Det gir et kunstig bilde av at det går godt i offentlig sektor – bedre enn det er grunnlag for. Private husholdninger har glede av lav rente og tar opp lån. Men om Finanstilsynets krav om maks 85 pst. låneandel er løsningen på dette, er Fremskrittspartiet uenig i. Det vi ser, er at regjeringen sier at folk bare kan gå til Husbanken, så omgår man dette regelverket. Det andre vi ser, er at en del unge tar opp kredittkortlån for å finansiere egenkapitalen fordi Finanstilsynet ikke regulerer det markedet like godt. I stedet for å ha et godt marked, der alle kan gå inn i boliglånemarkedet, får man andre typer lån. Det synes jeg ikke er bra.


Jeg tror ikke jeg skal forskuttere utfallet av den debatten, også fordi det selvfølgelig ikke ligger under Miljøverndepartementet alene. Men vi har en tett dialog med Landbruks- og matdepartementet om akkurat disse spørsmålene, om hvordan skogsbilveier skal håndteres i forhold til de inngrepsfrie naturområdene. Det er også en prosess på gang for å se på det som kan hevdes å være subsidiering av et tiltak som ikke har en positiv klimagevinst. Skogsbilveier vil selvfølgelig være ett av de mange temaene en vil se på i en slik sammenheng – hvorvidt en skogsbilvei lar seg betale gjennom skogsdriften, eller hvorvidt den er subsidiert for noe som kan diskuteres. Men det er blant mange temaer som vi vil se på.


Jeg hørte mye godt om kulturen, jeg hørte mye godt om hele landet, og jeg hørte ikke minst mange gladhistorier fra hjemfylket til representanten. Fremskrittspartiet har fremmet et forslag om å omorganisere Kulturrådet – se på muligheten for å få makten ut av Oslo, se på muligheten for å gi mer makt og mer ansvar til kommunene når det gjelder fordeling av kulturmidler. Kommunene har oversikt over unge og nye talenter, både innenfor musikk, billedkunst og litteratur. Spørsmålet mitt til representanten er: Kan Senterpartiet og representanten være med på å se på nye ordninger som gjør at kommunene får mer makt, større muligheter til å prioritere lokalt innenfor Kulturrådet? Og ser representanten at Oslo kanskje har altfor mye makt når det gjelder disse spørsmålene?


Mitt spørsmål går til statsråd Halvorsen. Det er sant at det er bare 16 pst. som er midlertidig tilsatt i akademia, men andelen blant de unge midlertidig tilsatte er betydelig høyere. Argumentasjonen man noen ganger hører fra sektoren, er at mye midlertidighet kommer av at en del av inntektene ikke er kjent på forhånd. For en gjennomsnittlig REMA-kjøpmann er absolutt alle inntektene ukjent før 1. januar. Likevel er hovedregelen i de aller fleste kolonialforretninger – som det het i gamle dager – at de tilsatte har fast tilsettelse. Mener statsråden at argumentasjonen om usikre inntekter er et relevant argument for hvorfor man har høy midlertidighet i akademia?


Jeg synes at den debatten vi har vært vitne til i dag, er ganske spesiell. Vi opplever at representantene fra regjeringspartiene strutter av selvtillit – de gir i hvert fall inntrykk av det. Det er ikke måte på hvor mye skryt denne regjeringen får, og man skulle tro at livet til innbyggerne i dette landet var blitt endret i vesentlig grad i de to årene som denne regjeringen har sittet. Det er vel åpenbart at så ikke har skjedd. Hadde noen spurt velgerne hva de mener om Regjeringens politikk, tror jeg man ville fått en del negative svar. Vi har sett at det har vært misnøye med Regjeringen i fiskerinæringen. Vi vet at det er stor misnøye med Regjeringens politikk i landbruksnæringen. Og vi vet også at det innenfor de maritime næringene har vært betydelig frustrasjon over den såkalt aktive næringspolitikken som de nåværende regjeringspartiene før valget lovet å føre på dette feltet, men som har endt opp i antakeligvis norgeshistoriens største sosialisering – eller ran, som man også kan kalle det. Så vet vi også at det egentlig er stor frustrasjon blant regjeringspartienes representanter i Stortinget. Det har kommet til uttrykk under flere debatter, og også i en rekke utspill i media i disse to årene som vi har vært gjennom. Så registrerer jeg at det stadig kommer angrep mot Fremskrittspartiets landbrukspolitikk. Det synes jeg på en måte er ganske merkelig. For hva er det denne regjeringen har levert av landbrukspolitikk så langt i denne stortingsperioden? Det er et godt spørsmål. Hva er det som skjer av politisk nyskaping i Landbruks- og matdepartementet? Kunne noen svare meg på det? Hva slags større politisk visjon er det den sittende landbruks- og matministeren har? Så langt i denne stortingsperioden har vi nesten ikke fått en eneste sak på næringskomiteens bord fra Landbruks- og matdepartementet, og nå er perioden i ferd med å løpe ut. Vi har ikke mye tid nå hvis vi skal utforme en god ny og fremtidsrettet landbrukspolitikk. Derfor er det beklagelig at stortingsflertallet nylig stemte ned forslaget fra Høyre, som Fremskrittspartiet støttet, om at det skulle fremmes en stortingsmelding om en ny og fremtidsrettet landbrukspolitikk. Hvis man går inn i de innstillingene som har vært behandlet i næringskomiteen så langt i denne perioden, om jordbruksavtalen og andre sider av landbrukspolitikken, ser man raskt at det er Fremskrittspartiet som har vært mest offensiv, og som har kommet med mange gode forslag som har fått delvis støtte fra de andre ikke-sosialistiske partiene. Det som overrasker meg, er jo at disse forslagene er blitt nedstemt av regjeringspartiene. Det går på forslag om nisjeproduksjon og forslag om å utrede skatte- og avgiftsbyrden for aktørene i landbruket. Representanten Sigvald Oppebøen Hansen sa i sitt innlegg at det er viktig å føre en politikk for familiebrukene. Han sa sågar at unge som har vært ute og fått seg utdannelse, får god erfaring når de kommer hjem for å overta familiebruket. Da vil jeg stille spørsmålet: Hva er det som er et familiebruk? Er det et bruk med 17 1/2 ku som ingen i dag kan leve av? Er det det som skal være attraktivt for de unge som har vært ute og fått seg utdannelse? Det er jo helt åpenbart at de ikke kommer tilbake til landsbygda med en slik politikk, som er skapt for heller å jage folk fra landsbygda enn å gjøre det attraktivt å komme hjem og overta familiegården.


Jeg merket meg at statsråden i sitt replikksvar til meg understreket hvor viktig det er med en helhetlig gjennomgang og en helhetlig politikk. Da er det bare å registrere at man iallfall ikke hadde den politikken da man satt i opposisjon. Det forundrer meg overhodet ikke. Etter min mening – og sikkert etter mange andres mening – har man fremdeles ikke den helhetlige politikken etter at man har kommet i posisjon, for her spriker det faktisk mellom hva man mente da man var i opposisjon, og hva man gjennomfører når man er i posisjon – dvs. i posisjon gjennomfører man ingenting. Det er trist, men slik er det. Så skal jeg rydde opp i en åpenbar misforståelse hos representanten Lars Peder Brekk: Den 13. januar var fire stortingsrepresentanter i Kirkenes på møte med næringslivet og med Innovasjon Norge, der også media var til stede. På det møtet kom det fra næringslivets og ikke minst fra Innovasjon Norges side helt klart fram et ønske om og et behov for å flytte fondet til Kirkenes. Det kom så klart fram at ingen som var på det møtet, var i tvil om hva Innovasjon Norge mente. Det ble også gjengitt i to aviser dagen etterpå. Jeg har ikke registrert at det har vært dementert fra Innovasjon Norges side at det fondsdirektøren der uttalte, var feil. Men jeg har i ettertid registrert at statsråden har hatt behov for å presisere hva som er Regjeringens politikk. Det aksepterer jeg. Men jeg registrerer også at det er en annen politikk enn det Innovasjon Norge tok til orde for på det møtet. Det er bare å registrere. Jeg synes det var positivt at Innovasjon Norge sa det de sa, og det er mulig at de fant den argumentasjonen da de leste innstillingen til St.meld. nr. 30, som jeg har sitert fra. Leser man den innstillingen, er det klokkeklart at regjeringspartiene burde mene at dette fondet skulle flyttes til Nord-Norge, lokaliseres i Kirkenes og forvaltes derfra. Så fondsdirektøren har nok vært på trygg grunn. Men at Regjeringen har endret politikk fra man var i opposisjon til man kom i posisjon, er nok det som har ført til den misforståelsen som representanten Lars Peder Brekk var så veldig opptatt av. Det var ingen misforståelse. Misforståelsen må ligge hos regjeringspartiene.


Jeg vil også få lov til å stille spørsmål til helse- og omsorgsministeren. Vi har i dag en relativt krevende situasjon i de regionale helseforetakene. Det er ca. 1,5 milliarder kr som skal spares inn for inneværende år for å komme i økonomisk balanse. Dette er fakta - kanskje pluss/minus noen få titalls millioner, men i den størrelsesordenen ligger det. Dette gjør at man i en rekke sykehus og helseforetak nå sitter og lurer på: Hvordan skal vi få dette til? Hvordan skal vi funksjonsfordele? Hvordan skal vi komme i mål? I tillegg møter man et lønnsoppgjør, som vi nå er inne i. I årets statsbudsjett er det lagt inn 5 pst. lønnsvekst for helsevesenet. Vi har fått signal om at utover det blir det ikke kompensert fra sentrale myndigheters side, hvis lønnsoppgjøret tilsier en høyere vekst. Vi har sett på de kravene som er kommet inn, og det nærmer seg 7 pst., dvs. en differanse på 2 pst. Hver eneste prosent utgjør i størrelsesorden 500-600 mill. kr årlig i ekstra utgifter for helseforetakene. Dette vil kunne medføre at en rekke tilbud nok en gang blir rammet, hvis ikke dette blir kompensert fra sentrale myndigheters side. Spørsmålet mitt til statsråden er som følger: Vil statsråden, når man ser slutten på dette lønnsoppgjøret, være med og bidra med ekstramidler dersom det viser seg at veksten blir høyere enn 5 pst.?


Presidenten sier at jeg bare skal dra til, og jeg regner med at de som nå står med ryggen til fordi noen har prøvd å påkalle oppmerksomheten med noen trommesoloer og sånn sett har lyktes, lar seg vekke. Jeg har lyst til å utfordre Steensnæs og Regjeringen på hva neste EU-kamp kommer til å dreie seg om. Nå har vi altså en nei-regjering som i veldig stor grad kommer til å avgjøre om det fins noen argumenter igjen om fem år eller ti år når noen av de revansjelystne på ja-siden ikke bare har sluttet med den første sutringen, men også har tenkt å gå i gang med å ta opp ja- og nei-debatten på nytt. Da er det spørsmål om man med en nei-regjering har klart å benytte den handlefriheten vi har utenfor EU på noen vesentlige områder. Utenriksministeren har et høyt ambisjonsnivå når det gjelder utenrikspolitikken. Det setter SV stor pris på, det er bra. Men jeg er ikke sikker på om det holder for at det norske folk skal syns at det er fornuftig å stå utenfor EU neste gang. Jeg tror det er to vesentlige områder av politisk karakter, nemlig miljøpolitikken og fordelingspolitikken i den generelle finanspolitikken, som kommer til å være avgjørende. Og der hadde vi på nei-siden to kjempeargumenter. Det ene var at utenfor EU kunne vi drive en mer radikal miljøpolitikk enn det man kunne innenfor EU. Det Regjeringen har bevist i klimaforhandlinger osv., er at Regjeringen er mindre ambisjonsrik når det gjelder miljøpolitikken, mer konservativ og dårligere på miljøpolitikken enn EU er. Når det gjelder den økonomiske politikken, var et av våre argumenter at vi ikke skulle melde oss inn i en union som ville vedtektsfeste at vi skulle føre høyrepolitikk. Nå har Regjeringen for tredje gang inngått et budsjettforlik med Høyre og Fremskrittspartiet og kastet Voksenåserklæringen i dunken. Det fører til at det private forbruket øker mye mer enn det offentlige forbruket. (Presidenten klubber.) Og vi kommer til å stå ganske ribbet tilbake hvis ikke kursen legges om. (Presidenten klubber.) Hva vil Steensnæs gjøre for å bevise at handlefriheten utenfor brukes på de områdene som er viktig for folk flest?


Vi er begge representanter fra Oslo. Det er vår by. Trygghet i vår by er også vårt ansvar. Jeg sa i mitt innlegg at politiet skal gi politifaglige råd, f.eks. om å gå sammen, om å være varsomme, om ikke å ta piratdrosje osv. Men jeg mener at der går grensen. Vi kan ikke godta i vår by at politiet sier at man ikke må oppholde seg der og der. Det vil bli et demokratisk problem i vårt samfunn. Jeg mener at alle som har rent mel i posen, har krav på å ferdes i Oslo by til alle døgnets tider, der de måtte ønske, og da er det vårt ansvar, både politikernes og politiets, å sørge for at byen er trygg.


Sikkerhet og beredskap har fått en ny aktualitet og betydning etter 22. juli 2011. Når det gjelder å forebygge radikalisering og voldelig ekstremisme, er det viktig at alle bidrar til å opprettholde felles holdninger og verdier, og avviser vold som politisk våpen. Skolen har gjennom formålsparagrafen og Læringsplakatens elleve punkter ansvar for å gi elevene både dannelse og utdannelse. I ett av punktene i Læringsplakaten står det følgende: «Opplæringen i skolen skal bygge på grunnleggende verdier i kristen og humanistisk arv og tradisjon, slik som respekt for menneskeverdet og naturen, på åndsfrihet, nestekjærlighet, tilgivelse, likeverd og solidaritet, verdier som også kommer til uttrykk i ulike religioner og livssyn, og som er forankret i menneskerettighetene.» For Fremskrittspartiet er det viktig at dette tydelig blir praktisert som en integrert del av skolehverdagen for å motarbeide radikalisering og ekstremisme. Vi trenger mer kunnskap om hvilke idémessige, psykologiske og historiske forutsetninger som ligger til grunn for terrorisme, og om hvordan terrorisme kan forhindres. Dette fordrer at man har god utdanning på området, og i saken påpekes nødvendigheten av at personell med beredskapsansvar i størst mulig grad har relevant utdanning innenfor samfunnssikkerhet og beredskap. Dette fordrer at vi har en god utdanning på områdene, og er effektive når det gjelder kompetanseutvikling. Fremskrittspartiet mener det er viktig at det etableres et nasjonalt kompetansesenter for samfunnssikkerhet og beredskap. Et slikt senter skal styrke samspillet og koordineringen mellom de ulike utdanningsinstitusjonene som har eller er i ferd med å utvikle fagmiljøer og utdanningstilbud på området. Med hensyn til etablering av et slikt beredskapssenter vil jeg spesielt trekke fram Universitetet i Stavanger, som har et internasjonalt fagmiljø med mer enn 50 forskere. De samarbeider med et stort miljø internasjonalt og har allerede et sterkt faglig miljø innenfor beredskap og samfunnssikkerhet i olje- og gassindustrien. Universitetet i Stavanger har et godt etablert samarbeid med flere institusjoner i Norge som driver med utdanning og opplæring. Med dette nettverket og samarbeidet som allerede er etablert, er det mulig hurtig å opprette et nasjonalt kompetansesenter for samfunnssikkerhet og beredskap.


Jeg mener det er aktuelt å gjøre endringer i hele kvoteordningen for melk, og jeg mener det er behov for det. I dag ser man f.eks. at det er 200 enkeltforetak og samdrifter som har en kvote som er nesten eller helt i taket i forhold til hva en har lov til å produsere. Det er klart at alle næringsdrivende er avhengig av å få mulighet til å utvikle sin bedrift og produsere mer for å kunne få økt lønnsomhet i sektoren. Når det gjelder unntakshjemler: Representanten Storberget har bakgrunn som justisminister, og jeg er sikker på at han er enig med meg i at det å etablere unntakshjemler byr på mange utfordringer. I stedet for å begynne med unntakshjemler, mener jeg det er mye bedre å gjennomgå hele kvoteordningen og gjøre endringer som gjør at det blir mer fleksibelt, og derav få større kvoteområder enn det er i dag.


Det at eit unntak ligg i lova, er ikkje eit pålegg til den enkelte innkjøpar, men det er ei moglegheit for den enkelte innkjøpar. Difor er det eg seier at dagens innkjøpar har to val: Anten kan han velje å følgje konkurranseregelverket heilt ut, slik som representantane frå både Høgre og Framstegspartiet tek til orde for at han bør, eller han kan bruke unntaket, som vi har lagt til rette for, og som har brei støtte frå bl.a. Kristeleg Folkeparti i Stortinget, og då kunne få ein konkurranse berre blant dei ideelle organisasjonane. Men så lenge det ikkje er eit pålegg om å nytte unntaket, vil praksis vere slik som representanten Dåvøy òg er inne på, og ein vil kunne få ulike utfall av det. Vi kan ikkje vedta forslaget frå Kristeleg Folkeparti og dermed på ein måte sikre oss i forhold til det, då må ein faktisk ha eit generelt forbod mot konkurranse. Det er sannsynlegvis i strid med EØS-avtalen. Difor må vi gå nøye gjennom det og sjå kva utveg vi kan finne for at også ideelle organisasjonar skal kunne vere tilbydarar på dette området i framtida.


Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «To nye vegsjefer tiltrer 1. januar 2000, i Hordaland og Buskerud. I Hordaland er det nær 30 år siden siste vegsjefskifte. Saken er sendt fylkespolitikerne til høring i sak unntatt offentlighet. Er dette i tråd med Regjeringens ønske om mer offentlighet, og vil statsråden ta initiativ til en mer åpen prosess?»


Det som skil ein leiar frå ein som følgjer etter, er at leiaren skapar eit grunnlag, mens han som diltar etter, ventar til nokon andre har skapt grunnlaget. Noreg var ein leiar i å drive fram landminekonvensjonen og konvensjonen om klasevåpen, då det ikkje var eit grunnlag, men vart skapt eit grunnlag. Dette er i dag to normgjevande avtalar som langt ifrå alle land har slutta seg til, men som likevel verkar og kraftig har redusert bruken av dei våpena. Det humanitære initiativet har, som utanriksministeren heilt riktig sa, vore viktig. Det har bringa nytt liv etter to tiår utan vesentleg framgang når det gjeld nedrustingsarbeid – tvert imot, for både USA og Russland fornyar sine atomvåpenarsenal. Det vil vere viktig om eitt eller fleire NATO-land går føre ved å arbeide for det. Det er sånn at om ein skal ha ein visjon, må ein også gjere noko med visjonen, elles vert det berre ord. Mitt spørsmål er: Korleis vil utanriksministeren sørgje for at vi er ein leiar i arbeidet for at visjonen om ei atomvåpenfri verd vert verkeleg?


Partiene Sosialistisk Venstreparti, Arbeiderpartiet og Senterpartiet pratet i valgkampen mye om å redde arbeidsplasser og å ta i bruk verktøy for å redde bedrifter i Norge. Etter at den nye regjeringen nå har lagt fram statsbudsjettet, ser det etter min mening ut som om verktøyene disse partiene har dratt fram, vil skru næringslivet fra hverandre. Det ble i erklæringsdebatten fortalt meg at i denne budsjettinnstillingen ville man vise hva man ville gjøre for å bidra til flere arbeidsplasser. Det kan jeg vanskelig se at man gjør. 99 pst. av norske bedrifter er små og mellomstore, og størstedelen av verdiskapningen skjer i disse bedriftene. Økningen på mer enn 4 milliarder kr i næringsbeskatningen, som Regjeringen nå vil innføre, er det i hovedsak små og mellomstore bedrifter som må bære. Regjeringen har dratt fram verktøy som f.eks. utbytteskatt, formuesskatt, arveavgift, reduksjon i bevilgninger til næringsrettet forskning, og den vil ikke gjøre noe med avskrivingssatsene på maskiner. Mener representanten Holmås at dette er verktøy som bidrar til verdiskapning?


Jeg synes det er merkelig at statsråden ikke tar inn over seg det som skjedde i Høyesterett for kort tid siden. Styrelederen i Statskog, Marit Arnstad – statsrådens partikollega – uttalte i forbindelse med sin tiltredelse at Statskog var nødt til å bringe saken inn i rettssystemet, for en endelig avgjørelse. Høyesterett har slått fast – den 12. januar i år – at Statskogs argument mot at markedsregulering er «tvillaust» avtalt, ikke er holdbart. På tross av en knusende beslutning i Høyesterett uttaler administrerende direktør i Statskog til Adresseavisen den 25. januar: «Vi ønsker tydelige avklaringer på et uklart regelverk.» Etter min oppfatning må en fellende beslutning i Høyesterett være nok oppklarende, og Statskog bør snarest ta de signalene som Høyesterett har gitt. Når man er inne på dette med eierskap, er det nå engang slik at det er statsråden som har eierskap gjennom sitt styre, og da mener jeg at statsråden snarest må påse at Statskog rydder opp, én gang for alle, slik at likebehandling blant festerne i Norge blir en realitet.


Fremskrittspartiet har i denne sal og i en del landsstyremøter rundt omkring blitt utfordret på klimapolitikken. En del aviser har ringt rundt og prøvd å få FrP-ere til å komme mest mulig ut på glattisen, for deretter å slå det stort opp for å vise avstanden mellom partiene i klimapolitikken. La meg derfor benytte anledningen til å snakke litt om hva slags klimapolitikk Fremskrittspartiet har. Den er belemret med mange fordommer, mange myter. Noen har nok Fremskrittspartiet bidratt godt til å skape selv. Andre er skapt av mediene, som trives bedre med en svart-hvitt-debatt enn med en nyansert debatt. Fremskrittspartiet stemte i sin tid imot Kyoto-avtalen, ikke fordi vi er imot internasjonale avtaler, heller ikke fordi vi er imot kvotehandel, men rett og slett fordi avtalen som lå der, ikke var god nok. Det ser vi også i dag, når store industribedrifter flytter sin produksjon ut av Kyoto-land og inn til land uten avtaler. Vi har vært kritiske til FNs klimapanel, ikke fordi vi ikke tar problemstillingen som en adresserer, på alvor, men fordi vi føler at en del kritiske miljøer, bl.a. ved Universitetet i Oslo, ikke inkluderes i arbeidet, men blir stående utenfor. Det arbeidet som skjer på atmosfæreforskning ved CERN, som kritiseres sterkt av norske klimamiljøer, viser at det skjer mye ute i verden for å forstå klimaet enda bedre før en iverksetter de store tiltakene, og forsvarer dermed Fremskrittspartiets kritikk. Den skal likevel ikke misforstås ved at vi avviser problemstillingen på noen måte. Når vi ser på det Fremskrittspartiet faktisk har gjort på Stortinget på CO2-området, vil min påstand være at vi ville hatt mye mindre CO2-utslipp på sikt med Fremskrittspartiets politikk enn det både dagens og den forrige regjering ville klart å få til. Fremskrittspartiet legger til grunn at en skal ha en langsiktig tilnærming til problemstillingen og utvikle teknologi og forståelse for klima før en setter i gang de store tiltakene. Eksemplet som illustrerer dette, er Kårstø, der Regjeringen nå legger opp til et prosjekt på 5 milliarder kr, som vil rense 1 million tonn CO2 i året maksimalt av et globalt utslipp på 28 milliarder tonn. Energiministeren har sågar innrømmet for Stortinget at dette prosjektet ikke vil være anvendelig særlig mange andre steder, nettopp fordi en ikke tillater tilstrekkelig tid til teknologiutvikling. Det er bortkastede penger, etter mitt skjønn. Vi må ha en klimapolitikk som tar hensyn til at det er 1,6 milliarder mennesker på kloden uten tilgang på strøm. Når mange kinesere og indere skal opp på et vestlig levestandardnivå – for det skal de, det kommer ikke til å være på tale at de sier at lykken er ikke penger, la oss leve som vi gjør i dag – vil dette kreve et energiforbruk som er hinsides det vi klarer å forstå i dag. Jeg tror ikke vi forstår hvor viktig hydrokarbon er for verdens energitilførsel. Derfor nytter det ikke bare å se på CO2-rensing separat, selv om Fremskrittspartiet har støttet prosjektene for CO2-rensing både på Mongstad og på Tjeldbergodden. Men Mongstad og Tjeldbergodden bringer ikke mer energi inn i en energihungrig verden. Den bringer mindre, for en bruker 20 pst. av energien på veien. Derfor er forslag som Fremskrittspartiet har kommet med, f.eks. om thorium, det som faktisk kan revolusjonere verdens energiforsyning og verdens klimapolitikk. Det som Fremskrittspartiet også har gjort, er at vi har fremmet forslag om biomembran, som ville hatt positive effekter på verdens mulighet til å brødfø seg selv, også de mer fattige deler av verden. Vi har vært med og støttet prosjekter som går på å gjøre sjøvann om til landbruksvann, som vil være sterkt nødvendig i de varmere strøk av verden. På Stortinget har vi fremmet konkret forslag om å innføre permanent halv moms på varmekilder, slik at en får stimulert energiomlegging bort fra strøm, istedenfor å komme med krisetiltak hvert tredje år. Vi har foreslått at en bør kunne skrive av tekniske miljø- og energiinstallasjoner i nybygg over gjerne fem år, istedenfor over 50 år, som i dag. Det ville gitt effekter som faktisk kunne påvirke. De som tror at vi skal komme oss igjennom dagens situasjon ved å fokusere på enøktiltak eller CO2-rensing isolert, tror jeg ikke forstår omfanget av den energiutfordringen vi står overfor. Derfor må vi se på mange områder samtidig. De tiltakene jeg har listet opp nå, er forslag Fremskrittspartiet konkret har fremmet. Vi hadde ikke fremmet dem hvis vi ikke hadde hatt noen som helst bekymring om dette med CO2. Det viser at vi har tatt problemstillingen på alvor, men det må være lov å ha ulike tilnærminger uten at en blir svartmalt og satt i en bås som idioter. En burde jo da fra regjeringshold forklare logikken i sin egen politikk når en uttrykker denne store bekymringen for CO2 og viktigheten av å innføre tiltak snarest mulig, men i praksis kun kan vise til at en bygger tre mobile gasskraftverk i Midt-Norge. En bygger to gasskraftverk i Tyskland uten krav om CO2-rensing. En utsetter CO2-rensingen på Kårstø for tredje gang, og en har en fornybar politikk som av samtlige 14 høringsorganer på Stortinget forrige torsdag ble slaktet.


Representanten fra Senterpartiet tar helt feil i alt det han sa om Fremskrittspartiet. En av hovedbegrunnelsene fra representanten og Senterpartiet for å styrke regionene i forhold til dagens fylkeskommune er å flytte makten nærmere folket og styrke folkestyret. Det er noe som Fremskrittspartiet er helt, helt enig i. Jeg håper det er siste gang jeg sier det, for retorikken er den samme fra representanten. De fleste lokalpolitikerne ser også dette. Lokalpolitikerne og kommunepolitikerne er de som er nærmest befolkningen. Da er spørsmålet mitt: Hvorfor er ikke Senterpartiet villig til å styrke primærkommunene? Tvert imot virker det som om man ønsker en overkommune. Hvorfor ønsker ikke Senterpartiet at lokalpolitikerne skal få større makt i regionsreformen?


Det skyldes rett og slett at statsråden ikke var til stede forrige onsdag. Derfor ble spørsmålet utsatt. Spørsmålet er: «Regjeringen har lenge utsatt å avklare prinsippet om tildeling av CO2-kvoter til gasskraftverket på Kårstø. Da klimakvoteloven ble behandlet i juni, ble daværende miljøvernminister Bjørnøy bedt om å oppklare hva som menes med «Det settes av en kvotereserve til nye gasskraftverk som skal basere seg på rensing, og høyeffektive kraftvarmeverk med konsesjon». I brev av 15. juni 2007 svarte hun «Jeg ønsker ikke å konkretisere denne formuleringen ytterligere». Kan statsråden konkretisere hva formuleringen betyr for Kårstø?»


I dag har vi fått det vi kunne kalle en Opseth-garanti for at alt skal bli som før når det gjelder tilsetningsstoffer, ved at representanten Opseth gikk svært langt i å si at alt vil bli som før, ingenting vil endres. I høst la utenriksministeren stor vekt på den såkalte avtalen med dagligvarehandelen da han informerte om at Norge kom til å akseptere matsminkedirektivene og søtstoffdirektivet. Hadde det foreligget en forpliktende avtale, hadde dette trolig vært i strid med EØS-avtalen. Det vil være en fordel for forbrukerne om dagligvarehandelen har en bevisst politikk i forhold til ikke å selge mat som inneholder disse kreftfremkallende og allergifremkallende tilsetningsstoffene, selv om det ikke virker holdbart at det er næringsaktørene som skal erstatte politikk og vedtak og forskrifter. Vi har heller ingen garantier for at denne linjen vil vare over tid. Ingen har forpliktet seg overfor myndighetene, og ingen av kjedene har forpliktet seg overfor hverandre. Kan utenriksministeren gi noen garanti for at denne linjen fra dagligvarehandelens side vil vare? Og vil Regjeringen kunne foreta seg noe dersom det viser seg at disse løftene ikke holder mer enn noen få måneder?


Det brede flertall som står bak Bergensprogrammet i Bergen, er ikke SV en del av. Det brede flertallet er Høyre, Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti. Verken Venstre, SV eller Fremskrittspartiet er en del av det flertallet. Når vi behandler disse pakkene, er det ganske interessant hva vi egentlig skal ta stilling til. Det vi da egentlig tar stilling til, er en tillatelse til bompengeselskapet til å starte innkrevingen. Vi kvalitetssikrer faktisk ikke hvert enkelt prosjekt. Det skal vi komme tilbake til, prosjekt for prosjekt. For meg var det viktig å få lagt inn noen reservasjoner i forhold til noen av prosjektene i Bergensprogrammet, ikke minst fordi behovet for å kvalitetssikre bybanen står tydelig skrevet i dette programmet. Det er også vegprosjekter i programmet, og jeg synes man bør vurdere om disse er riktige i lys av målsettingene. Vi har sett grunn til å be Samferdselsdepartementet spesielt vurdere om kravet om at man ved store vegprosjekter alltid skal utrede et kollektivalternativ, er oppfylt i forbindelse med bygging av Ringveg vest. Slik sett skal vi komme tilbake til dette. Når mitt hjerte banker for bybanen, skal det ha lov til å gjøre det! Det har lov til å banke knallhardt for at det skal bygges bybane i Bergen, uten at jeg samtidig skal være nødt til å gå inn for å bygge en forurensende vegstrekning.


På vegne av representantene Solveig Horne, Thore A. Nistad, Anders Anundsen og meg selv har jeg gleden av å sette fram forslag om endring i ordningen for embetsdommeres lønnsfastsettelse.


På vegne av Per Arne Olsen, Jon Jæger Gåsvatn og meg selv vil jeg fremme et forslag om en utredning knyttet til prøveprosjekt med Naloxon nesespray til bekjempelse av overdosedødsfall.


Det er godt å få denne anledningen til å si at en må høre på det som blir sagt, og ikke bare lese det som står i avisene. Denne regjeringen vil jobbe for å få på plass Fornebubanen så raskt som mulig. Det er også i tråd med løftet. I motsetning til den rød-grønne regjeringen, som ikke ville love at de ville bidra med finansieringen, lovte de borgerlige partiene at de skulle finansiere halvparten av investeringene. Det lovte aldri de rød-grønne. Det ville de ikke. Det står òg i Nasjonal transportplan. De rød-grønne ville kanskje. De borgerlige lovte. Det løftet står vi ved. Jeg har i dag fått en gledelig informasjon fra hovedstaden om at de ligger foran planprosessene sine. Det betyr at de tar sikte på å være ferdig i 2015. Da kan vi gjennomføre dette betydelig raskere enn det Oslopakke 3 la opp til, men nøyaktig dato kan jeg ikke si. Det var det samme jeg sa til Budstikka, men det tolket de som mulighet for forsinkelse. Faktum er at det vil bli framskyndet. Staten vil ta sin halvpart. Det lovte aldri de rød-grønne. Dermed får du Fornebubanen raskere på plass med dagens regjering enn med forrige regjering, og det er jeg glad for.


Bare for orden skyld: Jeg sa ikke at Fremskrittspartiets alternativ var ytterliggående, det var det Sponheim som sa. Det jeg derimot sa, var at det er godt at det i det minste finnes alternativer i denne sal som ønsker en annen politikk, og som er mer næringsvennlig og mer innstilt på å gi folk større valgfrihet enn det Venstre nå gjør sammen med Arbeiderpartiet. I min forrige replikk stilte jeg Sponheim spørsmål om forutsigbarheten knyttet til det å gi en rekke skattevedtak tilbakevirkende kraft, som man nå gjør gjennom dette budsjettforliket. Venstre har med høy røst i mange år forsøkt å være den varme forsvarer av forutsigbare rammebetingelser og stabilitet for små og mellomstore bedrifter. Og da skjønner ikke jeg hvordan Venstre nå kan forsvare at man i en sen nattetime i et budsjettforlik ender opp med å redusere saldoavskrivningene og gi dem tilbakevirkende kraft, noe som nettopp er grunnlaget for å øke beskatningen på bedriftene. For det er jo det som er realiteten. I tillegg har man jo gjennom det forslaget som foreligger om aksjeutbytteskatten, også gått inn for aksept for tilbakevirkende kraft tilbake til 1992 for endringer av RISK-reglene. Det gjør også Venstre, på tross av at de står og snakker om forutsigbarhet. Jeg trodde i hvert fall at man med forutsigbarhet mente at hovedlinjene for skatte- og avgiftspolitikken i det minste skulle ligge noenlunde fast for ett år av gangen, og at det var hele hensikten med skatte- og avgiftsvedtak hver høst. Hvis man da skal gjøre endringer i det, burde i hvert fall de endringene være av en lempelseskarakter – altså at man ønsket å gjøre det bedre for noen – men når man gjennom dette forliket gjør det betydelig verre, med tilbakevirkende kraft, vil jeg gjerne ha en utdyping av hvorvidt Venstre mener at dette er forutsigbart.


Det rekker nok til mer enn tre minutter med fysisk aktivitet, men representanten har rett i at vi må dele pengene opp på en smart måte og begynne et sted. Det vi har foreslått i vårt budsjett, er å begynne i 5.–10. klasse i grunnskolen fra høsten av. Helårseffekten når man utvider dette til en halvtime i hele grunnskolen, vil selvfølgelig bli større. Representanten Kjenseth har også rett i at den viktigste begrensningen når det gjelder innføringen av heldagsskolen, ikke er penger, det er folk. Derfor kan dette tilbudet bare bygges opp i den takten vi får flere folk. Det vil innebære et behov for flere lærere, derfor foreslår vi en ressursnorm. Men det vil også innebære en mulighet til å få flere andre yrkesgrupper inn i skolen, og det mener vi er nødvendig. Men utvidingen av timer knyttet til både fysisk aktivitet og leksehjelp, som vi foreslår, skal være under veiledning av faglig kvalifisert personell.


Representanten Lien følger brukbart godt med, og jeg er veldig glad for at Regjeringen har fått på plass en skolelærerutdanning som var absolutt nødvendig. En av de tingene som det pekes på i Statistisk sentralbyrås rapport opplever jeg imidlertid at statsråden ikke har adressert. Jeg prøver selvfølgelig ikke å legge skylden for utfordringene vi har i den norske skolen, på statsråden, som knapt nok er blitt varm i stolen. Men de peker bl.a. på aktiviteter i skolen uten klar hensikt, de peker på svakt læringstrykk i skolen, og de peker ikke minst på svak kultur for læring. Statistisk sentralbyrå skriver bl.a. basert på en rapport lagd av Klette m.fl. i 2008: «Særlig på barnetrinnet er de tilbakemeldingene som gis, lite presise, og de er i liten grad læringsstøttende.» Er det ikke nå på tide å vurdere å innføre karakterer også på lavere nivå enn det man har i dag?


Jeg hadde ventet på denne replikken fra Høyre. Det må være utslag av rimelig dårlig samvittighet hos både representanten Annelise Høegh, Høyre og de øvrige partiene som kritiserte oss for denne annonsen, for de vet veldig godt selv at 50 pst. av de pasientene fra sykehjem som ble undersøkt på Aker sykehus, var underernært. Så kan man ha ulike nyanser på ekstrem underernæring og underernæring, men de fikk diagnosen underernæring. Og det som da er ekstremt etter min tankegang, er at vi har slike forhold i Norge i dag, at eldre syke mennesker som vi overlater til det offentlige å ta vare på, ikke får spise nok mat daglig og blir underernært. Jeg ser ingen grunn til å beklage det som stod i den annonsen.


Først av alt: Når jeg hører Arbeiderpartiets bekymring for den offentlige skole – monopolskolen – som fremviser et så utstrakt forfall som den nå gjør, finner denne representanten grunn til å understreke at det er med begeistring vi registrerer utdanningsstatsrådens ivrige aktivitet for å åpne opp for andre driftsformer og åpne opp for konkurranse. Det er en aktivitet som vi applauderer og hilser velkommen. Tre poenger i debatten: Det ene er det bygningsmessige. Den siden ble belyst i spørretimen onsdag – og svaret viser at det går sent. Ordningen med lån er spesielt bekymringsfull når det gjelder fylkeskommunen, som jo har elendig økonomi. Det er kanskje spesielt synlig der, når man til og med har en uavklart situasjon om fylkeskommunens fremtid, om man i det hele tatt med denne låneordningen vil invitere til at det blir utvist aktivitet innenfor lånerammen på 15 milliarder kr. Så til økonomien og kvaliteten. Det er en kjensgjerning som jeg ikke tror noen kan løpe fra, at fylkeskommunens økonomi de siste årene stort sett har vært bedrøvelig dårlig. Ofte har man saldert med undervisningsmidler, spesielt synlig i budsjettene for 2002, og det er åpenbart at dette går ut over kvaliteten. Når statsråden lover hjelp gjennom revidert, håper vi at den hjelpen avspeiler det som er målt av manglende ressurser. Det gjenstår å se. Det er ikke fremvist noen økonomi i svaret. Det er tillyst hjelp, men det er jo viktig at hjelpen står i forhold til det som er det faktiske behovet. Da kommer jeg til mitt tredje poeng: Den beste løsningen er kanskje i størst mulig grad å frigjøre de videregående skolene fra fylkeskommunens klamme økonomiske grep. Derfor vil jeg spørre konkret om man kan tenke seg å åpne for forsøksvirksomhet, slik at de kommuner som ønsker det, kan få lov til å drive videregående skoler innenfor sine egne kommunale grenser, og om man kan tenke seg en eller annen form for fristilling av de videregående skolene i form av stiftelser, slik at man får disse skolene ut av fylkeskommunens økonomi, uavhengig av den avklaringsprosessen som pågår. Man må fokusere på det som betyr noe, nemlig å ha et godt tilbud til elevene, og det tilbudet skal være godt, uavhengig av hvem som har eierrollen.


På grunn av statsrådens innlegg i den debatten vi hadde i Odelstinget, og fordi mange også har oppfordret meg til å be om oversendelse av dette forslaget, vil jeg herved be om at det blir oversendt Regjeringen.


Jeg er glad for at debatten så langt har vist at det er tverrpolitisk enighet om at reduksjon av klimagassutslipp er helt nødvendig. Vi har sagt at vi skal oppfylle våre forpliktelser under Kyotoprotokollen, og en betydelig del av forpliktelsene må skje gjennom nasjonale tiltak. Vi startet arbeidet med sektorvise klimahandlingsplaner og sektorvise mål. Dessuten startes det mye arbeid med fornybare energikilder og energisparing, og i transportsektoren vil Regjeringen også iverksette betydelig satsing på biodrivstoff. CO2-håndteringen på Kårstø er også et ledd. I tillegg er vi i gang med det langsiktige arbeidet gjennom Lavutslippsutvalgets arbeid, hvor det skal utarbeides en generasjonsmålsetting for reduksjon av norske klimagassutslipp.


Jeg skal være rimelig kort. Som Arbeiderpartiet peker på i sin merknad i innstillinga, gikk vi sammen med dem i budsjettinnstillinga for å opprettholde verftsstøtten. Man bør ha et blikk på rammebetingelsene hos konkurrentene. Ellers viser jeg til Rita Tveitens innlegg. Jeg tror at jeg kan være enig i det aller meste, og derfor akter jeg ikke å gjenta argumentene. Jeg vil bare gå løs på et område hvor jeg syns komiteflertallet er litt svakt. Komiteflertallet ber Regjeringa om å vurdere mulighetene av en forsert fornyelse av fergeflåten, da den har en høy gjennomsnittsalder. Grunnen til at jeg syns flertallet er svakt, er at denne saken har en fortid. Både i budsjettinnstillinga og i innstillinga til Norsk veg og vegtrafikkplan sier samferdselskomiteens flertall – opposisjonen i forrige periode innbefattet sentrumspartiene – at de ikke er fornøyd med tempoet i fornyelsen av fergeflåten, og man kritiserer arbeiderpartiregjeringa. Vi var også med på det. Flertallet ber om en plan for forsering av fornyelsen av fergeflåten våren for to år sia, dette ut fra fergeflåtens tilstand. Like etter fikk sentrumspartiene regjeringsmakta. Nå er ordrebøkene for verftene tomme, og vi kan slå to fluer i ett smekk: få den nødvendige fornyelsen av fergeflåten samtidig som vi gir oppdrag til verftsindustrien. Det er derfor for svakt når komiteen ber om en vurdering. Samferdselsdepartementet har hatt to år på å lage en forsert fornyelsesplan, og næringsministeren bør gå til sin kollega i Samferdselsdepartementet og be om at planen realiseres – for man må nesten forutsette at den begynner å bli ferdig nå, etter to år med en sentrumsregjering.


Nei, eg meiner at lokaldemokratiet er ein stor styrke for Noreg og for nasjonale mål, men eg meiner òg at det er behov for eit motsegnsinstitutt. Ein debatt her i Stortinget før jul bekrefta jo òg at det faktisk ikkje er nokon av partia som vil – når det kjem til stykket – fjerne det, men det er brei einigheit om at det bør forbetrast. Eg må berre gjenta faktum: Det store fleirtalet av saker, om lag 65 pst., vert ikkje møtt med motsegn. Nesten alle dei som vert møtte med motsegn, løysast lokalt. Ein finn ei løysing, ein kjem med motførestillingar mot motsegnene, ein finn fram til forbetringar. Det er likevel behov for å gå inn i det. Eg synest representanten nemnde eit anna godt eksempel, nemleg at motsegnsinstituttet skal brukast når det er i strid med nasjonale mål, når det er nødvendig. Det er påvist, eller iallfall kome eksempel på, saker der det vert brukt òg i andre samanhengar. Derfor må vi sjå på om vi må klargjere retningslinjene, endre praksis, slik at det vert brukt når det er nødvendig, men ikkje når det er unødvendig.


Alle skal med, var Arbeiderpartiets slagord for valgkampen i 2005. Det var et slagord vi alle kan slutte oss til, for vi tilhører jo alle gruppen «alle». Spørsmålet er selvfølgelig: Hvordan kommer vi dit? Den rød-grønne regjeringen valgte å produsere Soria Moria-erklæringen. I den står det mye om fellesskap og sosial utjevning. Tre år er gått, og ikke veldig mange av målene er nådd. Dette reviderte budsjettet bidrar verken i den ene eller den andre retning, og er i den sammenheng uinteressant. Regjeringen, ikke minst statsråd Halvorsen, skryter mye av den norske velferdsstaten. Og rett skal være rett: Norge er et land hvor de grunnleggende velferdsbehovene finansieres over de offentlige budsjettene. Det er alle de politiske partiene enige om. Det finnes ingen politisk uenighet om det. I tillegg til dette har Norge innført svært mange økonomiske støtteordninger. De fleste av disse var tenkt å være midlertidige ordninger, som sikret folk et økonomisk sikkerhetsnett i tider hvor de selv ikke var i stand til å ivareta sine egne økonomiske behov. Også disse er det bred politisk enighet om. Men denne regjeringen har gått et skritt videre. Den gikk til valg på å avskaffe fattigdommen. Den introduserte ideen om at fattigdommen kan avskaffes gjennom politisk vilje og gjennom politiske vedtak. Regjeringen var skråsikker på at dersom de offentlige overføringene øker, vil enda flere få være med, slik statsministeren uttrykte det i sin valgkamp. Regjeringen ønsker også å fremstille det som om det påtvungne likhetssamfunnet skaper solidaritet mellom mennesker. Men er det egentlig mulig å bevilge seg til et angivelig mer rettferdig samfunn? Hva skjer egentlig med innbyggerne i et samfunn som blir forespeilet stadig nye offentlige overføringer? Mister vi noe verdifullt på veien? Mister samfunnet noe av det vi setter aller mest pris på? Hva skjer med frivilligheten? Hva skjer med dugnadsånden? Hva skjer med hjelpsomheten? Er folk mer villige til å gi av sin tid? Bryr vi oss om hverandre? Får vi et mer harmonisk samfunn? Svaret på disse spørsmålene er dessverre et rungende nei. Så den altomfattende staten har åpenbart en bakside. Ja, den har noen svært alvorlige bivirkninger. I sosialismens likhetsverden finnes verken vinnere eller tapere. Sosialismen liker ikke forskjeller, og er derfor livredd for konkurranse. Sosialismen verdsetter ikke innsats og initiativ. Derfor avskyr sosialismen private løsninger. Sosialismen dyrker middelmådighet og avskyr krav og betingelser dersom de ikke enkelt kan innfris av alle. I praktisk politikk betyr dette en skolesektor som sliter med å formidle kunnskap til elevene, men som er svært rask med å gi elevene rettigheter. Det betyr en høyere utdanning hvor den faglige terskelen senkes, men hvor studietiden øker. Det betyr en helsesektor med liten effektivitet og pasientkøer. Det betyr en justissektor der kriminalitet resulterer i korte straffer og strafferabatter. Det betyr et næringsliv som sliter med å skaffe seg kompetent arbeidskraft. Det betyr en storstilt innvandring av mennesker som tiltrekkes av sjenerøse og betingelsesløse offentlige økonomiske ordninger. Er det noen som drar kjensel på disse utviklingstrekkene? For den rød-grønne regjeringen er jakten på likhet et overordnet mål, og Regjeringen har valgt å likestille begrepene likhet og rettferdighet. Jo likere, jo mer rettferdig - og helt likt, helt rettferdig. Soria Moria-erklæringen er derfor et dokument med en uttalt målsetting om å ta fra dem som har mye, og gi til dem som har mindre. Spørsmålet om Regjeringen oppfyller løftene fra Soria Moria-erklæringen er derfor mest interessant i et politisk perspektiv. Det mer grunnleggende og filosofiske spørsmålet er imidlertid om en eventuell oppfyllelse av løftene i erklæringen vil skaffe et mer rettferdig samfunn. For hva er egentlig rettferdighet? Jeg spør som filosofen Ayn Rand gjør i sin bok «De som beveger verden»: «Hvem er John Galt?»


Jeg har den glede å fremme forslag fra stortingsrepresentantene Per Roar Bredvold, Torgeir Trældal og meg selv om en lovfestet, fullverdig nettolønnsordning for sjøfolk.


Barnebidrag er etter barneloven ikke skattepliktig for mottakeren. Dette henger sammen med at bidragsyter ikke har fradragsrett for bidraget. Hvis en av foreldrene dør, mottar barnet barnepensjon etter folketrygdloven. Slik pensjon ytes inntil barnet fyller 18 år, og inntil en fyller 20 år dersom begge foreldrene er døde og barnet er under utdanning. Slik sett kan man si at staten overtar som bidragsyter ved en av foreldrenes bortgang, ved at barnebidraget avløses av en barnepensjon. Barnepensjonen er skattepliktig, men barnet får et særskilt inntektsfradrag hvis vedkommende i tillegg har arbeidsinntekt. I utgangspunktet er det ikke fradragsrett for private forsikringspremier. Men den bidragspliktige kan ha tegnet en individuell pensjonsavtale som har gitt fradragsrett etter skatteloven § 6–47 første ledd bokstav c, og hvor barnet er begunstiget. Det kan også være tale om en tjenestepensjon med etterlattedekning til barn. Når forsikringstilfellet inntreffer, får barnet en barnepensjon. Slik barnepensjon regnes imidlertid ikke som barnebidrag fra avdød forelder, men som skattepliktig kapitalinntekt. Det ligger således en lempning i regelverket ved at pensjonen ikke inngår i personinntekten og dermed bare beskattes som alminnelig inntekt, altså med 28 pst. Barn under 13 år lignes sammen med foreldrene for all formue og inntekt. Barn som er fra 13 til 16 år og som har egen arbeidsinntekt, skal lignes særskilt for arbeidsinntekten. Eventuell kapitalinntekt, som f.eks. barnepensjon, skal imidlertid lignes hos foreldrene. Når gjenlevende forelder beskattes for barnepensjon til barn under 17 år, skyldes dette altså at barns kapitalinntekter generelt lignes hos foreldrene, istedenfor selvstendig hos barnet. Denne sambeskatningen mellom barn og foreldre er begrunnet i hensynet til å ta vare på progresjonen i skattesystemet, ellers kunne familien oppnådd flere skattefrie grunnbeløp og lavere skattesatser ved at inntekter ble søkt fordelt på familiemedlemmene. Jeg ser ingen grunn til å endre disse reglene om beskatning av barnepensjoner.


Takk, da kan jeg gå videre. Jeg takker for utfordringen og rosen fra SV. Jeg tror hovedproblemet i forhold til rus ikke er bruk, men misbruk. Det er vel slik at man kan gjøre mange ting, men det er misbruket som er farlig. Selv for justiskomiteen når den er ute og farter, eller møtes, er det slik at alkohol nytes uten at det fører til noen særlige negative reaksjoner av den grunn – så lenge alt skjer med måtehold. Det er misbruket som er farlig. Så jeg går ut fra at svaret er: Det er avhengig av hvordan den enkelte forholder seg til det man benytter seg av, uansett hva det måtte være.


Jeg har truffet mange folk med liv som er kjipe. De jobber dobbel nattejobb og kan ikke begripe hvorfor kommunen sine leiligheter er blitt så dyre. De spinker og sliter, men har knapt råd til hyre. For når skattene går ned, så ryker kommunene med, og da skvises de som strever i sitt ansikts sved. Jeg er Heikki fra Sosialistisk Venstreparti. Jeg vil forandre verden, skape ting i folks regi. Folk som jeg, fra SV – ja, det stemmer at vi er på jakt på høyresiden, og da skremmer vi de. På Holmlia ble det drept en liten gutt. Nazister jagde og stakk han til livet hans tok slutt. I sorg samlet folk seg til en minnestund – et vakkert syn i grunn, men med hul bunn. For løftene ble gitt av både høy og høy om at barn på Holmlia fortjener å ha det gøy. Politikerne løftet hånden, lovet bot og bedring. Alle unge skulle få slippe den totale fornedring å få fritidsklubb lagt ned – skulle aldri mer skje. Nå skjer jo nettopp det i Høyre-styrte Oslo. For tilbud sør for Nordstrand kan bare si god natt når folk oppe i åsen skal slippe eiendomsskatt. Jeg er Heikki fra Sosialistisk Venstreparti. Jeg vil forandre verden, skape ting i folks regi. Folk som jeg, fra SV – ja, det stemmer at vi er på jakt på høyresiden, og da skremmer vi de. 250 000 mennesker går arbeidsløs. Og unge som går ledige, havner lett i en døs. De ser ingen framtid, går ledige i stedet, dropper ut av skolen. Hva skal de med det? Vi er ulike mennesker, men skal ha like muligheter, skal være det samme om det heter Ahmmed eller Peter. Men hvis du trenger oppfølging av barnevern og lærer, er du prisgitt det som skjer i de høyere sfærer, for det er vi her som bestemmer om det fins penger til han som trenger hjelp, trenger støtte for å komme seg i gang. Men når lærerne slutter fordi kommunene kutter, er det de som taper, en haug med skakkjørte gutter. Valget til høsten vil heldigvis vise om det er rik eller fattig vi i framtiden skal skvise, for folk må få bestemme, og da må de ikke glemme at pengene må strømme herfra til hvert sted. Mitt råd, president, er at folk må bli med, slik at forskjellene i Norge kan bli kuttet ned. Vi er lei av høyrestyre og flere rike, for det er fattige i Norge som betaler for slike. Jeg er Heikki fra Sosialistisk Venstreparti. Jeg vil forandre verden, skape ting i folks regi. Folk som jeg, fra SV – ja, det stemmer at vi er på jakt på høyresiden, og da skremmer vi de.


Jeg skal ikke glede representanten Leirstein med å gå igjennom forslag for forslag fra dette utvalget, som altså har levert en rapport til SVs stortingsgruppe. Men jeg kan forsikre om at når det gjelder budsjettet for 2007, og som finansministeren legger fram, skal jeg stå inne for alle forslag, både på plussiden og på minussiden. Jeg vil bare nyansere dette litt. Det er ikke slik at et utvalg i SV har foreslått at arbeidstakeres rett til sykelønn skal reduseres. Det har foreslått at arbeidsgivernes forpliktelser skal skjerpes. Når det gjelder egenandeler, er det en utfordring hvordan hele egenandelssystemet fungerer pr. i dag – særlig for dem som har dårlig økonomi. Vi har noen erfaringer fra den siste ordningen, som vi arvet fra Bondevik-regjeringen, nemlig at man økte egenandelen på deler av fysioterapitjenestene med 50 kr pr. gang. Vi vet at det har betydd at ganske mange som ville hatt bruk for fysioterapitjenester, nå kvier seg for å bruke dem. Dette er ikke en utvikling som SV og Regjeringen ønsker seg. Det står også veldig klart i Soria Moria-erklæringen.


Showet stod Arbeiderpartiet for gjennom utenriksministerens pressekonferanse i vandrehallen, helt uten at opposisjonen i Stortinget var orientert om Regjeringens beslutning. Jeg synes dette er en altfor alvorlig sak til at representanter fra Arbeiderpartiet skal forsøke å prate seg bort fra det som faktisk har skjedd. Fremskrittspartiet er opptatt av begge de momentene som representanten Nybakk tar opp, både en fortløpende vurdering av de anmodninger Norge får, og Norges totale innsats over tid. Selvsagt betyr begge deler noe, men det har altså vært vanlig at denne type beslutninger forankres i Stortinget, i første rekke gjennom konsultasjoner i Stortingets utvidede utenrikskomite, slik at man til enhver tid får anledning til å vurdere helheten i saken, og de vurderinger og betraktninger som ligger til grunn fra Regjeringens side.


Å åpne opp for flere privatskoler slik regjeringen ønsker, er skreddersøm for segregering. Det ser vi fra erfaringene i Sverige, der forskjellen mellom elevene har økt, forskjellen mellom skolene har økt, og der fritt skolevalg og flere privatskoler har gitt økt segregering. Det bekrefter Anna Ekström, leder for Skolverket, det svenske utdanningsdirektoratet. Når statsministeren nå også sier at flere privatskoler ikke påvirker det allerede eksisterende skoletilbudet, er det tom retorikk. Kommunene mister jo penger når det blir etablert privatskoler, og de må betale uansett. Hvis regjeringen mener at de faktisk skal satse de store pengene og å satse mest på å gjøre fellesskolen bedre, må det i så fall bety at de har tenkt å endre finansieringsordningen for disse skolene, slik at man ved å åpne opp for flere privatskoler, sørger for at fellesskolen ikke mister penger og derved kanskje også mister mange av de elevene som absolutt burde gå der, fordi foreldrene velger seg vekk.


Jeg vil takke statsministeren for redegjørelsen og si at Fremskrittspartiet selvsagt støtter Norges deltakelse i den internasjonale koalisjonen i Libya. Vi fikk en historisk FN-resolusjon hvor det ikke var noen som stemte imot. Vi fryktet en stund at Kina, og kanskje også Russland, ville legge ned veto. Men heldigvis så kom resolusjonen på plass, og vi fikk et flyforbudsvedtak. Det har vel rørt oss alle: tv-bilder av en despots herjinger med sitt folk. Det rørte oss langt inn i sjelen. Gaddafi, som hevder, og har hevdet, å være en av folket, slakter nå hensynsløst ned sine egne ved hjelp av afrikanske leiesoldater. Personlig vil jeg nok hevde at flyforbudet og FN-resolusjonen kom i tolvte time. Opprørerne ropte til det internasjonale samfunnet om hjelp, mens FNs sikkerhetsråd forhandlet. Men til tross for noe sendrektighet fra FN har koalisjonen greid å beskytte sivile i stor grad, og det er godt å se. I nyhetene i dag kan vi lese at 35 land er samlet, som statsministeren sa, i London for å finne en vei videre. Likevel sier president Obama i dag at han ikke vil fjerne Gaddafi. Han ser for seg at det kan bli et nytt Irak. Det kunne da vært interessant å høre hva statsministeren og regjeringen tenker om veien videre. NATO har nå overtatt ledelsen av håndhevingen av flyforbudet, noe som kanskje bekymrer en smule, fordi Den arabiske liga har vært særdeles vinglete. De har gått fra å støtte FN-resolusjonen til så å gå ut i mediene og si at det var ikke akkurat slik man hadde tenkt seg det, særlig når de i koalisjonen angriper bakkeinstallasjoner. Det er veldig viktig, tenker jeg, at dette ikke ender opp som en krig der Vesten er mot resten, eller der Den arabiske liga faktisk kan få det for seg at vi har helt andre intensjoner, og at agendaen er en annen enn det den er. Jeg vil også på vegne av Fremskrittspartiet takke soldatene for den innsatsen de gjør, og som på det korte varselet rykket ut, og som gjør en fremragende jobb. Jeg synes også informasjonen fra Forsvaret under disse toktene har vært veldig bra, også ut til folk. Det er utrolig viktig at vi også har støtte i det norske folk for dette, for det er jo ikke til å komme fra at Norge er i krig. Til slutt vil jeg også bare nevne, som også statsministeren var inne på, flyktningstrømmene fra Libya. Man flykter nå i første rekke til nabolandene, men i dag kunne vi også lese i nyhetene at de første båtflyktningene var kommet til Europa. Det betyr at vi også må ta høyde for dette og se, og ha i bakhodet, hvor problemene kommer i Europa. For dette kan også skape konflikter på litt sikt i Europa hvis det kommer store flyktningstrømmer inn til allerede tungt økonomisk pressede land i Europa.


La meg starte med å takke interpellanten for å ta opp et veldig viktig tema, som dessverre bare blir mer og mer viktig. Det dreier seg om arbeidet med å motvirke gjeldsproblemene i private husholdninger. Som forbrukerstatsråd er jeg uroet over utviklinga på dette området, og jeg er opptatt av å begrense enkeltpersoners gjelds- og betalingsproblemer. Arbeidet med å motvirke gjeldsproblemene følger et tosporet system som består av økonomisk rådgivning i kommunene og gjeldsordning via namsmannen. Saksmengden etter gjeldsordningsloven har aldri vært større enn nå, og det er en økende pågang for å få økonomisk rådgivning i kommunene. Mange pådrar seg også betalingsanmerkninger som følge av ubetalte regninger. I en slik situasjon er det viktig at det fins en vei ut av problemene. For det første vil jeg nevne at det gjøres en stor innsats av de økonomiske rådgiverne i kommunene – mange får her hjelp til å komme fram til en frivillig ordning med kreditorene. Et annet viktig virkemiddel er gjeldsordningsloven, som mitt departement er ansvarlig for. Den store saksmengden etter loven er en indikasjon på at mange sliter, men viser også at loven virker. Omkring 50 000 hushold har til nå benyttet seg av de mulighetene til opprydding i økonomien som denne loven gir. Som et ytterligere supplement til det jeg nå har nevnt, ble det for tre år siden åpnet en hjelpetelefon gjennom Nav, 800GJELD, der de som har økonomiske problemer, kan få råd og veiledning over telefon. Også denne tjenesten er gratis. En nylig evaluering har vist at tilbudet fungerer veldig godt. Det er altså et stort apparat i sving for å hjelpe dem som kommer opp i økonomiske problemer. Interpellanten peker på at en gjeldsordning bare kan oppnås én gang i livet, og at det dermed blir stadig flere som faller utenfor loven fordi de allerede har hatt en slik ordning. Det er riktig at loven som hovedregel fungerer slik, sjøl om det også er anledning til å gjøre unntak. Jeg har likevel forståelse for at mange kan oppleve dette som vanskelig. Samtidig er det viktig at gjeldsordningsloven har legitimitet i befolkninga. Mange kan nok reagere negativt hvis det ikke er noen begrensninger for hvor mange ganger man kan få en gjeldsordning. På den andre siden er det, slik interpellanten påpekte, også viktig med en viss grad av fleksibilitet, som f.eks. tar hensyn til uforskyldte forhold. Interpellanten beskrev jo et eksempel på hva som kan skje i livet, som kan gjøre at folk kommer opp i en vanskelig situasjon. Jeg vil også nevne at de øvrige tilbudene, altså om økonomisk rådgivning osv., sjølsagt er åpne også for dem som har gjennomgått en gjeldsordning. Til interpellantens spørsmål om hvorvidt det nå er aktuelt å evaluere gjeldsordningsloven, er det slik, som også interpellanten pekte på, at det ble gjort en omfattende etterkontroll av loven i 2002. Dette resulterte i flere lovendringer, som bl.a. forenklet saksgangen og gjorde det lettere å få til ordninger med offentlige kreditorer. Vi er nå i gang med en ny vurdering av enkelte sider av denne loven. Vi har bl.a. foreslått lovendringer som tar sikte på å gjøre det lettere for særlig ressurssvake grupper å komme inn under loven og gjennomføre en gjeldsordning. Jeg vil nå vurdere disse forslagene i lys av høringa vi nettopp har gjennomført, men jeg er også åpen for andre forslag. Interpellanten påpekte noen grupper som kunne være aktuelle å se nærmere på. Det kan vi i så fall diskutere seinere. Jeg vil også nevne at vi ser på mulighetene for å etablere et gjeldsregister for privatpersoner, slik at kredittvurderinga kan bli mer presis. Formålet med et slikt register er nettopp å hindre at den enkelte pådrar seg for mye gjeld. Det er utrolig viktig at vi kan få forebyggende systemer. Det er viktig å unngå at gjeldsproblemer oppstår. Gjeldsproblemer er svært alvorlig for den det gjelder, og regjeringa arbeider med flere tiltak med sikte på å forebygge problemene. I tillegg til gjeldsregister ser vi også nærmere på mulighetene til å etablere forebyggende tiltak, særlig rettet mot unge voksne. De seinere åra har vi sett en sterk vekst i betalingsmisligholdet nettopp i denne gruppa. I 2011 gjennomførte departementet et kartleggingsprosjekt i samarbeid med Forbrukerombudet, Forbrukerrådet og SIFO for å se nærmere på årsakene til betalingsproblemer blant unge. Kartlegginga viste bl.a. at de unge blir møtt av overveldende mengder kommersielt budskap, og at det er raskt og enkelt å få kreditt. Mange unge tror «det ordner seg» uansett, og de har lært for lite om personlig økonomi på skolen. Det er viktig at unge mennesker ikke kommer inn i en spiral som til slutt ender med alvorlige gjeldsproblemer. Forebyggende tiltak er derfor utrolig viktig. Departementet vil jobbe for å styrke undervisninga i personlig økonomi og har bedt Høgskolen i Sør-Trøndelag om å vurdere behovet for nytt læremateriell. I tillegg vil vi fortsette samarbeidet med forbrukerinstitusjonene. Jeg vil også se på andre tiltak for å forebygge økt gjeldsbelastning blant grupper i samfunnet, og dette skal jeg komme tilbake til seinere. Vi er inne i omskiftelige tider og de økonomiske framtidsutsiktene er usikre, også for Norge. Slik jeg ser det, har vi nå gode virkemidler og et godt hjelpeapparat til rådighet på dette området, men vi kan bli bedre. Jeg kan forsikre om at jeg vil følge situasjonen nøye, som det heter på politikerspråket, slik at de som opplever økonomiske vanskeligheter, skal få den hjelpen de trenger også i framtida. Da må vi jobbe langs flere spor. Vi må forebygge, vi må hjelpe dem som trenger hjelp, og så må vi se at vi har tilstrekkelig fleksibilitet i systemene, slik interpellanten etterlyste, slik at vi kan hjelpe folk og unngår at enkeltmennesker havner i en vedvarende håpløs situasjon som gjør at man blir sittende fast i en fattigdomsfelle, eller i verste fall ender på uføretrygd.


Ja, det er faktisk slik at vårt forslag vil utsette jernbanen noen tid. Det er heller ikke slik at man ikke har utredninger på området. Det har man. Men Høyres forslag vil utsette hele saken, også E6. Når representanten Schou er oppe og sier at dette er nye opplysninger, er det faktisk slik at komiteen har vært fullstendig klar over – det står også i merknads form – at det ville være rimeligere å kunne bygge ut den østlige traseen med henvisning til Deutsche Bahns forslag. Dette er ikke noe som er kommet opp i debatten i dag. Det er noe komiteen har visst om da det var til behandling.


For det første synes jeg det er viktig å ha med seg at Fremskrittspartiet faktisk tar føreratferd på alvor. Vi har nemlig forslag som ligger til behandling i dag, som går på dette med føreropplæringen – hvordan den er og om den kan bli bedre. Dessverre er ikke regjeringen villig til å være med på dette forslaget, som faktisk ville betydd masse i forhold til dette med føreropplæring. I tillegg vet vi at det har kommet rapporter som klart og tydelig, både i Norge og i Sverige, dokumenterer at veien er en vesentlig grunn til at ulykkene faktisk skjer. Når det gjelder dette med høyere fart, er det sånn at både Sverige og Danmark har satt opp fartsgrensene sine. Jeg tror ikke politikerne og veimyndighetene i Sverige og Danmark gjør det fordi de ikke er glad i innbyggerne sine, jeg tror faktisk de gjør det fordi det er fullt ut forsvarlig og mulig å gjøre. I Norge har altså Trygg Trafikk i Østfold sagt at de ønsker å ha 120 km/t på E6, og Statens vegvesen har foreslått 110 km/t på motorveinettet i Norge, som regjeringen har sagt nei til. Jeg tror det er helt andre ting som ligger bak. Det er politikk som ligger bak, og ikke mulighetene til å kunne gjøre noe.


Hvor mange hester vi rir, skal forbli hemmelig. Men som jeg sa i mitt hovedinnlegg, handler dette om en nøktern vurdering. For oss er det bedre å utvide ordninga, mot at vi får knyttet vilkår til alle skip som er omfattet av nettolønnsordninga, enn å la den potten i forhold til nettolønn for fergerederier som ligger der i dag, fortsette som i dag. Jeg har oppfattet signaler fra mange hold som sier at hadde vi kunnet prioritere på nytt i dag, er det ikke sikkert at vi ville ha prioritert fergerederiene øverst. Da er det bedre for oss at vi utvider ordninga sånn at vi får den målrettet, at ordninga utvides til å gjelde dem som trenger den mer enn de som har den i dag, og at man får knyttet vilkår til den. Jeg føler at hvis det forslaget som ligger på bordet, blir vedtatt i dag, har vi tatt et godt næringspolitisk grep. Da vrir vi en ordning som er fullstendig retningsløs over til god næringspolitikk, over til teknologisk utvikling og over til satsing på kunnskap og kompetanse – det som alle egentlig vil ha. Det gjør vi ikke med mindre vi stiller disse vilkårene. Hvor mange hester vi rir, får bli ubesvart, men jeg føler i alle fall at det grepet vi tar, er veldig riktig.


Først tar jeg gjerne ansvar for regnskogsmilliardene, for klimameldingen og alle de gode tiltakene vi la fram der, for mangedoblingen av investeringen i jernbanen osv. Det jeg ikke er beredt til å ta ansvar for, er den tidligere manglende handlekraften fra store partier, som jeg ikke er et medlem av. Så jeg må henvise til forrige svar. Når det gjelder Statoil, er det ikke sånn at SPU er investert i Statoil, men noe av poenget her er at hvis en tjener store penger på produksjon av olje og gass, er det en dårlig idé å investere de pengene en tjener, i ny produksjon av olje og gass. Da dobles risikoen og gjør en mer sårbar i verdensmarkedet. Derfor er det sånn at det er mer mening i å trekke seg ut av olje og gass hvis en er en olje- og gassproduserende nasjon.


Med fare for hvordan man sier ting – statsråden sa noe slikt som at alle barn, uavhengig av hvilket fylke man bor i, skal få en trygg og god skoleskyss – omtrent noe slikt. Jeg er enig med statsråden og veldig glad for det. Statsråden sa også at saken har vært ute på høring. Da blir mitt spørsmål i forhold til Fremskrittspartiets forslag: Er det andre ting enn økonomien som gjør at man ikke kan innføre dette senest 1. januar 2013?


Etter min mening overdriver representanten Sponheim betydningen av dette forslaget i forhold til hvordan strukturen er i norsk næringsliv. Det er fordi vi har åpnet for betydelig næringsvennlige måter å tilpasse seg på, særlig for de små og de mellomstore bedriftene. Det dreier seg om at hver arveavgiftsmottaker kan motta 10 mill. kr med 40 pst. rabatt. Det vil altså bety at hvis man har flere barn, og det er flere barn som arver, er det et gode som kommer alle arvtakerne til gode. Så har vi utvidet denne grensen fra sju til tolv år. Den er veldig lite benyttet pr. i dag, fordi den kom som en tilpasning tidligere. Vi tror nok at flere kan tenkes å benytte seg av den. Vi har selvfølgelig regnet på mange eksempler. Vi kommer sikkert tilbake til dette når Stortinget ordinært skal behandle forslaget for 2009, og jeg regner med at man gjennom den behandlingen vil få fram grunnlag som vil berolige veldig mange av dem som nå er engstelige for hvordan de skal kunne gjennomføre et generasjonsskifte i sin bedrift.


Fremskrittspartiet er imot enhver form for diskriminering basert på rase, religion og kjønn. La det være helt klart. Så har vel ikke vi vært det partiet som har støttet så veldig mange av disse lovene, men vi mener at det er en lovhjemmel som sier helt klart at hvis man blir diskriminert, er det lovregler mot det. Når det gjelder den loven som regjeringen nå legger opp til, mener Fremskrittspartiet at det er unødvendig med flere lover. Det sier i grunnen regjeringen selv også i sin innstilling. Ikke minst sier også Diskrimineringslovutvalget det. Regjeringen låser definisjonen av diskrimineringsgrunnlaget ved ikke å bruke samlekategorien «liknende vesentlige forhold ved en person» som diskrimineringsgrunnlag, og tar sånn sett ikke inn over seg dynamikken med hensyn til hvordan diskriminering kan oppstå. Også det støtter Fremskrittspartiet. Det blir også støttet av Diskrimineringslovutvalget. Fremskrittspartiet mener også det er uheldig å trekke fram kvinner spesifikt i det lovarbeidet som ligger der, da diskrimineringsgrunnlaget her skal være kjønn. Særbehandling, eller positiv diskriminering, kvotering, mener Fremskrittspartiet også er diskriminering. Derfor mener vi at det stigmatiserer, og at det er diskriminering i seg selv. Regjeringen påpeker selv i proposisjonen at forslaget viderefører gjeldende regler. Det bør derfor være et mål å samordne og forenkle lovverket framfor å lage egne og flere lover. Så vil Fremskrittspartiet – som sikkert også Kristelig Folkeparti vil – komme inn på et eget forslag med tanke på at vi ser at trosfriheten ikke tas med i lovteksten, selv om det er åpenbart at denne skal ivaretas. Det som har vært viktig for Fremskrittspartiet i denne saken – det har vært mange gode merknader som vi støtter – er at vi har et diskrimineringsvern. Men Fremskrittspartiet kommer ikke til å støtte lovforslaget på grunn av at vi mener det er unødvendig å ha en ny lov. Vi synes det heller burde vært lagt fram én lov – at man samlet alt i én lov, istedenfor å ha så mange lover.


Vi la i går fram tala, anslaget vårt, for korleis det vil gå med Regjeringa si målsetjing om å nå full barnehagedekning i 2007. Tala viser at vi har kome veldig langt, nesten 250 000 barn vil ha plass i barnehage ved utgangen av 2007, ifølgje det anslaget. Men vi har berre nådd nesten i mål, for nesten 4 000 barn vil stå utan plass. Eg vil ikkje seie meg fornøgd før «nesten» har vorte til at vi er heilt i mål. Så viser anslaget at det er fem ganske store kommunar, alle styrte av Høgre, som har ei særleg utfordring, fordi nesten fire av fem barn som står på venteliste, bur i dei kommunane. Det er riktig at dei store byane har hatt særlege utfordringar når det gjeld barnehageutbygginga. Men nokre store byar har møtt den utfordringa gjennom ei systematisk satsing over tid, gjennom ein klar politisk vilje – ved å setje av areal til tomter, setje seg klare mål, og ein har nådd dei måla. Trondheim, Tromsø, Kristiansand og sist Stavanger, som eg har lyst til å gi ros her, har nådd dei måla. Derimot er det andre byar som ikkje har nådd måla. Eg har gått igjennom det arbeidet dei har gjort, og vil seie at alle har gjort mykje bra for å nå full barnehagedekning dei siste åra, men eg kan òg sjå at alle kunne gjort ting betre for å nå full barnehagedekning. Derfor har eg òg sendt eit brev til representanten Erna Solberg der eg ber om eit samarbeid med Høgre om å nå full barnehagedekning. Min forgjengar tok initiativ til eit møte med dei raud-grøne partisekretærane før sommaren, for å gå gjennom korleis vi kan presse på overfor dei raud-grøne kommunane som framleis ikkje har full barnehagedekning. No synest eg at Høgre òg bør engasjere seg i korleis dei høgrestyrte kommunane skal kome heilt i mål. Dette dreier seg om veldig viktige spørsmål for foreldre og barn i heile Noreg. Om vi står på alle saman, kan vi kome i mål.


Denne regjeringen har klokkertro på at kommunene skal kunne løse alle oppgavene i eldreomsorgen bare ved å få overført flere midler. Det kommer ikke til å fungere. Fram til nå har det vist seg gjennom alle de årene kommunen har hatt ansvaret, at det har vært store forskjeller. Det har vært varierende regjeringer, men det viser seg likevel at de lokale prioriteringene betyr veldig mye. Det er også en skjevfordeling av midler til kommunene, noe veldig mange kommuner påpeker. Og med det store og kompliserte systemet vi har i dag for finansiering, vil det være umulig å gi alle kommunene akkurat det riktige. Det vil være skjevt stadig vekk. Vi har også en del feriekommuner som er pålagt å tilby tjenester til feriegjester, og det blir flere og flere eldre som bor på feriestedene i store deler av året. Kommunen får ikke overført midler for å ivareta dette. Disse menneskene har krav på korttidsplasser, sykehjemsplasser og hjemmetjenester fra vertskommunen. Jeg kan nevne Hvaler kommune, som vanligvis har ca. 4 000 innbyggere, men som i sommerhalvåret har opptil 35 000 innbyggere. Denne kommunen får ikke fem øre for de tjenestene den må yte til eldre fra andre kommuner. Det finansieringssystemet vi har i dag, fungerer ikke. Så enkelt er det. Eiendomsskatten blir også innført i en del kommuner. Det som brukes som argument da, er at de eldre skal få bedre tilbud. De eldre blir skjøvet foran i kampen. Dette er uverdig. Vi er alle enige om, tror jeg, at de eldre skal ha et tilbud når de trenger det. De bør ha krav på en sykehjemsplass uansett hvilken kommune de bor i. Og når min mor, som bor i Oslo, trenger en sykehjemsplass, når den dagen kommer og hvis jeg da bor i Fredrikstad, ønsker jeg at hun skal få en sykehjemsplass der, hvis hun ønsker det selv. I dag bor familiene ganske spredt, og det er viktig at man har fleksibilitet slik at de som ønsker det får en mulighet til å være i nærheten av familien, og ikke nødvendigvis i nærheten av der man hadde sin forrige bolig. Jeg skulle ønske at Regjeringen kunne være litt åpen for å se på nye løsninger, og ikke blande inn det med lokaldemokrati. Det er ikke en lokaldemokratisk rett å si nei til gamle pleietrengende mennesker. Dette er en ny tjeneste som er innført de siste ti årene. Det er ikke noe kommunene har hatt ansvaret for i alle tider. Statlig finansiering vil ikke svekke lokaldemokratiet, dette handler om at Fremskrittspartiet ønsker å gi de eldre rettigheter, og ønsker å gi de eldre like rettigheter i hele landet. Så et siste ønske om at man nå slutter å harselere med det forslaget Fremskrittspartiet har kommet med, for det er et ærlig forslag, og det er ment å gjøre det bedre for dem som skal ha tilbudet. Jeg tror ikke en eneste kommunepolitiker kommer til å savne det å gjøre kutt i omsorgssektoren, noe de må gjøre i hvert eneste budsjett. Og det er ingen gavepakke fra Regjeringen det som kommer nå. De 10 000 stillingene var fra 2004. Man er bare kort på vei – og har langt igjen. I Sverige har de 12 000 flere sykehjemsplasser sammenlignet med Norge i forhold til innbyggertallet.


Jeg vil takke utenriksministeren og Regjeringa for å ha lagt fram en melding som har ført til en debatt på et svært viktig felt. Forhåpentligvis vil denne offentlige debatten fortsette, for det trengs, særlig i kjølvannet av finanskrisa. Oppgjøret med markedsfundamentalismen og rovdyrkapitalismen her heime vil vise at det er behov for enda mer offensive tiltak, og at gode tiltak videreutvikles. For det er sant som Regjeringa sier, at bedriftene påvirker samfunnsutviklinga der de opererer. Denne meldinga er derfor, som også saksordføreren understreket, en svært god start på et offensivt arbeid. Videre vil jeg takke saksordføreren, Anette Trettebergstuen, for det arbeidet hun har gjort, og for et veldig klart og bra innlegg her i salen. Sammen med komiteen har hun bidratt til å videreutvikle meldinga, bl.a. ved å reise spørsmålet om behovet for å utrede en ombudsordning, slik mange i sivilsamfunnet har tatt til orde for. Og ikke minst bør Stortinget takke et våkent og utålmodig sivilsamfunn, som gjennom flere år har etterlyst tiltak og fungert som vaktbikkje. Det var f.eks. Forum for utvikling og miljø som fikk fram at Aker Kværner tjente penger på å bidra til menneskerettighetsbrudd på Guantanamo. De rapporterte dette til UDs etiske råd, som tok det alvorlig og pekte på behovet for bedre retningslinjer for næringslivets internasjonale investeringer. Dette har også vært tema for flere av Erling Borgens dokumentarer, bl.a. i «Et lite stykke Norge». Det viser også hvor viktig det er at media er på banen i denne sammenhengen. Mange norske bedrifter er investorer som fører til mer anstendighet og mindre fattigdom, men en kan ikke se bort fra at det finnes bedrifter som tjener penger på å bidra til brudd på menneskerettigheter, og på at fattige arbeidere uten lovbeskyttelse ofrer liv og helse for at bedriften skal kunne ta ut kortsiktig profitt eller tjene penger på naturødeleggelser. Kanskje sitter vertslandet eller lokalsamfunnet igjen med de sosiale og miljømessige kostnadene. Vi har, som saksordføreren sa, en del grelle eksempler på at det skjer. Det er derfor denne meldinga er nødvendig, og det er derfor den må følges videre opp med offensive tiltak i det videre arbeidet. Et sterkt sivilsamfunn inkludert en sterk fagbevegelse med kunnskap og vilje til å reise debattene er en forutsetning for videreutvikling. Det gjelder her i Norge, og det gjelder ikke minst i utviklingsland. Derfor er det viktig å bruke utviklingsmidler for å styrke sivilsamfunnet og å støtte tøffe og modige organisasjoner og fagbevegelse i land der dette er kontroversielt. Og så er det viktig at vi følger opp ILOs arbeid og ILOs kjernekonvensjoner. Jeg vil da gi ros til Utenriksdepartementet og til utenriksministeren, som arrangerte seminaret om et anstendig arbeidsliv før jul. Jeg er sikker på at det gjøres mye godt arbeid i mange bedrifter. Jeg har lyst til å nevne spesielt én bedrift, Storebrand, som gjennom mange år har vært offensiv og samfunnsbevisst og dermed et eksempel som andre bedrifter kan strekke seg etter. Og så vil jeg vise til at NHO i flere år har vært tydelig på at det trengs etiske retningslinjer for dette arbeidet. Et sterkere næringsliv og mer handel er en forutsetning for at land skal kunne komme seg ut av fattigdommen og få til en utvikling som tjener befolkninga i landet. Og så er det som saksordføreren sa: Dette er tonen i denne meldinga. Men det er ikke en tilstrekkelig forutsetning. Investerings- og handelsregimer må ikke ta fra fattige land det politiske handlingsrommet som Norge hadde da vi tok steget fra å være et fattig land til å bli et av verdens rikeste land. Dette innebærer retten til å beskytte eget næringsliv og råderett over egne ressurser. Derfor er det bra at Norge bidrar med utviklingsmidler for å reforhandle kontrakter med multinasjonale selskap, som f.eks. driver med kopperutvinning i Zambia, og at Norge deltar i EIT, som jobber for større åpenhet rundt utvinningsindustrien. Derfor er vi i SV glad for at det nå tas en ny runde når det gjelder handelsavtalen med Colombia, et land med grove brudd på faglige rettigheter. Bedrifters samfunnsansvar handler om både frivillige tiltak og løsninger som gir næringslivet fleksibilitet og oppmuntrer til kreativitet og utnyttelse av egne ressurser, bidrar til kompetanseheving, positiv konkurranse og legger grunnen for en god dialog mellom næringsliv, myndigheter og sivilsamfunn. Men på sikt handler det også om bindende lover og regler som er nødvendig for å sikre at arbeidet tas på alvor i alle bedrifter, at det er samfunnshensyn som legger premissene i arbeidet med samfunnsansvar, og at brudd på retningslinjer må få noen konsekvenser. Regjeringa arbeider for et internasjonalt bindende regelverk for samfunnsansvar, og det er veldig bra. Samtidig mener vi i SV at vi også nasjonalt må ta et større ansvar. Regjeringa skal legge fram et forslag om opplysningsplikt når det gjelder etiske retningslinjer og samfunnsansvar. Det er bra. Da er vi opptatt av at det betyr en faktisk rapportering av bedriftenes holdning og konkrete arbeid, og at fagbevegelsen og ansatte inkluderes i dette arbeidet. Jeg synes saksordføreren orienterte om akkurat dette på en veldig bra måte. Jeg støtter det hun sa. At OECDs kontaktpunkt får en ny modell og blir styrket, er også bra. Videre: At meldinga er tydelig på at bedrifter med statlig eierskap skal være ledende når det gjelder å ta samfunnsansvar, hvilket innebærer aktiv eierskapsutøvelse, er også bra. Det vil ha noen konsekvenser for Norge som våpenprodusent og -eksportør, som Kirkens Nødhjelp peker på i sitt høringssvar til komiteen. Vi er også fornøyd med at offentlig sektor skal gå foran ved å etterspørre varer som er tilvirket etter høge og miljømessige standarder. Norges arbeid for å bekjempe skatteparadiser og ulovlige kapitalstrømmer er noe å være stolt over – det var jo også et tema i utenriksministerens redegjørelse i dag. Og, som han sa da, er det andre land som har sluttet seg til dette, bl.a. G20-landene. Det er viktig at det fører til handling og ikke bare blir ord. Å betale skatt er kanskje det fremste uttrykket for at bedrifter tar samfunnsansvar. Det er denne skatten som kan betale for skoler, helsevesen og styrke statens rolle i mange utviklingsland. Inntekten til staten og åpenheten rundt det er en forutsetning for utvikling. Dette blir jo et tema når vi skal behandle utviklingsmeldinga også. Komiteen har bedt Regjeringa om å vurdere en ombudsordning. Mange organisasjoner har bedt om det, og Utviklingsutvalget har konkludert med at det bør innføres en ombudsordning. I SVs arbeidsprogram for de neste fire årene går vi inn for en ombudsordning. Et ombud bør ha en overvåkingsfunksjon og bidra til informasjon og rådgiving. Overvåkingsfunksjonen bør innebære å vurdere påstander om medvirkning til menneskerettighetsbrudd, alvorlige miljøødeleggelser eller andre brudd på etiske retningslinjer, men også å bidra til renvasking dersom det viser seg at anklagene er uberettiget. Ombudet bør ha en rett til en intern selskapsinformasjon, en innsynshjemmel, lik andre offentlige ombud. Og sist, men ikke minst, bør det være en rådgivningstjeneste for selskaper som er i, eller ønsker å etablere seg i, utlandet. Det vil være nyttig for små og mellomstore bedrifter. Jeg vil helt og fullt slutte meg til saksordføreren når hun sier at denne meldinga er et første og viktig skritt for å tydeliggjøre næringslivets samfunnsansvar internasjonalt.


Trygdemisbruk i inn- eller utland er en stygg form for kriminalitet, det er vi alle enige om. Vi er også enige om at man må bruke ressurser på å komme dette til livs. Men dette har et motstykke, og det gjelder alle dem hjemme i Norge blant våre egne hjelptrengende som åpenbart ikke får det de har krav på for omsorg for familiemedlemmer, barn og unge. Jeg henviser til en reportasje nylig på TV 2, hvor man avspiser en mor med et multihandikappet barn med 5 000 kr i måneden til å leve for. Da nærmer dette seg offentlig kriminalitet. Mitt spørsmål til sosialministeren blir: Vil man nå også bruke ressurser på å følge opp våre egne her hjemme og sørge for at disse menneskene får dekket sine utgifter og ikke får økonomiske problemer i tillegg til den psykiske belastningen det er å ha denne type barn?


Jeg vil takke for en god og konstruktiv debatt. Det reises noen problemstillinger, og det med rette. Men når det på en måte blir bagatellisert av Arbeiderpartiets Rigmor Aasrud og sagt at bare 14 pst. av alle disse tiltakene som settes i gang, er omsorgstiltak, snakker vi altså om et økt antall på 1 100 barn eller 1 100 familier. For Fremskrittspartiet og meg er det ufattelig mange, og det er mulig at man med et slikt forslag, med en tilføyning i loven, kunne forhindret noen av disse. Det blir også reist spørsmål om hvordan man skal lykkes med å gå inn i et hjem hvor man nekter samtykke, jf. privatlivets fred. Her snakker vi om en gyllen middelvei. Det er jo det som skjer i dag hvis man nekter, bl.a. ubevisst, ved at man ikke vet konsekvensen. Det er ofte det som skjer. Man har denne muligheten, man har trappetrinn og en middelvei, og man har faktisk verktøy i verktøykassa til beste for barnet og til beste for foreldrene. Det er jo det som er intensjonen. Her handler det ikke om at man ønsker å legge til rette for at barnevernet bare skal komme inn. Og når skal de komme inn? Jo, etter samme vurderinger som i dag: når man har hatt tiltak utenfor hjemmet. Det er ikke slik med dette forslaget at barnevernet bare skal gå inn i et hjem uten videre. Det er etter de samme vurderinger, bl.a. etter bekymringsmeldinger. Det kan da umulig være noe annet. Jeg tror at det er i alles interesse å få ned antallet mulige, unødvendige omsorgsovertakelser. Det er det beste. Jeg prioriterer barns rett til å kunne vokse opp med sine foreldre og foreldres mulighet til å kunne oppdra sine egne barn og være gode omsorgspersoner. Det må være utgangspunktet for alle. Så er det ikke noen tvil om at man skal bruke god tid, men man kan vise handlekraft for det. Jeg og Fremskrittspartiet vil ikke sitte stille i båten og se på at dette antallet stiger så enormt, av hensyn til barns rett og mulighet til å være hos sine foreldre og foreldrenes mulighet til å oppdra sine barn. Jeg vil faktisk gi en liten honnør til SVs Karin Andersen, som sa noe så fint som at barnevernet «skal komme for seint så tidlig som mulig». Det er det det handler om. Det handler ikke om å gi barnevernet større makt for å utøve makt, men om å gi en mulighet, et «trappetrinn», for å gi best mulig hjelp til rett tid.


Det er veldig hyggelig å høre at justisministeren er så positiv til dette forslaget og vil ta det med til vurdering og se nærmere på det. Selvfølgelig går vi med på også å oversende forslaget. Det gjelder også det forslaget som vi står sammen med Høyre om. Det kan oversendes. Det er veldig bra, veldig positivt – ikke minst tatt i betraktning at dette kanskje er et område som flere departement egentlig er involvert i – at man er flink til å se litt utover, ikke bare eget departement, fordi dette berører mange andre områder. Sånn sett, ved å løfte i flokk, vil man kunne få et godt resultat.


Det er flere ting i innlegget til Stolt-Nielsen som jeg syns strider litt mot det som er logisk. Først og fremst kritiserer hun Fremskrittspartiet veldig sterkt i forhold til det at vi ønsker å innføre en fri rett til å dra inn egenandeler eller symbolske summer for utlån. Dette gjelder bibliotek. Men så angriper hun også Fremskrittspartiet for det prinsippet når det gjelder museum. Så mitt første spørsmål er: Er det slik at Høyre nå på noen slags måte ønsker å innføre gratisprinsippet på museum, slik at museene heller ikke skal få lov til å ta egenbetaling fra de besøkende? Slik forstod i hvert fall jeg det, ut fra den kritikken mot Fremskrittspartiet som Stolt-Nielsen la opp til i sitt innlegg. Stolt-Nielsen sier også noe om investeringsdelen, og er noe kritisk til den. Forstod jeg det riktig, var Høyre litt kritisk til de beløpene som lå der og som de støtter; de mente at de var for små, og at Høyre sannsynligvis i framtiden ville sørge for større bevilgninger på alle disse områdene – altså gå utover de 414 mill. kr og de 3,8 milliarder kr som er nevnt i meldingen. Høyre har jo – som Arbeiderpartiet sier – på en måte uthulet gratisprinsippet gjennom å inngå i en flertallsmerknad sammen med bl.a. Fremskrittspartiet. Men så ønsker de altså i neste runde å innføre gratis bruk av internett-tjenester, f.eks. chatting og e-mail. Jeg har ennå ikke forstått hva som er den logiske forklaringen på og intensjonen med at Høyre på en måte skal legge opp til at barn og ungdom og hvem som helst skal sitte på bibliotekene og chatte med hele verden – eller for den del sende e-mail. Det eneste argumentet jeg fikk med meg her, var at dette var et tilbud til dem som ikke hadde PC hjemme. Er det slik nå at man må dokumentere hvorvidt man har PC hjemme eller ikke, for å få lov til å bruke disse tjenestene?


Eg er langt på veg einig i det representanten Blegen seier, men eg har berre lyst til å kommentere ein ting: Eg meiner at næringa sjølv har teke eit stort ansvar for å rydde i eigne rekkjer, nettopp, som representanten viser til, gjennom det samarbeidet som ein har hatt med myndigheitene no overalt, og spesielt innan byggjenæringa, som har fått veldig orden på spesielt det med svart økonomi. Tilsvarande har ein i reinhaldsbransjen spesielt hatt ei opprydding, der ein opererer med ei tilsvarande ordning for bedriftene som heiter «Ren Utvikling». Eg meiner vi har gjort veldig mykje i høve til det regelverket vi har. Det gjeld innkjøpsregelverket, ILO-konvensjonen er teken opp, og det gjeld det arbeidet eg no har gjort i forhold til statsrådskollegaene mine med å innskjerpe dette forholdet. Men vi skal òg vere klåre over at det kan finnast heilt ordentlege, skikkelege selskap både i byggjenæringa og for så vidt i reinhaldsbransjen som ikkje er med i dei organisasjonane som representanten peiker på. Vi skal passe på at dei ikkje vert ekskluderte fordi vi oppfordrar til spesiell bruk av nokon som har valt seg ei organisasjonstilknyting.


Jeg vil også starte med å ønske statsråden godt nytt år. Spørsmålet er som følger: «NVE anslår byggekostnad for CO2-renseanlegg på Kårstø til over 5 mrd. kr. Kostnaden pr. tonn CO2 blir minst 700 kr. Dette er skyhøyt over tilsvarende kvotekjøp eller klimainvesteringer i andre land. Med utgangspunkt i 1990 har norsk industri allerede foretatt utslippsreduksjoner tilsvarende ca. 50 pst. av behovet for å møte norske Kyoto-forpliktelser. Hva hindrer Norge fra å møte resten av Kyoto-forpliktelsene gjennom kvotehandel og investeringer i utlandet, dersom dette gir bedre kost/nytte enn nasjonale tiltak?»


Jeg ønsker å stille miljøvernministeren følgende spørsmål: ««I dag er dieseldrevne biler minst like miljøvennlige som el-biler», sa den danske forskeren Kaj Jørgensen på en miljøkonferanse i Oslo 29. november 1999. Deler statsråden disse påstander, og i så tilfelle hvilke konsekvenser i positiv retning vil dette få for dem som bruker denne type motor?»


Jeg takker for svaret. Jeg kjenner til at det var en endring i 2003. Men det lå ingenting i den saken som tilsa at ordningen skulle strammes inn sånn at mange av dem som trenger en kassebil, ikke får det. Jeg skal ikke gå inn i saksbehandling, men vil komme med et par eksempler: Blant annet er det et foreldrepar som har et barn på 30 kg som de må bære ut og inn av en bil – noe som gjør at moren antageligvis vil få dårlig helse – og dette gjør det nesten umulig for dem å frakte denne gutten. De får ikke bil på grunn av at han har en viss gangfunksjon. Så har vi et annet eksempel med en som har en veldig, veldig dårlig gangfunksjon og som absolutt har behov for å ha med seg elektrisk rullestol. Han vil ha store problemer i forhold til tilhenger, og han må ha mulighet til å bevege seg når han har parkert bilen. Det er store problemer med ordningen med henger. Ser ikke statsråden hvor problematisk det er, både i forhold til parkering og i forhold til at en bruker skal ha en stol opp og ned på henger – alt det praktiske ved dette? Og ser ikke statsråden at det er problemer som bør løses på en annen måte enn i dag?


SV meiner at petroleumsaktiviteten skal vere med og leggje grunnlag for regional utvikling. Det har då også eit breitt fleirtal her på Stortinget meint tidlegare. I mitt parti og i mitt heimfylke vart vi difor urolege då vi las i meldinga som vi behandlar i dag, det vi oppfattar som nye signal frå Regjeringas side kva gjeld driftsorganisasjonar, nemleg at operatørane skal ha fridom til å organisere verksemda på ein meir effektiv måte enn i dag. Vi kan vanskeleg sjå at det er noko anna enn at Regjeringa ynskjer å slakke på konsesjonsvilkåra som Stortinget har sett. Her har Regjeringa gått selskapa sine ærend. Dei store oljeselskapa har lenge klaga over kor lite effektivt det er å måtte halde seg til dei små basane langs kysten, og har ytra eit ynske om såkalla normaliserte konsesjonsvilkår for alle felt. Ei slik normalisering har allereie funne stad i mitt fylke i form av tap av årsverk og tap av funksjonar. Det er svært ille for eit fylke som Sogn og Fjordane, som har rundt 30 pst. av oljeproduksjonen utanfor kysten, men som har berre 1 pst. av den landbaserte sysselsetjinga. Det er altså ikkje slik som enkelte prøver å framstille det i dag, at vi på død og liv skal halde oppe baseaktivitet utan at det finst oljeaktivitet utanfor. Her er det ein samanheng. Det er framleis stor oljeaktivitet utanfor kysten, mens ein altså begynner med ei nedbygging av dei minste basane. Det er litt spesielt at den fleksibiliteten som Regjeringa legg opp til og ynskjer, nettopp skal gjelde dei små basane fyrst. Eg er difor glad for at fleirtalet avviser Regjeringa sitt forslag om større fleksibilitet i konsesjonsvilkåra. Dei konsesjonsvilkåra som er fastsette for dei enkelte felt, skal respekterast. Det slår fleirtalet i dag fast. Det må Regjeringa halde seg til, og det må oljeselskapa halde seg til. Så kort til Snøhvit. Eg var med og behandla spørsmålet om skattelette på 2 milliardar kr til prosjektet for eit par år sidan - det som skulle til for å få prosjektet i gang. SV røysta imot, og vi åtvara den gongen mot å gjere ulønsame prosjekt lønsame ved slike skattegrep. Når statsråden og fleire representantar i dag framleis omtaler prosjektet som lønsamt, så kan ein jo stille spørsmål ved det. Fyrst fortalde selskapets leiing at Snøhvit-prosjektet ikkje var interessant utan skattelette, så fekk selskapet skattelette og gjekk i gang. Så kom siste sprekk. Olav Fjell uttalte den gongen at prosjektet ikkje hadde vorte sett i gang om dei hadde visst det dei visste då. No er overskridingane komne opp i 10-12 milliardar kr, men då er det plutseleg lønsamt likevel. Fyrst er prosjektet så vidt lønsamt, så ville ikkje selskapet ha satt det i gang, og så er kravet om lønsemd framleis oppfylt - forstå det den som kan. Dei som gav skattelette den gongen, har all grunn til å angre. Enten burde ikkje prosjektet ha vore igangsett, eller så var det fullstendig unødvendig med 2 milliardar kr i skattelette.