Innlegget vi nettopp hørte, illustrerer at denne saken handler veldig mye om politisk spill. Det illustrerer også den handlingslammelsen som er i Regjeringen, for de motstridende interessene er ofte så store at en ender opp med å få gjort noen små vedtak, mens de store strategiene mangler. Det som er bra i forhold til Vefsna-saken, er at det er en avsluttende verneplan. Det betyr at vi sannsynligvis kan ha en litt annen konstruktiv tilnærming til andre deler av norsk vassdragsnatur, både i forhold til hva en skal ta vare på, og i forhold til hvordan en skånsomt kan utnytte de energiressursene som er der. Fremskrittspartiet tror det er mulig å kombinere dette – godt håndverk for å ivareta miljøet samtidig som en utnytter energiressurser og andre naturverdier på en skånsom måte. Det vi har vært vitne til nå, er og blir et politisk spill, for dette var et vedtak som ble gjort i forhandlingene til Soria Moria, ikke et vedtak som ble gjort etter konsekvensutredninger og grundig faglig arbeid. Dette er en seier til ett politisk parti, på tross av og på tvers av det som er det reelle ønsket i Stortinget – det fikk vi et eksempel på i siste innlegg – også fordi vi ser at stort sett alle som uttaler seg fra f.eks. Arbeiderpartiet på lokalplan, er for å kunne utnytte ressursene i Vefsna og imot vernet. Nå får mindretallet styre over flertallet på grunn av regjeringskonstellasjonen. Hele prosessen vitner litt om at en verner etter innfallsmetoden. Vefsna er riktignok en sak der man hadde et innfall for fire år siden, og som enkelte partier har jobbet mye mer for. Når en ser på noen av de andre vassdragene som også ble tatt med i verneplanen, er det ganske tydelig å se. Når vi f.eks. leser komitéinnstillingen og regjeringspartienes merknad om Langvella, viser regjeringspartiene selv til at Direktoratet for naturforvaltning og NVE uttaler at vassdraget er et lite sidevassdrag som ikke oppfyller målsettingen om vern av helhetlige vassdrag. De sier videre at et mindre avsnitt av vassdraget bør sikres gjennom andre verneformer enn vassdragsvern, f.eks. gjennom planer etter plan- og bygningsloven, eller gjennom vern etter naturvernloven. Men allikevel er konklusjonen i det siste avsnittet at flertallet viser til sterkt lokalt engasjement for vern av Langvella og ber om at Langvella tas inn i Verneplan for vassdrag. Alle faglige argumenter som framføres av regjeringspartiene selv, går imot vernet. Men konklusjonen er at ja, men vi verner det likevel. Hvor er da den logiske sammenhengen når de samme regjeringspartiene viser til at det faktisk er faglige grunner for å verne Øystese, men går imot det? Det bare viser at det ikke er noen sammenheng mellom argumentene regjeringspartiene framfører og konklusjonene de drar. Nå er jeg for så vidt glad for at Øystese ikke vernes, men det er altså ikke noen faglig begrunnelse fra Regjeringen med hensyn til å verne Langvella heller. Det viser at innfallsmetoden er den som styrer. I sitt innlegg snakket Terje Aasland om at vi må lytte til lokalbefolkningen og finne ut hva som er minst belastende for lokalsamfunnet. Derfor verner vi Vefsna, fordi det åpenbart oppfattes som minst belastende fra sentralmakten i Arbeiderpartiet. Men lokalmakten i Arbeiderpartiet ønsker utbygging, og finner det mindre belastende enn det vernet de nå påføres. Det føler jeg også at representanten Pedersen bekrefter i sitt innlegg. Det viser hvordan sentralmakten her overstyrer lokaldemokratiet, basert på litt feilaktige prinsipp, og ut ifra en idé om at det nå nesten ikke finnes uberørt natur igjen i Norge, og derfor må vi ta vare på Vefsna. Men for dem som reiser rundt i Norge, er det masse urørt natur. Det er masse natur som det er flott å ta seg rundt i som friluftsmenneske. Det er en masse områder som allerede er vernet. Vi snakker om nær 400, og det er i tillegg utrolig mange elver som aldri vil bli utbygd fordi det ikke er økonomisk interessant. Derfor burde en hatt en helt annen tilnærming til Vefsna og heller sørget for å se på hvordan det er mulig å utnytte energiressursene på en skånsom måte – spesielt når en ser hvordan regjeringspartiene argumenterer med tanke på klimaet. Til og med i denne innstillingen sier man at klimautfordringene er «den største utfordringen» vi har. Og så er altså konklusjonen etter et slikt resonnement at vi derfor bør verne flere vassdrag mot utbygging. Vefsna, med en mulig kraftproduksjon på 1,5 TWh i prosjektet «Muligheter Helgeland», ville tilsvare et utslipp på ca. 2 millioner tonn CO2, et utslipp som vi slipper ved at en kan produsere vannkraft istedenfor kullkraft. 2 millioner tonn – det sier altså Regjeringen nei til! Når en velger å prioritere på den måten, er det ikke troverdig når en sier at klimautfordringen er en av de største utfordringene mennesket står overfor. En finner ikke bedre kraftprosjekt enn «Muligheter Helgeland» med tanke på at det ikke blir nye inngrep i vernede områder, og at en ikke trenger å subsidiere med én øre. Faktisk er det veldig lønnsomt. Istedenfor blir det snakket om havvindmøller. Men jeg vet at Vefsna ville ha gitt 8 mill. kr i netto nåverdi. Havvindmøller med tilsvarende energiproduksjon ville ha krevd 1,5 milliarder kr i subsidier årlig. Det sier noe om hvilken galskap dette er.


Jeg vil svare på representanten Signe Øyes replikk slik: Fremskrittspartiet mener at Husbanken bør omdannes til en sosial institusjon for finansiering av prosjekter som ligger innenfor denne eventuelle 11 pst.-marginen som det altså er vanskelig å finansiere i det ordinære bankmarkedet. Vi mener således at det er viktig å omdanne Husbanken. Den kan fortsatt eksistere, men den må omdannes til å bli en sosial finansieringsinstitusjon. Det er ikke behov for Husbanken når det gjelder 90 pst. av de boligene som i dag finansieres gjennom husbanksystemet. Det er i forhold til de ordinære boligene vi mener Husbanken er overflødig. Men vi ser gjerne at Husbanken opprettholdes for å ta seg av finansieringen av disse 11 pst. som det her ble vist til, i framtiden.


Jeg har merket meg at finanskomiteen er bekymret for utviklingen i transportnæringen i tilknytning til kabotasjevirksomhet. Blant annet er det vist til at store forskjeller i lønns- og arbeidsvilkår gir utenlandske aktører en konkurransefordel i det norske markedet for transporttjenester. Om merverdiavgiften er det vist til at finanskomiteen i høringen fikk opplyst at det dreier seg om både konkurransevilkår og om tap av momsinntekter for staten. Som finansminister er jeg også opptatt av disse problemstillingene. Utgangspunktet må være at dersom utenlandske transportører utøver innenlandsk virksomhet i Norge, altså kabotasje, skal dette skje på de samme skattebetingelsene som våre egne transportører. Tilsvarende rammebetingelser vil våre egne transportører bli møtt med i utlandet dersom de driver kabotasje i andre land. Transportører som leverer sine tjenester i Norge og omsetter over 50 000 kr, skal etterleve merverdiavgiftsregelverket. Dersom man ikke fakturerer med merverdiavgift, får heller ikke kunden noen inngående merverdiavgift å trekke ifra. For de utenlandske transportørene er det derfor lite å tjene på å unngå merverdiavgiftsregelverket. Det er imidlertid viktig at dette regelverket etterleves, og manglende etterlevelse fra utenlandske transportører kan skjule svart virksomhet og økonomisk kriminalitet. Kampen mot slik kriminalitet tar regjeringen på alvor, og jeg viser i den forbindelse til at regjeringen i januar la frem en strategi for å styrke innsatsen mot useriøse aktører i arbeidslivet. Når det gjelder behov for kartlegging av omfanget av kabotasje, har jeg i min skriftlige uttalelse til komiteen lagt til grunn at kabotasje ikke gir betydelige utfordringer knyttet til unndragelse av merverdiavgift. Etter min oppfatning kan derfor ikke dette argumentet alene begrunne en ressurskrevende kartlegging. En kartlegging vil måtte vurderes i et samarbeid med andre berørte departementer. Når komiteen viser til at utenlandske aktører kan kamuflere kabotasje som internasjonal transport og dermed få refundert moms på innsatsfaktorer, ønsker jeg å presisere at det ikke er noen automatikk i dette. Det må søkes for å få refundert moms. I tillegg til en bekreftelse på at det gjelder internasjonal transport og ikke kabotasje, må fakturaer sendes inn, og informasjonen som fremgår av bilagene, vil gi saksbehandler et inntrykk av aktiviteten. Tilsvarende ordninger tilbys våre egne transportører i de fleste av de landene det drives virksomhet i. Etter min oppfatning er regelverket for merverdiavgift tilpasset utviklingen i transportnæringen. Utfordringene synes å være knyttet til annet regelverk enn det som isolert gjelder merverdiavgift. Som vist til i komiteens innstilling, har samferdselsministeren bedt bl.a. Finansdepartementet om å vurdere tiltak på sine områder for å bekjempe ulovlig kabotasje. Bakgrunnen er en rapport fra en departementsoppnevnt arbeidsgruppe og innspill fra bransjen. Det ble bl.a. bedt om en vurdering av et mer formalisert samarbeid mellom Statens vegvesen, politiet, Arbeidstilsynet, tolletaten og skatteetaten. På denne bakgrunn er det opprettet et samarbeidsforum mellom de ulike kontrolletatene. Vegdirektoratet har ansvar for gruppen, som jobber med å lage en felles strategi innenfor veitransporten. Jeg tror dette er veien å gå. Et bedre samarbeid mellom de involverte kontrollmyndighetene vil kunne sikre etterlevelse av regelverket som gjelder transport og kabotasjevirksomhet i Norge. Når det er sagt, vil jeg selvfølgelig ta komiteens tilrådning til etterretning og vurdere hensiktsmessige tiltak for å bekjempe avgiftsunndragelser og hindre konkurransevridning, og det vil jeg selvsagt komme tilbake til.


På vegne av stortingsrepresentantene Tord Lien og meg selv fremmer jeg forslag om å legge det frivillige verneforslaget til grunn for ferdigstillelsen av Trillemarka og Rollagsfjell.


Det er derimot grunn til å hylle den nordiske velferdsmodellen som venstresida har drive fram i Norden og andre land i Nord-Europa, og som gjer at det systematisk går betre med dei nordiske landa og dei som ikkje har våre oljeinntekter, enn med mange av dei andre europeiske landa. Så er det heilt riktig at det er mange nasjonale årsaker, f.eks. eit lågare inntektsnivå og eit overforbruk i dei enkelte landa. Men det er òg sånn at for eit land som Hellas, f.eks., , ville det ha vore enklare å handtere finanskrisa dersom dei ikkje var medlem i Den økonomiske og monetære union, akkurat som Noreg no. No har dei EU-rente og må ta heile innstramminga si i finanspolitikken – altså dei offentlege utgiftene. Dersom Noreg var EU-medlem, kunne ikkje vi hatt eit rentenivå på eit drygt prosentpoeng over den felles EU-renta, men ville ha måtta regulere politikken eintydig gjennom finanspolitikken. Så det heng òg saman med EU-forhold, sjølv om det sjølvsagt er vesentlege nasjonale forhold som grunngjev krisa i dei enkelte landa.


Det er jeg veldig glad for å høre. Det var en viktig oppklaring fra saksordføreren i Stortinget. Spørsmålet er da bare om statsråden deler den oppfatningen, som er at det nå ikke er merknadene som skal legges til grunn, der det sies at «statene oppfordres» om å ta hensyn til barnet, men at hensyn til barn «skal være et grunnleggende hensyn», og at det er i den vurderingen av hensynet til barna man oppfordres til å gjøre ulike vurderinger. Det er en vesensforskjell, for å oppfordre statene til å legge barnets beste til grunn er et stort tilbakeskritt ut fra den rettstilstanden vi også har i dag, der barnets beste «skal være» et av de viktige vurderingstemaene i behandlingen av disse sakene.


Jeg tror det er riktig, som Lars Sponheim tar opp, at innenfor boligpolitikken – det har vel også kommunalminister Magnhild Meltveit Kleppa sagt – står det fortsatt igjen å ta en del viktige grep for å komme i mål i forhold til Soria Moria-erklæringen. Vi tar viktige grep i forhold til studentboligpolitikken, som var en av de oppgavene som de tre regjeringspartiene samlet seg om i forkant av regjeringserklæringen, nemlig at vi ville øke antallet studentboliger. Vi fikk vel en gladmelding her fra NSU, som syntes at de grepene som var tatt for å øke antallet studentboliger, var veldig, veldig bra. Nå gjelder det å komme i mål med utbyggingen av de andre boligområdene. Vi har satset mer penger på bostedsløse. Etter at Stortinget omprioriterte, satser vi også mer penger i dette budsjettet både på oppfølging av bostøtten for å gjøre den noe mer målrettet, og for ikke å diskriminere med hensyn til om huset er finansiert av Husbanken eller av andre. Det er et veldig viktig signal. Samtidig følger vi opp flere. Ett av de stedene det har vært størst problemer, er nemlig når det gjelder å komme fra fengsel og inn i bolig etterpå. Her er vi i gang, men vi har et stykke å gå.


Arbeidsminister Robert Eriksson sier i dag i Dagens Næringsliv at ungdommen må komme seg opp om morgenen. Det er jeg helt enig i. Det er også veldig bra for å se livet og se dagen. Jeg kan ikke med min beste vilje se sammenhengen mellom denne plikten til aktivitet og spørsmålet om sosialhjelp. De aller fleste som mottar sosialhjelp, får det bare i en svært begrenset periode. Det er støtte til å komme seg over en kneik, sosialhjelpen er strengt begrenset, og det er full anledning til at Nav kan stille krav om aktivitet eller annet dersom det er det som skal til for at folk skal klare å komme seg i arbeid eller utdanning. Hva er grunnen til at arbeidsministeren varsler en generell aktivitetsplikt, når vi vet at de aller fleste slutter med sosialhjelp svært raskt allerede i dag?


Takk for det. Dette er en sak som helt siden starten ofte har blitt rushet gjennom i Stortinget. Så også nå. Forskjellen på denne saken og de tidligere sakene er at nå handler det kun om må gjøre opp det man egentlig trodde man skulle bruke i fjor. Nå skal man i stedet bruke det i år. Jeg synes likevel det er viktig å reflektere over noen av de problemstillingene som man har opplevd med nødnettet. For det første har det vært store forsinkelser ved innføringen av første fase. Det er nå tre års forsinkelse, og vi vet at det kan ligge utfordringer framover. Vi vet at kostnadsveksten har vært enormt høy enkelte steder hvor man har innført det nye nødnettet. Jeg vet at bl.a. brannvesenet på Romerike har fått en kraftig kostnadsvekst, som er langt større enn det som var forutsatt den gang Stortinget behandlet saken. Vi vet nå at det kommer en sak til Stortinget. Jeg håper at det ikke er slik at det vil ta lang tid før den saken kommer til Stortinget, slik at man risikerer en hastebehandling i Stortinget, uten at man får en skikkelig saksbehandling av saken. Jeg ser at den statsråden som egentlig har ansvaret for saken, ikke er her, men jeg ser at en annen statsråd ber om ordet, og da håper jeg at man snart kan få nærmere opplysninger om den saken som man i Direktoratet for nødkommunikasjon – da vi var der – regnet med ville komme til Stortinget i mars. Jeg kan foreløpig ikke se at det har kommet noen sak til Stortinget. Det er viktig, for man sier man er i ferd med å miste den kompetansen som har vært brukt for å bygge opp første byggetrinn. Det ville være dumt hvis man ikke har den kompetansen når man skal bygge ut dette nødnettet over hele landet. For alle som jobber i nødetatene, sier at det ikke er noen vei tilbake – man må få på plass det nye nødnettet – og at det er helt avgjørende for den jobben de som er ute hver eneste dag, de som er «i krigen», skal gjøre for samfunnet.


Regjeringen har børstet støv av et gammelt SV-forslag om flypassasjeravgift. Selv om Jan Tore Sanner i sin tid kalte forslaget gammeldags, kaller finanspolitisk talsperson i Høyre dette for god klimapolitikk. Da må jeg konkludere med at det er god, gammeldags klimapolitikk. NHO klarer ikke helt å bestemme seg for om forslaget har null effekt, eller om det har helt enorm effekt. Derfor prøver de å hevde begge deler. Det er slik at skal vi kutte transportutslippene med 40 pst. innen 2030, må vi få flere til å velge tog og færre til å ta fly. I min naivitet trodde jeg at poenget med en flyavgift var å få færre mennesker til å ta fly. Derfor har jeg et spørsmål til statsministeren: Håper statsministeren at avgiften skal ha null effekt eller ha høy effekt?


Jeg har gleden av å fremsette et representantforslag på vegne av representantene Jan-Henrik Fredriksen, Ingebjørg Godskesen, Torkil Åmland og meg selv om å ta opp svensk overvåkning av norske borgere etter FRA-loven med svenske myndigheter.


Lat meg først begynne med å seie at vi har eit levande lokaldemokrati i Noreg. På veldig mange område har Noreg ein ganske desentralisert avgjerdsmyndigheit i viktige saker. Derfor har vi m.a. også det vi kallar ei motsegnsmoglegheit. Eg meiner det er riktig at vi skal ha eit motsegnsinstitutt. Hovedgrunnen til det er at summen av mange lokale vedtak ofte kan kome i strid med nasjonale interesser, eller det kan vere at ein lokal interesse ikkje tek omsyn til eit overordna nasjonalt perspektiv som klima. Eit eksempel: Eit boligfelt kan planleggast utan tilstrekkeleg kollektivdekning, men det kan vere i strid med at vi nasjonalt har eit mål om å få ned klima- og gassutsleppa. Mange enkeltvedtak kan framstå som fornuftige for bygging i strandsona, men summen av dei kan bety ei ytterlegare nedbygging i strandsona, noko det er brei einigheit om at vi skal hindre. Eg har høyrt at det skal vere opp mot om lag 90 pst. av vedtaka som blir påklaga. Eg har ettergått det, og det er overhodet ikkje riktig. Faktum er at det klare fleirtalet, dvs. omkring 65 pst. av sakene, ikkje vert møtte med motsegn, men blir gjennomførte, og at nesten alle dei som vert møtte med motsegn, vert løyste lokalt. Det er kun om lag 1 pst. av areal- og reguleringssakene i kommuneplanane som ender i Miljøverndepartementet – 1 pst. – om lag 99 pst. av dei vert løyste lokalt. Likevel er KS-rapporten som er nemnd, og andre ting, grunnlag for at ein bør sjå på praksisen vi har med motsegnsinstituttet, og regjeringa har derfor vedteke å gå gjennom dette. Vi har eit motsegnsinstitutt der ein kan kome inn tidleg med dei motførestillingane ein har, og det er ei samordning av dei motsegnene, for det er mange ulike instansar som i dag kan kome med motsegn. Eg kan forstå frustrasjonen når motsegnene er forskjellige, og når dei kanskje kjem seinare enn dei burde. Derfor må vi sørge for ein betre og meir samordna praktisering, og det jobbar regjeringa med ein gjennomgang av no.


Dette er en sak av stor allmenn interesse, og fra SVs side ser vi ingen grunn til å kjøre med et så stramt debattopplegg. Jeg foreslår derfor at det åpnes for inntil fem replikker etter hovedtalspersoner, og ikke tre, som foreslått av presidenten.


Høyre og Fremskrittspartiet er jo rause med kritikken. Da forbauser det meg litt at de tar det så tungt å få noe kritikk tilbake, som de åpenbart gjør. Jeg synes dette har vært en viktig debatt, fordi den viser hvor lettvint Høyre og Fremskrittspartiets kritikk av regjeringen er. De kritiserer oss for ikke å handle, når vi handler på nettopp de områdene som de for få måneder siden oppfordret oss til å handle. De kritiserer oss for å utrede, når vi utreder spørsmål der de selv ikke har konkrete forslag til hvordan vi skal løse problemene. Og de kutter dypt i barnevernet uten å kunne forklare hva det er barnevernet ikke skal gjøre når de mister mange hundre millioner kroner. Det er sant at vi har en byråkratiutfordring i Bufetat. Den har vi sannsynligvis hatt som følge av feil som ble gjort den gangen Høyre satt i regjering og skapte dagens etat. Men det er eventyr å tro at du kan kutte 400 mill. kr, tilsvarende mange hundre stillinger, uten at det rammer barna og skaper et dårligere barnevern. Det som jeg synes denne debatten mangler, er et offensivt svar fra høyresiden på den utfordringen som vi har gitt, og som jeg ønsket å invitere Stortinget med på, nemlig konkrete forslag og diskusjoner om utviklingen av framtidens barnevern. Jeg har egentlig bare hørt ett veldig konkret forslag fra Høyre og Fremskrittspartiet, og det er at vi må få flere kommersielle institusjoner. Da vil jeg gjerne fange opp tråden fra Linda C. Hofstad Hellelands innlegg tidligere i dag, for hun inviterte egentlig til en debatt om de faglige rådene i barnevernet knyttet til om vi i større grad skal velge fosterhjem enn institusjoner. Det har nå vært politikken en stund, fordi det innenfor den barnevernsfaglige debatten har vært en overveldende dreining i den retningen. Vi som er her, er jo alle politikere. Vi er lekfolk. Vi er ikke – i hvert fall ikke jeg – barnevernsfaglig utdannet eller eksperter på det. Derfor må vi jo til en viss grad forholde oss til de faglige råd vi får. Men selvfølgelig er det også politiske avveininger rundt hva slags grep vi skal ta i barnevernet. Derfor synes jeg for så vidt det er positivt at det er en vilje til å engasjere seg i de spørsmålene. Men jeg bekymrer meg jo litt for at høyresiden kan komme til å skyve et argument om at fosterhjem kanskje ikke er så bra for barna likevel, foran seg i en kamp for flest mulig private institusjoner. Det er ting som tyder på at vi har brukt institusjoner for mye i Norge. For eksempel er det brukt institusjoner mye mer på Vestlandet enn i andre deler av landet, uten at noe tyder på at vi har et bedre barnevern eller er i stand til å hjelpe flere barn i den delen av landet – selv om det for øvrig er en strålende landsdel. Så jeg mener vi trenger en debatt om hvorvidt vi skal tillate en kommersialisering. Høyresiden snakker hele tiden om privat versus offentlig, mens det det egentlig handler om, er hvorvidt vi skal slippe til en rekke kommersielle aktører, noe som ikke minst vil ramme de ideelle aktørene.


Jeg takker for statsministerens velvillige hjelp til å finformulere spørsmålet. Lidelsene og tap av menneskeliv i krigen mellom Eritrea og Etiopia er antakelig like stor, kanskje større enn det vi nå ser i forbindelse med Kosovo-krisen, så at det skulle være noen som helst slags grunn til å ta en eneste krone å omdisponere derfra, kan jeg ikke se. I tillegg er det nå slik at PKKs leder Öcalan står for retten i Ankara, og at man ikke kan være sikker på at dette er en rettferdig rett – tvert imot. Vi kan frykte at denne rettssaken blir en farse og ender med å bevise at Tyrkia ikke respekterer elementære menneskerettigheter. Hva vil Regjeringen gjøre i forhold til de tyrkiske myndighetene for å sikre at spørsmålet om kurdernes rettigheter tas opp på en skikkelig måte som kan føre til løsninger, og hva vil Regjeringen gjøre i forbindelse med rettssaken mot Öcalan?


Eg ventar ikkje at det avgiftskåte Kristeleg Folkeparti skal skjøne så mykje av eit nytt system når ein har grave seg ned i eit gammalt system. Eg har heller ikkje sagt at ein skal straffe dårlege kommunar. Eg har sagt at ein ikkje skal straffe kommunar som verkeleg gjer noko sjølve for å skape eigne inntekter. Men ein er ikkje nøydd til å straffe dårleg styrte kommunar for det. Ein treng berre ikkje premiere dei, slik som systemet er i dag, nemleg at ein tek frå dei som kanskje gjer noko sjølve, jf. då Kristeleg Folkeparti m.a. tok frå kommunane selskapsskatten og la den inn i fordelingspotten. Det er eitt system. Når ein stykkprisfinansierer helse, omsorg og utdanning gjennom eit statleg finansiert ansvar, har det ingenting med kommunal økonomi å gjere når vårt system kjem inn. Dermed kan vi ta vekk regionaltilskotet, og vi kan ta vekk Nord-Norge-tilskotet og la det gå inn i den potten som skal dekkje opp stykkprisfinansieringa med statleg økonomisk ansvar for helse, omsorg og utdanning. Det er mogleg at eg må bruke litt meir tid enn eit replikkordskifte for å få representantane frå Kristelig Folkeparti til å forstå det, men eg skal ta meg den tida. Eg reknar med at eg får tid til å gjere det utover kvelden.


Det er ikke sikkert det er noen dum idé, men jeg ville kanskje sende utfordringen videre til de enkelte skoler, for på mange skoler går dette helt greit. Det har kommet en oppfatning som vi nå tydelig justerer, ikke fordi jeg mener at det har vært grunnlag for den, men fordi det er helt opplagt at en del av de barna som vi har oppdratt, er meget bevisste rettighetsbarn som leser forskrifter og paragrafer og slår i bordet med sin forståelse av hvordan dette skal være. Lærere har strukket seg veldig langt i forhold til å tilrettelegge for et grunnlag for å gi karakter. Det mener vi det er behov for å presisere på en slik måte at elevene forstår at de har plikt – når de har tatt i mot et tilbud om videregående opplæring – til å møte og opptre slik at det er lett for læreren å sette en standpunktkarakter. Så kan det unntaksvis være situasjoner rundt sykdom osv., som gjør at læreren må tilrettelegge på et annet vis. Men jeg synes det er en god idé å formidle videre til skolene at hvis man har – hva skal jeg si – stadig grensesprengende prøvelser på grunn av bestemmelsene, kan dette være et virkemiddel.


Når det gjelder innholdet i et lokalsykehus og definisjonen på hva et lokalsykehus er, kan det for så vidt være rom for ulike tolkninger. Min vurdering er, og jeg tror det gjelder for de fleste som steller med helsepolitikk, at et lokalsykehus inneholder akutt kirurgi, akutt medisinsk beredskap og et fødetilbud. Det kan man si er kjernevirksomheten til et lokalsykehus. Hvis en av disse delene faller bort, er det grunn til å stille spørsmål om vi fortsatt har et lokalsykehus. Da blir tilleggsspørsmålet: Dersom man skulle velge å ta bort akuttkirurgien eller fødetilbudet, vil ministeren anse det som en så vesentlig endring av strukturen, av innholdet i et sykehus, at det må opp til beslutning i et foretaksmøte?


Representanten Østberg var glad, og eg er glad for at Østberg er glad. Igjen trekte Østberg fram dei fine orda om entreprenørskap osb., men han nemnde ikkje kva slags verkemiddel ein skal kome med. Det er ikkje nok berre å snakke om entreprenørskap i skulen. Eg veit kva det betyr, for eg har vore med i distriktsaktiv skule og den delen av det. Men ein er nøydd til å gjere ein del grep ute i arbeidslivet, slik at det blir skapt arbeidsplassar, at det blir vidareutvikla nye arbeidsplassar innanfor eksisterande bedrifter. Statsråden var inne på dette med å vere råstoffleverandør, som Noreg er på fiskerisida. Men eg vil åtvare mot at vi no igjen kanskje skal prøve å kome oss så mykje over på foredlingssida at vi gløymer råstoffdelen. Trass i alt er fiskeria Noregs nest største eksportnæring. Og det er ikkje så enkelt å begynne å konkurrere med utlandet på foredlingssida, så her må vi vere på vakt så vi ikkje øydelegg ei god næring i håp om at vi skal snu dette. Så stiller Østberg spørsmål om vi framleis vil støtte Regjeringa si storsatsing på distrikta viss vi ikkje får igjennom vår skatte- og avgiftspolitikk. Ja, eg må seie at det ikkje var med lett hjarte vi svelgde den kamelen der. Eg skal ikkje forskottere kva som vil skje ved budsjettbehandlinga til hausten, men så mykje kan eg seie at vi blir nok ikkje så lette å ha med å gjere som vi var i fjor haust. Eg trur nok at kamelane skal ha noko mindre hår viss dei skal bli svelgde til hausten.


Representanten Anita Apelthun Sæles innlegg var balansert. Det var lite jeg kunne finne her å ta en saftig replikk på, for å si det slik. Men jeg vil komme inn på en sak, og det er at det er flere bedrifter og ansatte som i dag etterlyser økt fleksibilitet når det gjelder arbeidstid, og som mener at arbeidsmiljøloven må oppmykes. Nå er det slik at det foretas en bredere gjennomgang av arbeidsmiljøloven. Men jeg mener likevel at en endring som går på det brede, vil ta for lang tid i forhold til en del andre mindre endringer som det er behov for, og som man ikke kan vente med til man har foretatt en bred gjennomgang av loven. Jeg minner også om at dette var en sak der Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet var enige i forrige sesjon om at en slik oppmykning av arbeidsmiljøloven på dette området måtte gjøres, men da var vi ikke i flertall. Dette flertallet har vi her i salen i dag, og vi kan altså sammen nå sørge for at våre intensjoner på dette området blir vedtatt her i dag. Jeg vil da gjerne spørre representanten Apelthun Sæle om ikke i hvert fall hennes parti og regjeringspartiene vil vurdere å støtte Fremskrittspartiets forslag, slik at de nødvendige endringene i arbeidsmiljølovens bestemmelser om overtidsarbeid blir tatt ut av den brede behandlingen som jeg skjønner det er lagt opp til, og som jeg mener vil ta for lang tid. Det å få vurdert dette med overtidsarbeid må vi gjøre raskt. Det er noe som jeg mener vi ikke har tid til å vente på. Statsråden sitter her. Jeg mener også at statsråden bør kunne si noe om dette. Vi ønsker en raskere behandling enn det som det er mulig å få til gjennom en slik bred gjennomgang av loven.


Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål: «Ny riksveg 2 gjennom bl.a. Hedmark har vært planlagt og diskutert i over 10 år uten at det pr. dags dato foreligger noe klart vedtak på hvor traseen skal gå, eller på finansiering. Kan statsråden bistå slik at denne etterlengtede utbedringen blir en realitet og ikke bare et luftslott?»


Arbeiderpartiet har i sitt forslag til politibudsjett støttet Regjeringens opprinnelige forslag som gikk ut på en løsning på 5,5 pst., som er mindre enn forventet lønnsvekst og forventet prisstigning, og som i virkeligheten betyr en klar nedgang i støtten til politiet. VG skriver i dag at landet trenger 900 nye polititjenestemenn. I Arbeiderpartiets forslag ligger det ikke inne en eneste ny stilling, og på toppen av dette betyr det mindre penger til overtid. Så mitt spørsmål til Arbeiderpartiet blir: Hvordan kan man forsvare å svekke politiet nå, med den voldsbølgen vi ser i storbyene våre og den kriminalitetsutviklingen landet er inne i? Jeg forventer et klart svar på dette spørsmålet, og ikke noe svada om at Oslo Arbeiderparti foreslår flere fritidsklubber enn Fremskrittspartiet, for fritidsklubber kan man bygge uavhengig av politibudsjettet. La meg også slippe en utredning om Fremskrittspartiets alkoholpolitikk, som vi alltid får som svar når vi kjemper for økt politi, for det er en annen debatt. Og la meg slippe en ny runde om økonomiske problemer i landet vårt, for dette er et spørsmål om hvordan man ønsker å prioritere de midlene man har. Og når Arbeiderpartiet kan sende 10 milliarder kr ut av landet, burde man kanskje kunne overført bare én liten prosent av disse pengene til å styrke politiet og styrke vår alles trygghet. Mitt spørsmål blir ganske enkelt dette – det er et enkelt spørsmål, og jeg forventer et enkelt svar: Hvordan kan Arbeiderpartiet forsvare å svekke politiet når det åpenbart vil føre til mer vold, flere innbrudd og større utrygghet for oss alle, ikke minst barn og eldre?


Hvis representanten Thommessen mener at Høyre har gjort en god handling ved å skåne meg for debatten om fordelingen mellom private og offentlige løsninger i barnevernet, vil jeg bare si at den debatten er jeg mer enn gjerne rede for, så ta det gjerne opp neste gang. Det er altså sånn at årsaken til at Regjeringen har prioritert som vi har gjort, og som vi vil fortsette å gjøre, er ikke ideologi, men et veldig klart syn på hva det er som fører til at vi får brukt hver eneste krone på det kronene er ment for, nemlig vanskeligstilte barn. Vi har gjort de prioriteringene vi har gjort, fordi vi ønsker å utnytte ubrukt kapasitet i statlige institusjoner, og fordi vi ønsker å sørge for at hver eneste krone vi bruker til barnevern, går til det, og ikke f.eks. til utbytte i kommersielle institusjoner. Og så har vi gjort det fordi vi ønsker en utvikling, som det har vært bred politisk enighet om, i retning av at vi skal ha færre institusjonsplasseringer og flere hjemmebaserte tiltak, og andre typer tiltak, fordi vi tror det er best for barn. Og da oppfatter jeg det slik at det istedet er Høyre som har gjort det til et stort prinsippspørsmål å sørge for at vi fortsatt, i fremtiden, skal ha den ganske store ubalansen vi har i forholdet mellom offentlige og private institusjoner, og som gjør det til et stort spørsmål å opprettholde de kommersielle institusjonenes andel av denne sektoren.


Jeg skal være rimelig kort til tross for at den oppmerksomhet spesielt vårt parti har fått tilknyttet flertallsvedtaket i desember, kanskje skulle tilsi at jeg brukte ett minutt pr. prestestilling – jeg skal la det ligge. Dette er omkampsak nr. 2. Vi hadde én omkampsak fra Regjeringen i går, og dette er altså nr. 2. Det konstaterer vi. Vi konstaterer også at i begge omkampsakene er det mulig å finne friske midler. Vi har faktisk utvidet de budsjettrammene som vi var pålagt å holde oss innenfor, for noen få måneder siden. Det registrerer vi også, og vi aksepterer denne måten å finne løsning på prestestillingene på. Samtidig tar vi med oss prinsippet, og det åpner jo også for at andre gode formål må kunne tilføres friske midler når vi nå om kort tid skal gå løs på revidert nasjonalbudsjett. Jeg har også lyst til å peke på en av merknadene som Fremskrittspartiet sammen med representanten Simonsen har lagt inn i saken, og som jo kanskje er selve hovedføringen, avtalen om menighetspresters fridager som trådte i kraft 1. april 2001. Jeg vil sitere det som står der: «Disse medlemmer peker videre på at forslag om midler til nye prestestillinger i første rekke er begrunnet med ny særavtale om menighetspresters fridager» … «Dette forholdet gjelder altså en arbeidsavtale utarbeidet på sentralt nivå der staten er en viktig part, og bør etter disse medlemmers mening søkes behandlet på samme måte som andre arbeidsavtaler av tilsvarende karakter så lenge dagens statskirke og finansieringsordning videreføres.» Jeg hadde jo trodd at det var en kommentar og en merknad som ville få bred tilslutning også fra de partiene som har vært sterk i sin karakteristikk av budsjettvedtaket i desember, og ikke minst Fremskrittspartiets medvirkning til det budsjettvedtaket. Jeg hadde jo trodd at man kanskje ville bruke denne muligheten til å understreke at dette mer må ses på som en fremforhandlet arbeidsavtale med tilhørende ressurser, og vært opptatt av å sikre at man ikke kommer i en knipe som dette med en arbeidsavtale i et annet tilfelle, for det kan meget vel inntreffe igjen om man ikke gjør noen endringer her. Vi mener at denne merknaden ville gitt en klar føring hvis et tilstrekkelig antall partier hadde sluttet seg til. Så til slutt om selve omkampen. Det er altså slik at man har tatt delvis omkamp. Man har ikke fulgt det som var budsjettvedtaket fra flertallet i komiteen, man har rett og slett hoppet bukk over diakonstillingene. Den løsningen liker vi ikke. Derfor er vi med i et flertall som fortsatt skal sikre at det kommer diakonstillinger.


Som nordtrønder synes jeg det er veldig frustrerende å høre på den debatten som foregår her i salen. Når SV sier at man skal løse denne krisen ved å gjøre noe med strømforbruket til hyttefolket i regionen, har man overhodet ikke skjønt hva det er snakk om. Vi har et næringsliv i Trøndelag som nå over flere år – ja, faktisk over en tiårsperiode – har sagt at dette går den gale veien. Hvis man ikke gjør noe med én gang, vil man få betydelig reduksjon i kapasitet, fordi det blir for dyrt. Det har vi sett resultatet av, og det ser vi i avisene i Midt-Norge dag ut og dag inn. Så det skulle ikke være noen overraskelse for noen at store industribedrifter nå vakler og har store problemer med å holde arbeidsstokken i virksomhet. Å dra det dit hen at det er strømforbruket til hyttefolket og sparingen til vanlige husholdinger som vil løse dette problemet, blir jeg veldig provosert av å høre. For det er ikke det som er realiteten; da har man ikke skjønt hva det er snakk om. Så sier Arbeiderpartiet i debatten at man prioriterer handling. Ja, men hvorfor gjør man ingenting da? Fra et nordtrøndersk ståsted har man i år etter år sett uttalelser fra Arbeiderpartiet i Nord-Trøndelag, på årsmøter, i fylkesting osv., om at nå må noe gjøres, nå har man kontroll, og bare man sender folk til Stortinget, skal man sannelig ordne opp i dette. Men ingenting blir gjort. Ordføreren i Levanger, Robert Svarva fra Arbeiderpartiet, uttalte til fylkesårsmøtet i Nord-Trøndelag i mars, etter Jens Stoltenbergs tale, at man kunne like godt sendt katta til naboen til Stortinget. Underforstått: Man gjør ikke noen verdens ting. Det blir veldig frustrerende, spesielt for ordføreren i Levanger, som har en stor industrivirksomhet i sin kommune, Norske Skog. Norske Skog er kjempetydelig på at nå er det like før man må stenge, hvis man ikke kan få noen langsiktige rammebetingelser som er gode nok. Hva gjør da regjeringen og stortingsflertallet? Jo, man sier at man skal handle, men ingenting blir gjort. Så viser Senterpartiet og Sande til at man ikke gjorde så veldig mye under forrige regjering heller. Det sa stortingsflertallet i forrige periode og viste til Bondevik II-regjeringen. Da var det for så vidt legitimt nok å hevde det, men å fortsette med å hevde det i denne perioden, synes jeg nesten blir latterlig. Jeg håper at man kan komme fra ord til handling, og at man får gjort noe med den situasjonen som vi opplever i Midt-Norge hver eneste dag, som gjør at vanlige husholdninger må betale kjempedyre strømregninger, og at industrien lider under det som stortingsflertallet ikke gjør.


I dag stopper man enkelte ytelser, f.eks. kan man stoppe barnetrygden etter en viss tid, seks måneder. Det mener jeg er helt riktig, men det man ikke kan gjøre, er å stoppe absolutt alle ytelser, inkludert muligheten til livsopphold for et barn, uten å ha gjort en konkret vurdering av hvilke følger det får for dette barnet. Det vil kunne være i strid med Barnekonvensjonen. Men spørsmålet om kun å ta barnetrygd f.eks. vil ikke være i strid med Barnekonvensjonen sånn som det har vært vurdert. Det jeg særlig har reagert på gjennom lengre tid, er spørsmålet om barnebidrag. Det tror jeg de aller fleste reagerer kraftig på, for ikke bare mister du muligheten til å være sammen med ditt eget barn, men du skal i tillegg betale. Det er riktignok for barnet, men det oppfattes jo som at du betaler til den personen som har bortført barnet. Det er klart i strid med den alminnelige rettsoppfatning. Jeg ser imidlertid at vi også må gå videre enn som så, men vi må altså ta individuelle forhold i betraktning.


Et nos petimus astra, står det på grunnsteinen til Observatoriet, Universitetet i Oslos eldste bygning. Også vi søker stjernene, betyr det på norsk. Det sier noe om hvilke ambisjoner Universitetet i Oslo har. Det var også en litt mer jordnær benyttelse av det observatoriet for 200 år siden. Det handlet ikke bare om stjernene; det handlet også om å kartlegge hvor Norge faktisk lå rent geografisk, med hensyn til lengde- og breddegrader. Men uansett satte Observatoriet ved Universitetet i Oslo, og fagmiljøet rundt Observatoriet, Oslo på kartet som en akademisk by ganske raskt etter etableringen. Og jeg synes det er godt å se at Universitetet i Oslo bruker denne jordnære, men ambisiøse historien sin til å ha ambisjoner – sammen med Universitetet i Bergen og NTNU – om å være synlig i det internasjonale miljøet som helt eller delvis breddeuniversitet. Det er grunn til å minne om at vi har bare to store breddeuniversiteter i Norge; de andre universitetene ønsker i større eller mindre grad å prioritere hvilke disipliner de skal satse på, og jeg opplever at det er bred enighet i Stortinget om at det er en fornuftig tilnærming. Så er jeg glad for – når vi først har fått denne debatten – at både statsråden og representanten Tajik sier at disse internasjonale rangeringene er kommet for å bli. Statsråden sier også at det handler delvis om økonomi. Derfor er jo dette en debatt som også delvis hører hjemme i budsjettforhandlingene, og som jeg er helt sikker på at vi vil komme tilbake til der. Det er slik at Norge, med de studiefinansieringene vi har, alltid kommer til å være et attraktivt studiested for internasjonale studenter. Men det må være et mål at vi tiltrekker oss de beste studentene. Det at vi kan tiltrekke oss de beste studentene, mener jeg er en viktig begrunnelse for å ha gratis utdanning i Norge. Men de kommer ikke til Norge bare fordi det er billig eller gratis å studere her. De aller beste kommer ikke med mindre vi også viser at vi har kvalitativt gode utdanningsinstitusjoner i Norge. Derfor er denne debatten viktig. Jeg håper ikke jeg kunne tolke statsråden dit hen at antallet nobelprisvinnere er en irrelevant målestokk når man vurderer hvor god forskningen er rundt omkring, for det mener i alle fall ikke jeg at det er. Det er helt åpenbart at det er mange grunner til å diskutere disse målingene, hvor relevante de egentlig er, men vi er nødt til å forholde oss til dem. Jeg synes statsråden er inne på noe viktig: Kanskje er det fornuftig at vi bidrar fra norsk side til å utvikle kvalitetsrangeringer som passer mer til den sentraleuropeiske og nordiske måten å jobbe med universiteter og høyskoler på. For det kan helt sikkert hjelpe på sikt, slik at norske universiteter vil skåre bedre på en sånn type ranking. Men vi er uansett nødt til å forholde oss til de store, internasjonalt anerkjente rankingene, for det kommer studenter og forskere til å legge vekt på i framtiden. Hvis jeg kan få spore av debatten litt – og det bruker jeg som oftest å få lov til: Når vi diskuterer sak opp mot disse problemstillingene, ser det ut som om vi i fellesskap har klart, med statsråden i førersetet, å komme fram til en viss progresjon rundt omkring på høyskolene. Det skjer positive ting rundt samarbeidet med høyskolene. Jeg tror også at vi må jobbe med å få økt samhandling, arbeidsfordeling og konsentrasjon mellom universitetene. Det vil styrke forskningsmiljøene, hvis vi prioriterer riktig, men det vil også kunne føre til at norske universiteter faller på internasjonale rankinger fordi mange av disse rankingene legger stor vekt på at man skal ha full bredde i disiplinene. Jeg vil likevel si at jeg tror det er fornuftig å legge vekt på at de store universitetene i Norge samarbeider mer og deler arbeidet mellom seg. Det mener jeg til tross for at det vil kunne føre til at vi på noen rankinger vil få noen utfordringer fordi bredden vil bli mindre. Men slik vil vi i hvert fall kunne sikre at vi har sterke fagmiljøer i alle disipliner som er viktige for Norge.


Jeg registrerer at vi er uenige når det gjelder spørsmålet om å lovfeste redaksjonell uavhengighet. Jeg ser poenget med at eiere også må få ytre seg, men jeg vil presisere at det forslaget som ligger inne, tar utgangspunkt nettopp i Redaktørplakaten, og som jeg sa, gir den redaktøren mandat til å styre den redaksjonelle virksomheten innenfor de rammene som grunnsynet representerer. Jeg vil nå ta opp et spørsmål som overhodet ikke er blitt berørt i denne debatten. Det har noe med kvinnedekninga i media å gjøre. For nesten ti år siden gjorde Elisabeth Eide ved Journalisthøgskolen en undersøkelse om kvinnebildet i norsk dagspresse og kom fram til ganske nedslående resultat. Til tross for at kvinner da hadde toget inn på alle samfunnsarenaer, var det bare 14-16 pst. av kildene som media brukte, som var kvinner. Likestillingsutvalget i NRK gjorde på samme tida en undersøkelse, «Hvem snakker i NRK?», og kom også der fram til dårlig kvinnedekning. Nå gjør Institutt for Journalistikk igjen en undersøkelse på oppdrag av Verdikommisjonen. De har kommet fram til et ganske oppsiktsvekkende resultat når det gjelder kvinnedekninga, og det er det samme nedslående resultatet: at kvinner er veldig lite brukt som kilder i media. Dette representerer en usynliggjøring av kvinner, kvinners hverdagsliv og kvinner også i framskutte samfunnsposisjoner. Da er spørsmålet mitt: Vil statsråden sørge for at dette også blir et viktig debattema i den neste mediepolitiske redegjørelsen, og hva slags virkemidler ser hun for seg at vi som politikere kan bidra med for å få opp kvinnedekninga i Norge?


Høgskolen i Sør-Trøndelag har en basiskomponent på 65 pst. av sitt totale budsjett, i motsetning til et gjennomsnitt som ligger på 60 pst. Så sånn sett ligger høgskolen i Sør-Trøndelag godt an. Det som er transparent i systemet, det er alt utenom selve basiskomponenten. Den har, som representanten sier, en historisk begrunnelse, og det er ganske store og krevende tiltak å skulle dekomponere en basiskomponent som har en historisk begrunnelse. Det som er viktig for meg nå, er å få til et finansieringssystem som stimulerer til samarbeid – totalt sett et godt utgangspunkt for en meget god og dyktig høgskole, som Høgskolen i Sør-Trøndelag og andre, for å gjøre den jobben den skal gjøre innen utdanning og forskning. Jeg gleder meg over å se at det er tilløp til samarbeid. Jeg kommer til å stimulere til samarbeid i det nye finansieringssystemet. Jeg håper representanten er enig med meg i at det er en vel så viktig side ved det hele som det å dekomponere de relativt historisk baserte delene av dette.


Legemiddelindustrien har tradisjonelt vært en av de fremste bidragsyterne for å vedlikeholde og oppdatere helsepersonells kompetanse på legemidler. Denne oppdateringen har foregått på mange ulike vis, men også ved at legemiddelindustrien har finansiert deltakelse på en rekke kongresser og kurs internasjonalt. Deltakelse på denne typen kongresser og kurs som legemiddelindustrien tidligere har finansiert, har bidratt til at langt flere leger har hatt tilgang til nødvendig oppdatering enn det som hadde vært tilfellet om det skulle vært finansiert over helseforetakenes budsjetter. Fra 1. januar d.å. har legemiddelindustrien signalisert at den ikke lenger vil finansiere legenes faglige oppdatering. Legemiddelindustrien i Norge er, etter det vi erfarer, den første i Norden som går bort fra den tidligere ordningen. I Sverige dekker fortsatt legemiddelindustrien 50 pst. av kostnadene til denne typen oppdatering, mens i Danmark er det fortsatt nærmest fullfinansiert av industrien. Dette medfører en risiko for at norske fagmiljø blir hengende etter våre naboland dersom en ikke har en bevisst strategi for hvordan vi skal møte fremtiden. Fremskrittspartiet mener at denne endringen vil bidra til en klarere rolledeling mellom industrien og helseforetakene, og at det er fornuftig. Det er likevel grunn til å frykte at dette vil begrense helsepersonells mulighet til faglig oppdatering i det omfang en har sett fram til i dag. God kunnskap om ulike legemidler har vært og vil være avgjørende for god pasientbehandling. Feil bruk av legemidler koster det norske samfunnet anslagsvis 5 mrd. kr årlig. Videre skyldes så mye som 5–10 pst. av alle innleggelser ved indremedisinske avdelinger feil bruk av legemidler. Fremskrittspartiet er enig med statsråden i at legene selv har et ansvar for å holde seg på et høyt faglig nivå, men mener at arbeidsgiver også har et betydelig ansvar for å legge til rette for at dette skal være mulig. Vi er også bekymret over at det er signal om at enkelte helseforetak i stadig større grad ønsker mindre samarbeid med industrien på bakgrunn av etiske standpunkt. Det er fornuftig med tydelige skiller mellom industrien og den utøvende lege, men det er også et faktum at produsenter av det enkelte legemiddel har betydelig kompetanse på sitt eget legemiddel. Denne kompetansen må kunne nå den enkelte lege, slik at pasientbehandlingen kan optimaliseres. Et skille mellom industri og helsepersonell skal og kan ikke medføre dårligere tilbud til pasientene. Vi er inne i en tid hvor alle er opptatt av – også vi – Samhandlingsreformens intensjon om at et tilbud skal gis på et lavest mulig omsorgsnivå. Det er nok en gang grunn til å minne om at 5–10 pst. av alle innleggelser i indremedisinske avdelinger skyldes feil bruk av legemidler. Dersom vi skal klare å redusere dette antallet innleggelser samtidig som kommunene får større ansvar, krever det en bredere tilnærming enn at helseforetakene følger opp sitt ansvar. Helseforetakene er en viktig aktør, men dersom man legger forebyggingsprinsippet til grunn, er det også stort behov for at helsepersonell i primærhelsetjenesten får tilstrekkelig faglig oppdatering på legemidler. Vi må huske at veldig mange pasienter faktisk får legemidlene forskrevet av sin fastlege. Fremskrittspartiet mener at det er nødvendig med en tydelig strategi for å sikre helsepersonell tilstrekkelig faglig oppdatering i både primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Dette vil bidra til å hindre feilbehandling, og det vil bidra til å gi pasientene rett medisin og dermed bedre helse og riktigere behandling. Jeg vil derfor få lov til å ta opp det forslaget vi har i saken, som går på at vi ønsker at Stortinget ber regjeringen fremme et forslag som skisserer en langsiktig strategi for å sikre relevant helsepersonells mulighet for jevnlig faglig oppdatering på legemiddelfeltet.


Det representanten Schjøtt-Pedersen sier, er noe uklart og feil. Vi måtte inngå budsjettforlik med sentrum både for 1998 og 1999, det er riktig. Men vi klarte faktisk sammen med Høyre å presse sentrum til å gi ytterligere 150 mill. kr, og de 150 millionene ble brukt på prosjekter som var igangsatt, for at ikke en hel rekke prosjekter skulle stoppe opp. Det er de faktiske forhold. Hvis representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen er veldig opptatt av at det nå plutselig skal bli mer penger til veisektoren, akkurat som representanten Ola Røtvei her har etterlyst, skal vi med glede ta imot den utstrakte hånden fra Arbeiderpartiet og være med og sørge for at det blir mer penger til veisektoren. Vi er åpne, vi er klare, det står bare på Arbeiderpartiet.


Avinors arbeid med fjernstyrte tårn er en måte der en kan kutte kostnader samtidig som en opprettholder sikkerheten, og dermed øke livskraften i de flyplassene vi har i distriktene, som gjerne har liten passasjertrafikk. Det er viktig for å sikre gode luftfartstjenester over hele landet. Når det gjelder den enkelte flyplass, så er det Avinor, som er et selskap med et eget styre, som gjør sine vurderinger. Det er ikke en statsråd som sitter og gjør de betraktningene. Vi har ennå ikke fått en beslutning fra Avinors styre, og da ville det være feil av meg å gå inn og begynne å forskuttere konsekvenser – hvilke flyplasser dette vil gjelde og farten på framdriften – før Avinor har tatt sin beslutning. Men for meg er dette veldig bra. Selvsagt må Avinor, når en tar sånne beslutninger, også ta hensyn til Forsvarets aktivitet på de flyplassene der det er relevant.


Jeg bad om ordet på grunn av noe som Siv Jensen sa. Jeg tror jeg siterer henne ganske korrekt når jeg sier at det var som følger: Fremskrittspartiet er opptatt av at hele verden skal få tilgang til vår velstandsutvikling. Det som slår en, er hvor sterkt det står i kontrast til f.eks. Kristelig Folkepartis tilnærming og det Bjørg Tørresdal sa, som i sitt innlegg var opptatt av at utviklingsbistand i stor grad måtte handle om en bedre fordeling av verdens ressurser. Det er to vidt forskjellige resonnement. Hvis vi tenker oss at Kina skulle ta del i vår velstandsutvikling med en biltetthet som man ser i Europa i dag, og erkjenner at miljøproblemene er så store nå at det skaper klimaendringer, står vi overfor utfordringer over hele verden som er helt uløselige. Det er internasjonale rapporter som tyder på at nedsmeltingen av Grønlandsisen skjer mye raskere enn man hadde trodd, og bare det vil føre til at verdenshavene stiger med syv meter. Det som er interessant når man hører på Fremskrittspartiet, er hvordan man får avdekket to av de største akilleshælene til det partiet. Den ene gjelder nettopp bistandspolitikken og den manglende troverdigheten i partiets vilje til å hjelpe de landene som kommer dårligst ut. Den andre er den manglende erkjennelsen av at også vår velstand og måten vi bruker den velstanden på, i dag skaper enorme problemer på verdensbasis, med klimaendringer. Jeg har selv vært i Himalaya og sett bl.a. hvordan isbreer som eksisterte for ti år siden, nå er borte på grunn av nedsmeltingen. Vi kunne nå også høre tidligere visepresident Al Gore i Cannes advare mot konsekvensene av klimaendringene. Til og med regjeringen Bush begynner nå å ta innover seg at dette er realiteter, mens Fremskrittspartiet ikke gjør det. Når det gjelder utvikling i andre land, er det derfor nettopp viktig at de erfaringene vi nå gjør med hensyn til klimaendringer, medfører at bistanden og utviklingen i de landene er av en slik art at verden kan tåle den utviklingen over tid. Derfor vil Fremskrittspartiet på dette området – hvis man ikke tar innover seg de miljøproblemene som er i ferd med å skapes, og som er menneskeskapte, og tar disse på alvor – heller ikke kunne framstå som troverdig i utfordringene vi har i forhold til hvordan vi skal øke vår bistand. For det må være gjennom en global forståelse for at verden er i ferd med å gå tapt hvis vi ikke endrer forbruksmønsteret vårt, at vi kan yte bistand både i Europa, for at vi skal komme bedre ut, og ikke minst i tredjeland, i Asia, i Afrika, i Sør-Amerika og for øvrig.


En skal ikke være sikker på at ikke Lien klarer å provosere opp flere talere før interpellanten får ordet. La meg først få lov til å si at jeg slutter meg til alle dem som har sagt at det er positivt at Fremskrittspartiet har tatt opp denne debatten. Det synes jeg også. Så er det kommet en del påstander og utsagn fra mine kolleger. Det ene er at kunnskapen om thorium er begrenset. Det andre er at vi snakker om et langtidsperspektiv – og så har det blitt en debatt om ja eller nei til atomkraftverk. Dette handler ikke om ja eller nei til atomkraftverk. Romantikerne i denne salen roper og skriker over seg hver eneste gang dette er et tema – de sier nei til atomkraft, samtidig som vi importerer enorme mengder atomkraft, både fra Finland og fra Sverige, hver eneste dag. Dette er en debatt som gjelder de 1,6 milliarder menneskene i verden som ikke har tilgang på elektrisitet, og som i løpet av de neste 20, 30, 40 eller 50 årene vil få det. Også i forhold til atomkraftdebatten er det trukket fram at man kan produsere uranbaserte atomvåpen ved denne prosessen. Det er for så vidt korrekt. Men det er atskillig vanskeligere å produsere uran basert på thorium enn anriket uran basert på råstoffet uran. Så den debatten blir for dum. – Unnskyld, det var et lite parlamentarisk begrep, president.


Jeg vil begynne med å understreke at selv om dette spørsmålet handler om en spesifikk gutt, er spørsmålet ment å belyse det prinsipielle med barn som verken barnevern eller politi har myndighet til å hindre i å begå nye kriminelle handlinger …


På vegne av representantene Inge Lønning, Berit Brørby, Ola T. Lånke, Olav Gunnar Ballo og meg selv vil jeg fremsette et grunnlovsforslag fra Aanund Hylland og Finn-Erik Vinje om endringer i Grunnloven §§ 30, 61, 100 og 106, retting av språklige feil. På vegne kun av meg selv vil jeg fremme forslag om å endre § 59, valgordningen, i Grunnloven slik at tallet 4 i tredje ledd endres til tallet 5, altså at sperregrensen økes til 5 pst. Så vil jeg få lov til å legge frem et grunnlovsforslag fra professor Finn-Erik Vinje og meg selv om språklig fornyelse av Grunnloven.


I likhet med en rekke andre talere vil også jeg berømme interpellanten for at han tar opp dette temaet. Samtidig har jeg lyst til å reflektere litt. I løpet av den tiden jeg har sittet på Stortinget, har vi vært igjennom en del reformer, som det har vært spennende å følge. Vi vedtok en opptrappingsplan for det psykiske helsevernet som har stilt oss overfor en rekke utfordringer, men som, når vi nå skuer tilbake, viser at vi på mange måter har lyktes på en rekke områder. Allikevel har det vært nødvendig fra Stortingets side når det gjelder den opptrappingsplanen, gang på gang å engasjere seg for å holde den på rett kjøl og sikre at vi får midlene dit vi skal ha dem. Fastlegeordningen var det en betydelig skepsis til i en del partier, kanskje spesielt i Fremskrittspartiet og Høyre, da den ble innført. Alle evalueringer i dag viser at den har vært en kjempesuksess. Vi er i ferd med å få full barnehagedekning etter at Stortinget har bidratt til å få på plass mer ressurser i samarbeid med Regjeringen. Slik kunne man ha nevnt en del eksempler. Jeg har hatt den store fornøyelse å sitte i sosialkomiteen, sammen med dagens statsråd, og være med på å vedta at vi skulle gjennomføre denne reformen. Det vi opplevde, var at det kom forslag fra daværende statsråd Ingjerd Schou som vi var uenig i i Stortinget. Jeg mener det var Stortinget på sitt beste, der vi prøvde å analysere: Hva er det vi vil med denne reformen? Hvordan skal vi få ulike etater til å samarbeide godt? Hvordan skal vi klare å bygge opp noe som er mye mer brukervennlig enn det vi har i dag? Så fikk vi en ny reform på bordet - etter skifte av statsråd - fra daværende statsråd Dagfinn Høybråten. Det er helt åpenbart at en så stor reform, som også statsråden har redegjort for, stiller oss overfor utfordringer der vi må følge med på at intensjonene ivaretas. Men man kaster barnet ut med badevannet hvis man dermed begynner å argumentere mot selve reformen, som om den skulle være unødvendig, for det er den ikke. Jeg har selv jobbet i kommunehelsetjenesten og opplevd gjennom samarbeid med trygdeetat og arbeidsmarkedsetat de utfordringene man stod overfor. Jeg har også jobbet i trygdeetaten som rådgivende lege. Det inntrykket man veldig ofte satt med, var at for sosialetat, trygdeetat og arbeidsmarkedsetat gjaldt det å definere den man skulle ha med å gjøre, ut av sin egen etat og finne det smutthullet som gjorde at ansvaret kunne skyves over på noen andre. Ofte når man tegnet sirkler, fikk man inntrykk av at i sum klarte de tre etatene å putte klienten i det tomrommet som var mellom de tre etatene. Det er det tomrommet vi nå skal tette. Nettopp derfor er det bra at interpellanten er opptatt av å holde dette på skinner. Jeg må si jeg synes det er en stor styrke at Stortinget og regjeringspartiene i Stortinget engasjerer seg overfor sin egen regjering nettopp for å holde det på skinner. Hvis Stortinget blir et organ som bare skal sove i påvente av at Regjeringen rydder opp, gjør vi ikke jobben vår som folkevalgte. Derfor er det utmerket at interpellanten har tatt dette opp. Jeg er også sikker på - det vil jeg koste på meg å si, for så godt kjenner jeg statsråden - at statsråden er akkurat like opptatt som interpellanten av at dette skal være på skinner, at vi skal få det på plass. Når vi skuer tilbake, når vi ser på de andre reformene vi har vært igjennom, skal vi være stolte over det vi har fått til.


Man kunne spekulere i om det er folatnivået til statsråden som gjør at hun påstår at ingen partier foreslår å opprettholde Forskningsfondet. Det er feil, jeg har sjekket finansinnstillingen nå mens statsråden har talt. Fremskrittspartiet foreslår både å fjerne inntektsføringen av 80 mrd. kr og å plusse på 20 mrd. kr til Forskningsfondet. Spørsmålet om hvordan man kan forvente 4 pst. avkastning – et spørsmål som flere av de rød-grønne har stilt – tenker jeg man heller kan stille til Sigbjørn Johnsen, som legger det til grunn for 3 000 mrd. kr som ikke er en del av Forskningsfondet. Så til valgfag: Jeg er veldig glad for at statsråden er tydelig på og har lagt til rette for at det skal være både praktisk og akademisk rettede fag. Da lurer jeg på om statsråden tror at det skaper entusiasme rundt dette prosjektet når prosjektet så åpenbart er underfinansiert over Kommunaldepartementets budsjett.


Debatten om denne budsjettinnstillingen blir alltid litt springende. Jeg har ikke tenkt å gå gjennom alle de temaene som man kunne ta opp, men bare det ene som har vært en liten gjenganger i debatten, nemlig hvordan man skal følge opp videre ut fra den lærdommen om finanskrisen vi har så langt, og hvilke grep en skal ta ytterligere framover. Det er helt opplagt et behov for å gå igjennom det lovverk og det regelverk som vi har. Selv om både lovverket og tilsynet er godt og tydelig i internasjonal sammenheng, er det likevel slik at det kan tenkes at det er noen svakheter der som en raskt bør komme tilbake til Stortinget med, og det har vi mange anledninger til å gjøre. Så er det de litt mer langsiktige utfordringene som kommer i kjølvannet av finanskrisen. Der er det flere i den offentlige debatten som har tatt til orde for at man bør nedsette ulike former for kommisjoner, offentlige utvalg bestående av fagfolk, eller litt mer bredt sammensatte utvalg. Det er innspill som jeg tar med meg videre, fordi jeg også mener det er nødvendig å analysere grundig de langsiktige utfordringene som finanskrisen gir oss – økonomisk, men også politisk – og at dette er det interessant for Stortinget ved en senere anledning å komme tilbake til. Men vi må bare passe på at en utformer mandatene på en slik måte at de tingene som raskt bør fremmes for Stortinget, ikke hindres av at en nedsetter en form for kommisjon eller utvalg her. Så bare noen korte kommentarer: Jeg må si jeg er veldig forundret over at Fremskrittspartiet gjentar sitt forslag om å kutte i Kredittilsynet, når alle forstår at et oppegående kredittilsyn, som nå har muligheten til nøye å overvåke kredittmarkedet, er helt avgjørende for hvordan vi skal håndtere en krevende situasjon også med hensyn til norske institusjoner. Det ville helt opplagt bety mindre kontroll, mindre tilsyn. Det er helt uforsvarlig i dagens situasjon.


At SV mener at olje og gass snarlig må fases ut, er en kjensgjerning. Det har vi hørt lenge. Representanten fra SV gjør det også klart at man ikke lar seg forvirre over fakta, man bruker ikke fakta som kommer fram. SVs representant kritiserer Fremskrittspartiet fordi vi bruker IEAs World Energy Outlook 2009. Han mener helt klart at Fremskrittspartiet tolker den feil – men da har han misforstått, Fremskrittspartiet refererer bare til rapporten. Representanter fra Fremskrittspartiet var til stede på møtet med IEAs sjefsøkonom, Fatih Birol. SV var ikke til stede; de glimret med sitt fravær. IEA sier tydelig at verdens energibehov vil øke i framtiden, og de legger fram to scenarioer, et referansescenario – «Business as usual», fortsett som i dag – og et klimascenario. La meg referere til klimascenarioet. CO2-utslipp skal begrenses til maksimum 450 ppm, men det forutsetter en storstilt satsing på energisparing, fornybar energi, kjernekraft og CO2-lagring. I tall betyr det at i 2030 vil energisituasjonen være slik: Kjernekraftproduksjonen vil øke med ca. 110 pst. i forhold til i dag. Fornybar energi vil øke med ca. 105 pst., gass med 17,5 pst. og olje med 4,5 pst. Det er på kullsektoren IEA ønsker å redusere, med 17 pst. Dette er IEAs tall for en klimaløsning. Igjen: Det er kull som gir de store utslippene av CO2-gass, utslipp som vi må få redusert. Det er altså olje- og gassproduksjonen som skal opp, for å få dette til å henge sammen. Derfor er det viktig at Norge produserer så mye olje og gass som mulig fra Nordsjøen. EUs gassimport skal opp hele 37 pst., selv med deres 20-20-20-målsetting. Gassen og oljen fra Nordsjøen er Norges beste bidrag til å redusere klimagassutslippene.


Norges styreform er arvelig monarkisk, og det innebærer at det formelle statsoverhodet innehas av en person som har arvet denne posisjonen, og ikke blitt gitt den av folket gjennom valg. Det hevdes innimellom at kongen er gitt denne posisjonen gjennom valg, fordi det ble avholdt et valg for mer enn 100 år siden, der mindre enn halvparten av befolkningen kunne avgi stemme. I de fleste andre sammenhenger tror jeg ikke Stortinget ville gått god for en slik praksis i dag. I følge Grunnloven står kongen som statsoverhode over oss – det folkevalgte parlamentet – og til og med over stortingspresidenten. Enhver stilling som hviler på nedarvede rettigheter er jo – og det er det unødvendig å påpeke – en anakronisme i et demokratisk samfunn. Monarkiet er en fortidslevning fra en tid da det var et autoritært styre og egner seg derfor dårlig som demokratisk symbol. Sist, men ikke minst, er en overgang til republikk det naturlige sluttpunktet på den demokratiseringen som startet i Norge i 1814, og som på mange måter var sluttført da Stortinget fratok kongen de siste restene av formell makt ved unionsoppløsningen, som flere representanter har vært innom tidligere. Det er likevel ikke slik at kongehuset i dag avstår fra å bruke politisk makt ved ulike anledninger, og det skal jeg komme tilbake til. Republikk er i dag den mest vanlige styreformen i verden, og det er fordi det er den mest naturlige styreformen i verden. Vi – forslagsstillerne – ønsker å endre Grunnloven, slik at også Norge får et statsoverhode som er valgt av folket, dvs. en president. Det fremmes et separat grunnlovsforslag om dette, som vi har diskutert tidligere, og som også skal behandles i neste periode. Da regner jeg med at alle vil være enig i at det innen den tid er rimelig at det foreligger alternativer og reelle vurderinger av hva slags styreform som eventuelt bør innføres. Blant de mer sentrale spørsmål som bør utredes, er: Hvilken makt skal en president ha? Hvordan skal presidenten velges? I dette representantforslaget fremmes det derfor forslag om at Stortinget ber regjeringen utrede ulike alternativer for republikk som styreform i Norge og legge vurderinger og forslag om dette fram for Stortinget i god tid før behandlingen – i neste periode – av grunnlovsforslaget jeg nettopp har nevnt. Det er ikke lenge siden vi behandlet tidligere forslag – som SV hadde fremmet alene – om innføring av republikk som styreform i Norge. Da var det ingen i denne salen som var villige til å forsvare monarkiet prinsipielt. Argumentet som gikk igjen, var at forslaget var for dårlig utredet, at man ikke visste hva overgang til republikk ville medføre av formaliteter, kostnader og hva slags presidentstyre man skulle ha. Da er det noe merkelig at de samme representantene i dag vil stemme ned vårt forslag om en ordentlig utredning. Og som representanten Christensen var inne på, er det en noe uvanlig praksis. Vanligvis er Stortinget meget glad i å ha full klarhet i hva det er man egentlig tar stilling til. Dette er en debatt vi trenger, for dette er ikke bare symbolpolitikk og markeringer. Kongen er gitt en plass i Grunnloven vår som hellig. Det strider imot de mest grunnleggende demokratiske idealene om likeverd. I julen var det nok mange som så tronarving Ingrid Alexandra gjøre sin første opptreden på tv. Ingrid Alexandra vil i vår tid vokse opp uten å kunne engasjere seg politisk. Hun vil ikke kunne velge eller velge bort religion. Hun vil ikke kunne ytre seg fritt om hva hun mener. Hun vil ikke kunne velge selv hva hun vil bli. Hun vil føle presset fra et nesten samlet storting og millioner av nordmenn som forventer at hun skal være ambassadør og representant for landet. Som sin far vil hun også sannsynligvis avlegge det selvfølgelige: Ja, jeg har vurdert å abdisere, men det er rett at jeg overtar tronen-intervjuet på NRK, ikke så lenge etter at hun blir myndig. Men vi vil jo alle egentlig vite med oss selv at hun ikke har hatt noe valg. Det er ikke rett. Statsoverhoder skal velges og stå direkte ansvarlig overfor sitt folk, og i moderne demokratiske samfunn er det ikke sånn at barn fra de er meget små og gjennom hele livet skal føle presset fra millioner av innbyggere og bli fortalt hva de skal føle, gjøre og bli. Mange er svært uenige i forslaget vårt, og det er bra, for jeg ønsker debatt, men da savner jeg de faktiske motargumentene. Jeg savner at vi går forbi de vikarierende argumentene. Jeg har hørt seriøse, respekterte politikere bruke argument som: Åh, skal vi liksom ha Carl I. Hagen som president? Det er ikke et argument for monarki. Det er i beste fall et argument for å stemme på noen andre enn Carl I. Hagen. At en politiker aldri vil kunne være like samlende som kongen, er ikke et argument for monarki. Det er et argument imot demokrati, og det er for øvrig – og jeg beklager ordbruken – bare tull og tøys. Selvsagt kan folkevalgte være, og er, samlende og nasjonale symboler – på godt og vondt: Kennedy, Gro, Gerhardsen, Kohl osv. Det fungerer jo så bra i dag, er varianten stortingsflertallet har valgt å legge seg på i dag, og det er helt riktig. Vi har en flott kongefamilie. Flinke er de også, og de skikker seg godt. Jeg sikter ikke til disse anstrøkene til kritikk av kongehuset som tabloidmediene praktiserer innimellom, med guruoppslag, engler, dyre vesker som Mette-Marit har kjøpt, osv. Det er helt, helt på siden av debatten. Men jeg sikter til at de stort sett avstår fra å drive politikk – stort sett. Kronprinsen begynner å bevege seg inn i politisk farvann med Young Global Leaders, IMF-jobb, åpning av aluminiumsverk i autoritære land og mye annet. Og kongen ga klar beskjed til Trond Giske i 2008 om framtidens krav til trosbekjennelse for statsoverhodet. Da gikk kongen aktivt inn i våre beslutningsprosesser. Det ble akseptert og behandlet som en bagatell. Men det er det jo ikke. Det er prinsipielt problematisk. Stort sett holder kongehuset seg unna politikken. Det er noe som mangler i denne debatten, og det er at noen av representantene som i dag kommer til å stemme ned dette forslaget, kommer til denne talerstolen og holder sitt prinsipielle argument for monarki. Det er ikke holdbart at vi har en grunnlov som ikke stortingsflertallet er villig til å forsvare prinsipielt – fordi det fungerer greit i dag. På ingen andre områder i Grunnloven ville så svak argumentasjon, som er så svakt fundert i de prinsippene vi har bygd dette landet på, blitt akseptert. Er det noen som har lyst til å komme opp på talerstolen og holde et flammende innlegg for kongens helligdom og ulastelighet? Er det noen som har lyst til å komme opp på denne talerstolen og holde et flammende innlegg om arvemakten som prinsipp? Er det noen her som har lyst til å komme opp på talerstolen og fortelle at kongen er hellig? Mener Fremskrittspartiet det? Mener Høyre det? Mener Arbeiderpartiet det? Fremskrittspartiet pleier jo ellers å være veldig glad i å påpeke at ting ikke er hellige, selv de tingene som er mest viktig for folk. Så langt har ikke jeg sett noen som er villig til å komme opp på denne talerstolen og gjøre det, og jeg frykter at vi ikke kommer til å se det i dag heller. Men i et opplyst samfunn, i år 2013, bør det kunne forventes at bevisbyrden ligger på dem som mener at dette metafysisk funderte, jålete, forfengelige, utdaterte, symbolske, praktisk problematiske og konservative styresettet er den rette måten å organisere et av de beste og mest demokratiske land i verden på. Sjarm, nostalgi, vitser om dårlige presidentemner og lett avfeiing ved å si at det fungerer jo greit i dag, bør ikke holde lenger. Jeg hadde gledet meg til debatt, og jeg hadde håpet at Stortinget i det minste kunne utrede hvordan det ville vært, hvordan vi kunne tatt steget og blitt et av de landene som utgjør det store flertall i verden som ikke har arvelige overhoder, men den debatten vil vi ikke få fordi ingen er villig til å komme opp på denne talerstolen og forsvare kongens hellighet og ulastelighet.


Stortinget vedtok under behandling av St.meld. nr. 23 for 2000-2001 en betydelig reduksjon av antall førsteinstansdomstoler. Dette er en reform som er riktig når en ser på effektivisering innenfor domstolsforvaltningen som helhet. Selv om en reform i utgangspunktet er et positivt bidrag til effektivisering, skal en ikke se bort fra at enkeltheter ikke alltid er 100 pst. optimale. En slik ikke-optimal situasjon er det som vil kunne oppstå ved nedleggelse av Nordfjord tingrett. Det er ingen ting som tyder på at en vil oppnå en mer rasjonell inndeling og drift ved å legge ned denne tingretten, selv ikke dersom sorenskriveren velger å flytte med. Når Nordfjord havn nå er blitt godkjent som EØS-havn, vil dette kunne få betydning for behovet for domstolen. I rapport 4/2000 fra Vestlandsforskning skrives det: «Politietaten har allereie teke dette til følge ved å tilføre Måløy ei ekstra stilling, og meir oppgåver vil forplante seg til rettssystemet. Dette gjeld både sivile saker og straffesaker, samt at det vil bli større pågang for notarius publicus tjenester.» Når dette legges sammen med de klare fordeler området som sådant vil ha for å opprettholde tingretten, fremstår det for Fremskrittspartiet som mot sin hensikt å legge den ned. Det å ha den kompetansen og serviceenheten innen rekkevidde, gir store ringvirkninger og fordeler langt utover det at domstolen har lokalkunnskap. Næringslivet får tilgang til en bedre tvisteløsning. Dette er svært viktig dersom en ønsker å bidra til et næringsliv i utvikling. Det å ha tingretten innen rekkevidde er også næringsmessig nøytralt, og klart fordelaktig for hele regionen. Når det gjelder nærheten til domstolen, ser en at geografien i Sogn og Fjordane tilsier en mindre grad av sentralisering enn det som er foreslått. Avstandene for alle involverte parter vil øke kraftig. Selv om dette er en liten tingrett, har det ikke kommet påstander om at kvaliteten på tingretten ikke har vært tilfredsstillende. Når tilgjengelighet, områdets utvikling og avstander tilsier at Nordfjord tingrett bør bestå som eget domssogn, vil ikke Fremskrittspartiet legge avgjørende vekt på et prinsipp om at en i en stor omorganisering ikke kan se på enkeltområder. Som representanten Marthinsen viste til, var det full sprekk i Strukturutvalget når det gjaldt fremtiden til Nordfjord. Altså: Strukturutvalget så heller ikke en åpenbar fordel ved denne nedleggelsen. På denne bakgrunn tar jeg opp Fremskrittspartiets forslag.


Jeg registrerer det, og takker statsråden nok en gang for svaret. Men jeg vil iallfall få minne om hva statsråden uttalte i denne sal for en uke siden, i siste spørretime, om en noenlunde lignende sak: «Jeg ønsker en mer liberal løyvepolitikk. Selv om dette vil kunne konkurrere med jernbanen, er det viktigst for meg samlet sett å få etablert et bedre kollektivtilbud.» Denne uttalelsen fra statsråden forrige onsdag burde love godt. Jeg tror slett ikke at utvidet ekspressbussløyve, som jeg her tar opp, vil bety noe særlig for togtilbudet, men jeg tror heller det vil være en konkurrent til privatbil på den kanten av landet. Et utvidet ekspressbusstilbud Kristiansand–Arendal–Oslo vil ha både forbrukermessige, konkurransemessige, distriktsmessige og også miljømessige positive sider dersom privatbilbruken går noe ned som følge av økt ekspressbusstilbud. Så nok en gang: Jeg håper derfor at statsråden vil sørge for en velvillig behandling, så raskt som mulig, av ankesøknaden til Risdal Touring om å få opprette dette ekspresstilbudet Kristiansand–Arendal–Oslo.


Da vi laget denne innstillinga, var jeg litt usikker på om jeg skulle ta med og nevne de prosjektene jeg mente burde starte opp i 2001. Jeg lot være å gjøre det, både når det gjaldt Senja, når det gjaldt Korgfjell og en del andre prosjekt som kanskje burde ha vært startet opp før 2001 – men så er det det å skaffe penger til det. Jeg tror det er viktig at representanten fra Arbeiderpartiet jobber litt tøffere internt i eget parti, slik at det i det hele tatt blir noen penger til veger i den landsdelen som han og jeg kommer fra. Med de lovnadene som ligger der for det sentrale Østlandet, tror jeg vi kan få slite med å få gjennomført lovnaden som gjelder Senja, men jeg kommer ikke til å motsette meg det. Jeg syns det er et godt prosjekt. Det kommer til å bli prioritert hos meg, så sant det står på prioritert plass ifra Troms, og det gjør det jo. Når vi greier å skaffe penger til Troms, som til Finnmark og Nordland, skal vi nok få i gang både den vegen og flere til. Det er litt av en jobb å gjøre, men den jobben tror jeg ikke er vanskeligst når det gjelder meg. Jeg tror den er vanskeligere i egen stortingsgruppe. Så da ønsker jeg ham lykke til med å skaffe penger til Nord-Norge hos Arbeiderpartiet. Det begynte å gå nedover under Opseth, og det har bare gått nedover under stadig nye statsråder fra Arbeiderpartiet og sentrumspartiene. Den trenden skal vi greie å snu i lag, ikke sant?


Jeg må korrigere representanten Lønning, for han sier at alle som er over 60 år har vokst opp i en helt annen tid, som gjør dem mer egnet til å forstå betydningen av rettigheter og plikter. Jeg vil bare si at læringskurven er ganske bratt: Blant dem som er 18–21 år, er det 55 pst. som stemmer ved stortingsvalg, blant dem som er 22–25 år, er det 63 pst., blant dem som er 26–29 år, er det 68 pst., og blant dem som er 30–39 år, er vi oppe i 76 pst. Man behøver altså ikke være 60 år for å være en del av denne kurven. Dette er en jevn kurve, noe som gjør at jeg tror at jeg har mer rett enn representanten Lønning når det gjelder det spørsmålet. Jeg kan godt være med på å diskutere hvor langt ned vi skal flytte stemmerettsalderen. Jeg tror vi kan være enige om at 12-åringer ikke har en modenhet som gjør dem egnet til å stemme og å sette seg inn i norsk politikk, men jeg mener at 16-åringer har det. Jeg synes at Inge Lønning skylder 16-åringene å fortelle dem hvorfor han mener de ikke er modne nok til å stemme.


Jeg vil gjerne følge opp foregående taler, Gundersen, når det gjelder SV og deres definisjon av stordrift, som jeg aldri fikk noe svar på under replikkvekslingen. Det er slik at vi har såkalt små, mellomstore og store bruk i Norge, men hva er så disse små, mellomstore og store brukene? Er det noe vi definerer etter areal? Er det noe vi definerer etter antall dyr? Eller er det noe vi definerer etter inntekt av bruket? Det er litt interessant, for det er en del såkalt små bruk på rundt 40–50 mål som driver med bl.a. nisjeproduksjon – er besøksgårder, har gårdsturisme, grønn omsorg osv. – og har fra en brukbar til en god inntekt av dette fordi det er en næring attåt det å drive produksjon. De produserer mat og kjøtt, og så driver de med noe attåt, og dette attåt gjør at de kan konsentrere seg om gårdsdriften. Å si at et bruk som har en meget god inntekt av dette, er et lite bruk, er jeg faktisk ikke enig i. Det er noen som da har klart å utnytte de ressursene som gården har, og det skal de ha all ære av, men å kalle det et lite bruk er jeg ikke enig i. Mange av disse brukene har veldig lite dyrket mark, men de har en del utmarksressurser. Dette utnytter de på en fenomenal måte og tjener penger på det. Se på bonden i Gudbrandsdalen som driver kuene sine, ammedyra, innover på fjellet med hest. Folk betaler for å være med og drive innover. Det er å utnytte ressursene sine på en meget god måte. Og ikke si at dette er noen små bruk, det er jeg absolutt uenig i. Disse gjør en fenomenal jobb, og de satser på landbruket, selv om de har «små» bruk. Og så en liten ting til: Dette med melkeregioner har vært nevnt. Nå er jo det ute av avtalen, men SV sa litt om det i replikkvekslingen. Det er ikke sånn at det, selv om vi slår sammen noen regioner, nødvendigvis vil bli større sammenhengende områder til å dyrke jorda. Hvis vi hadde hatt den bekymringen at dette ville samlet seg på flatbygdene, ville det skjedd i dag også, med den strukturen vi har i dag. La meg nevne Oppland og Hedmark: Produksjonen av melk foregår ikke i Solør-området eller i Hadelands-området, der en har store, sammenhengende områder med dyrket jord. Det foregår i Østerdalen, i Gausdal og i Gudbrandsdalen, for det er der en har fagmiljøene, og det er der en har muligheten til å gjøre det. Så det vil ikke bli noen endring, selv om vi får litt større regioner. Endringen vil bli at en får mer omsetning av kvoter, og det er en fordel.


Ledigheten er økende, sa Brørby. Men det kunne faktisk blitt verre, for i sitt opprinnelige forslag til statsbudsjett for 2001 overgikk jo Arbeiderpartiet nesten seg selv i å skulle være verdensmester i å øke skatter og avgifter både for private og for bedrifter. Imidlertid kom sentrumspartiene og tok et slags grep. De tok kommandoen i budsjettbehandlingen og fikk sendt noen av Arbeiderpartiets mest tyngende avgiftsøkninger på arbeidsplasser over til pensjonister og lønnsmottakere, noe som altså begge leire i dag synes å leve godt med. Nå ble det ikke noe av denne konjunkturavgiften på 1,5 pst. fra Arbeiderpartiet, men man ble altså likevel enige om en konjunkturavgift på 10 pst. på private næringsbygg for neste år. Resultatet blir jo nærmest en bråstopp i oppføring av næringsbygg. Og noe av tanken bak dette var visstnok at snekkere nå skal bygge bolighus fremfor å drive med oppføring av næringsbygg. Men så enkelt er det garantert ikke. For det er mangel på tomter, det er mangel på reguleringsplaner for boligbygging, og behandlingstiden for å gjøre dette er kanskje et år. Imens står altså snekkere som bygger næringsbygg, ledige. Det tar tid å få dette på plass. Men konjunkturavgiften vil garantert sette en bråstopp for nybygging av næringsbygg. Den vil også forårsake permitteringer og rekrutteringssvikt innen byggenæringen, og det kan ikke kompenseres ved boligbygging. Det man oppnår med konjunkturavgiften, er å svekke hele byggenæringen og øke presset dramatisk i 2002, når både konjunkturavgiften og investeringsavgiften bortfaller samtidig. Har man i Arbeiderpartiet i det hele tatt skjønt noe som helst av denne konjunkturavgiften, som altså vil føre til permitteringer i byggebransjen i 2001 og fullstendig kaos i 2002? Det er ikke bare svært uheldig for byggenæringen, men det rammer også næringsutviklingen totalt sett, og mest distriktene. Det er særdeles dårlig distriktspolitikk. Hva slags tanker har Arbeiderpartiet om denne ødeleggende konjunkturavgiften?


Jeg vil også ønske statsråden lykke til med utnevnelsen og med jobben. Som medlem av arbeids- og sosialkomiteen ser jeg fram til samarbeidet og også til å treffes framover. Senest i juni sa daværende stortingsrepresentant Robert Eriksson at «pensjonsreformen er tidenes velferdsran». I regjeringserklæringen går Fremskrittspartiet inn for at uføretrygdede ikke lenger skal få hjelp til å veie opp for at de ikke kan jobbe ekstra for å få like god pensjon som andre. Det skjer fordi skjermingen mot den såkalte levealdersjusteringen kuttes, og regjeringen varsler også kutt for uføre. Hvor mye vil fattigdommen øke som følge av Fremskrittspartiets – med egne ord – «velferdsran»?


Jeg synes egentlig dette er litt forstemmende, av samme grunn som det Åslaug Haga avsluttet med. Det er faktisk slik at det er igangsatt en krig mot et land, med en begrunnelse og mot et klart FN-mandat, med en argumentasjon som de som framførte den, visste var feil, og visste var manipulert. De gjorde dette med åpne øyne for å legitimere en krig, og krig er siste utvei. Det er heller ikke slik at noen kan oppsummere at krigen mot Irak så langt har vært super-vellykket. Det er faktisk slik at situasjonen er ganske uavklart. Det er mange problemstillinger på bakgrunn av dette som vi kommer til å leve med i mange år framover. Det henger ikke sammen med om Saddam Hussein var en despot eller ikke. Han var en despot, og han var bygd opp av Vesten. Han hadde gasset kurdere, og han hadde begått meget grove brudd på menneskerettighetene mens han var sponset av Vesten. Det er den triste bakgrunnen. Det som er situasjonen, og som jeg synes er pussig, er at det virker som om utenriksministerens indignasjon er mye større overfor SV og det faktum at vi tar opp denne debatten og prøver å reise de spørsmålene som her kommer, enn overfor det faktum at det ble lagt fram som beviser, som begrunnelse for en krig som ikke hadde folkerettslig mandat tilstrekkelig til at Norge – Regjeringen – kunne støtte den, påstander som var direkte feil. Hvorfor er ikke utenriksministeren indignert over at det ble påstått at Irak hadde anriket uran på et tidspunkt hvor USA og CIA visste at det var feil? Hvorfor er ikke utenriksministeren indignert over at Tony Blair legger fram beviser for at Irak kan gå til krig på 45 minutters varsel, når man vet at det er feil, og at det er manipulert med gamle oppgaver? Det overrasker meg, fordi det bringer vi med oss inn i framtida. Det er jo denne holdningen som vi må sørge for at vi tar et oppgjør med i forhold til framtidige konflikter. Nå tror jeg for så vidt at selv om man ikke lykkes med å få de store innrømmelsene fra Høyre og utenriksministeren i denne debatten om at det ikke går an å stole på informasjon fra USA og Storbritannia framover, vil jo saken uansett nettopp bety det. Det vil være slik at Norge i forhold til framtidige konflikter må ta all informasjon med en klype salt og gjøre de avveiningene som vi trenger. I tillegg må vi skaffe oss mer alternativ informasjon. Det er jo det store tankekorset når det gjelder hvordan skal vi kunne orientere oss i en vanskelig verden framover, at våre nærmeste allierte ikke kan være en rettesnor for den informasjonen vi kan stole på.


Eg er fascinert av at både Kristeleg Folkeparti og Venstre verkar så glade i dag for at det blir meir fleksibilitet og det som ein kallar «sjølvbestemmelse», i arbeidslivet. Eg liker ordet «medbestemmelse» mykje betre. Rotevatn seier at ingen skal arbeida meir, og at forslaga styrkjer rollene som lokale tillitsvalde skal ha. Er no Venstre trygge på at den enkelte arbeidsplassen i distrikta, i reiselivet og elles, er sterk nok og godt nok organisert til at fleksibiliteten for den enkelte arbeidstakaren blir styrkt, og ikkje berre fleksibiliteten for den enkelte arbeidsgjevaren?


Vi er fornøyd med at Stortinget nå kommer til å vedta å bevilge disse pengene til dykkerne – det strakstiltaket som går på at man kan utbetale inntil 200 000 kr til hver enkelt pionerdykker. Det synes vi er veldig bra. Jeg vil ikke akkurat slutte meg til det Peter Skovholt Gitmark fra Høyre nettopp sa i forhold til behandlingen av helheten i saken. Nå skal vi få en skikkelig og grundig gjennomgang i forbindelse med behandlingen av meldingen. Jeg kan vise til at Stortinget på mandag skal ha høringer, der mye kompetent fagpersonell skal inn og snakke – i tillegg til alle berørte parter. For oss er det veldig viktig å få en grundig og nøye gjennomgang av hele saken, men vi synes jo at det fra Regjeringens side er lagt opp til et litt spesielt løp når de ikke har mannet seg opp til å komme med en klar innstilling til Stortinget i forhold til helheten i kompensasjonsordningen. Men det stiller ekstra krav til oss som stortingsrepresentanter, og vi er nødt til å få hørt alle, være i dialog med både regjeringspartiene og alle de andre berørte parter, slik at vi kan få en lykkelig utgang på denne saken.


Til saken om når vi skal få dette til Stortinget igjen: Jeg ønsker å gjøre statsråden oppmerksom på at på side 3 i innstillingen ber faktisk en enstemmig komite om at man kommer tilbake til Stortinget med en egen sak om dette. Det tror jeg jeg vil understreke at komiteen har sagt. Det er fordi vi mener at dette er et så stort tema at vi bør ha fokus på det i en egen sak og ikke i en budsjettproposisjon. Grunnen til at vi nå må gjøre disse strafferundene, er at det viste seg at vi forrige gang, sjøl om vi da hadde det som en egen sak, ikke helt greide å overskue hva som ville bli konsekvensene. Så til det som statsråden sier om at vi nok er enige om hovedtrekkene. Ja, hvis det dreier seg om at ytelsene skal være pensjonsgivende – det tror jeg det er veldig bred enighet om – og at man skal øke minsteinntektene. Og jeg håper at man nå er enige om at det kan være lurt å ha et økonomisk incitament for å være i kontakt med arbeidslivet, og også at det skal være fokus på mål, selvfølgelig. Men jeg tror det er for tidlig å konkludere på om man er enige om hvilke elementer det ellers er som det er nødvendig å ha på plass i en slik ordning før man mener at den er hensiktsmessig. Så til slutt har jeg behov for å spørre statsråden litt om det som har skjedd i forkant her. Det er jo en realitet at saken ble behandlet i Stortinget våren 2000. I tillegg til det har man altså hatt masse omlegginger på datasystemet, og man har hatt en nedbemanning i Aetat. Så ber statsråden nå om at Aetat må få ro. Betyr det at statsråden sjøl ikke planlegger noen endringer i Aetat det nærmeste året, eller hva mener statsråden egentlig med det utsagnet?


Jeg takker igjen helseministeren for svaret. Jeg er enig i denne evalueringen som skal gjøres, men det er ikke likegyldig hvem som skal foreta den. Vi har også motkrefter mot denne form for behandling av rusmiddelmisbrukere, så jeg vil nøye følge med på hvem som oppnevnes til å gjøre denne evalueringen. En rapport fra Trondheim nylig påviste at syv unge mennesker døde av overdose mens de ventet på metadonbehandling. Det ble i samme rapport opplyst at ventetiden for metadon i Trondheim pr. dags dato er på over to år. Kan helseministeren akseptere denne diskrimineringen i norsk helsevesen av de narkomane og dermed opprettholde det relativt høye tallet på overdosedødsfall vi i øyeblikket har i landet?


Jeg tror det ville vært en fordel om man i de mange samtalene vi har med studentene om dette, klarte å komme fram til gode løsninger på hvordan man kan sikre seg mot økonomisk mislighold, når konstruksjonen er som den er i dag. Dette er et forsøk på å finne en løsning som ikke bryter med grunnprinsippet om studentenes fundamentale rett i det styret, og at det er bygget på studentene som viktige brukerrepresentanter. Men samtidig er altså lovgivningen her såpass gammelmodig – for å si det sånn – at den ikke er sikret for å møte den type utfordringer som vi har sett, og som vi har store problemer med dersom det verste skulle skje, at man kommer i en økonomisk misere. Det er det vi er opptatt av. Vi er opptatt av å sikre studentene, ikke bare som brukere, men også som mottakere av velferdens og samskipnadens tjenester. Det er det vi er opptatt av, og vi tar gjerne imot gode forslag til hvordan vi skal sikre dette. For øvrig kan jeg forsikre om at vi har en god dialog. Selv om det er uenighet og diskusjon, har vi en god dialog med studentorganisasjonene om disse spørsmålene.


Svaret på det er veldig klart. Jo lengre tid som går, jo vanskeligere blir det å nå klimamålet i 2020. Samtidig ber jeg om forståelse for hvorfor klimameldingen er utsatt. Vi har gitt én begrunnelse, og den er den sanne. Det er veldig, veldig vanskelig å få holdt den fortgangen man skulle ha i dette, gitt den situasjonen som har vært i regjeringsapparatet etter 22. juli. Sju departementer har måttet være på konstant flyttefot. Min kone har flyttet tre eller fire ganger. Hun er ikke av de sentrale i dette, men det illustrerer problemet. Å da samtidig ha det fornødne fokus på den interdepartementale høringen som en så svær melding som dette er, tror jeg alle forstår ikke har vært mulig. Men vi skal gjøre vårt ytterste for å få den fram, og jeg deler Astrups bekymring: Jo lengre tid som går, jo vanskeligere blir det å nå målet.


Jeg opplevde det ikke som krystallklart alt det ministeren sa, men hvis vi er enige om at statsråden har tenkt å forholde seg til det flertallet i komiteen sier i merknaden, tror jeg vi kan si at da er vi happy med praksisen videre framover. Men la meg legge til et moment. Det er at en enstemmig komité understreker at «det er viktig at regjeringen arbeider for at Norge gjennom implementering av mat- og fôrordningen sikres en tilpasning til norsk lovverk som gjør at GMO-er skal vurderes ut fra kriteriene bærekraftig utvikling, samfunnsnytte og etikk – slik de er nedfelt i norsk genteknologilov, før Norge bestemmer om GMO-en skal tillates eller om det skal legges ned forbud mot dette». Jeg er klar over at det ikke er klima- og miljøministeren som er ansvarlig for forhandlingene med EU om implementeringen av mat- og fôrforordningen, men siden dette er et spørsmål som er avgjørende for genteknologiloven, som klima- og miljøministeren har ansvar for, vil jeg likevel spørre Tine Sundtoft: Hva er status i forhandlingene nå, og hvordan jobber norske myndigheter for å sikre at Norge fremdeles har mulighet til å føre en selvstendig og restriktiv politikk på GMO-området?


Det er riktig at det har vore ein omfattande prosess både i EU og i Noreg om korleis ein skulle utforme kvotesystemet, korleis ein skulle setje såkalla benchmarking, altså grunnlaget for å berekne kvotar og kva bedriftene skulle ta med seg. Eg trur ein må kunne seie at nesten uansett korleis ein måtte ha gjort det, er det utruleg vanskeleg å finne eit system som er heilt rettferdig og rimeleg for alle. I alle fall er det vanskeleg å finne eit system der alle kjem godt ut. Derfor er eg òg merksam på at bedrifter kjem ulikt ut av den metoden som er vald. Det første å seie er at det at ein får vederlagsfrie kvotar, er eit bidrag inn i det. Det andre som det er verdt å vere merksam på, er at i den proposisjonen – ein av dei som nettopp vart overleverte her – skriv regjeringa at vi vil ta i bruk den såkalla karbonpriskompensasjonsmekanismen, som ein no arbeider med i EU, og at vi vil kome tilbake til ei innramming, for å ta den indirekte kostnaden som er. Eg vil likevel vektleggje at industrien har vore veldig positiv til EUs kvotesystem, trass i dei utfordringane.


Det er Stortinget som har besluttet at fagskolene skal overføres til fylkeskommunene, og jeg har selvfølgelig stor tillit til at fylkeskommunene tar det ansvaret på alvor. De har jo allerede i dag ansvar for voksenopplæringen, og de er også en viktig regional utviklingsaktør, med derpå følgende god kontakt med næringslivet og samfunnslivet. Og det er nettopp der fagskoletilbudet er så viktig, at man i dialogen mellom fylkeskommunen og samfunnet, som den er en del av, kan finne fram til de beste tilbudene når det gjelder fagskoleutdanning. Vi har selvfølgelig et system når det gjelder både fylkeskommuner og kommuner, med rammetilskudd som gjør at de selv disponerer innenfor det tilskuddet, men vi har iallfall fra statens side ved overføringen sørget for å sette inn i rammetilskuddet de beløpene som vi allerede brukte på fagskolene. Jeg vil selvfølgelig følge opp dette nøye og er opptatt av å ha god kontakt med fylkeskommunene i disse spørsmålene, slik at vi sammen, både stat og fylkeskommune, kan sikre et godt fagskoletilbud framover i alle fylker.


La meg først si til interpellanten at han selvsagt har helt rett, til tross for at rovdyrpolitikken det siste tiåret totalt sett må kunne sies å være svært vellykket for Norge – vi har hatt et redusert tapstall for sau samtidig som vi har hatt en vesentlig økt rovdyrbestand, nøyaktig hva Stortinget har ønsket med den dobbelte politikken, at vi skal ha beitenæring, og vi skal ha rovdyr, så det må kunne sies at totalt sett har Norge lyktes – betyr det selvsagt ikke at det ikke er mange lokale konflikter, og at det er mange mennesker som føler seg utsatt. Det kan være hjerteskjærende å se store tap i sin egen saueflokk eller reinflokk som følge av rovdyr. Folk kan føle seg truet av rovdyr. Så det betyr ikke at det ikke er mange konflikter knyttet til det. Et av de viktigste virkemidlene i så måte er soneinndelingen, hvor noen områder skal være prioritert for rovdyr og andre skal være prioritert for sauehold og andre utmarksnæringer. Vi vil gjøre hva vi kan for at den soneinndelingen skal fungere bedre. Vi mener det er gode tegn på at den fungerer, men den bør absolutt fungere bedre. Jeg er ikke spesielt kjent med situasjonen i Sogn og Fjordane som ble tatt opp. Jeg vil bare innby til en dialog om det, både med Lødemel og selvfølgelig også med den rovviltnemnda som dekker Sogn og Fjordane. Vi ønsker mest mulig dialog om alle disse spørsmålene. Det samme gjelder for jerv. Som jeg sa innledningsvis, har det vist seg å være mye vanskeligere å få lisensjakt til å fungere når det gjelder jerv, og derfor har vi hatt ekstraordinære uttak. Det er også et tema som vi vil innby til dialog om. Vi vil i dag sende ut et brev til alle våre forlikspartnere for å innby til en dialog om alle disse spørsmålene og hvordan vi kan bli bedre. Til slutt, om gaupe, siden det har vært det mest omstridte: La meg si at i region 2, som er Vestfold, Aust-Agder, Buskerud og Telemark, la rovviltnemnda opp til en jakt på 32 dyr, og Miljøverndepartementet har vedtatt 15. Grunnen til det er at riktignok har gaupebestanden i dette området ligget over bestandsmålet, men som representanten Ropstad veldig godt fikk fram i spontanspørretimen forrige onsdag, har den nå gått ned, og prognosemodellen viser at vi vil ha 11,5 ynglinger i dette området før jakt, mot et regionalt bestandsmål på 12. I Midt-Norge er det mye av den samme situasjonen. Også der er det etter vår oppfatning sånn at man nå vil ligge under bestandsmålet hvis man legger seg på det jaktnivået som rovviltnemnda har lagt opp til. Aller klarest er dette i Nordland, som jeg tidligere viste til, hvor man er nede mot det halve av Stortingets bestandsmål hvis man skulle legge det til grunn som foreslås av rovviltnemnda. Så vi har gjort dette i beste hensikt for å oppnå de målene Stortinget har satt.


Det er ganske interessant å legge merke til at det som man får til på Wall Street, skal vi ikke få til i Norge. Det er ganske interessant å legge merke til at mange av dem som forvalter statens penger, er de som er mest aktive med hensyn til å si at dette ikke er mulig, mens mange private som forvalter fonds, sier at dette er fullt mulig. Hvorfor gjør de det? Jo, de gjør det selvfølgelig fordi de ser at det over tid er en stor belastning å være inne i den type selskap, som selvfølgelig ikke gir god fortjeneste, og som er etisk problematisk. Det stortingsflertallet nå gjør, er å etablere en uttrekksmekanisme på bakgrunn av at vi har dokumentert at våre penger er investert i et firma i Singapore som produserer landminer. Hvis det virkelig er slik at en våken journalist, politiker eller et eller annet dokumenterer uttrykkelig at denne bedriften har vi investert penger i, og de produserer dette, kan vi i verste fall trekke oss ut, men isteden kunne vi ha ligget i forkant, vært preventive og sørget for at vi aldri ville vært i nærheten av denne typen bedrifter. Det er det etiske retningslinjer dreier seg om. Det er det KLP, Storebrand og pensjonsfondene i USA holder på med, fordi det både er forretning og etikk samtidig, og dette er klokt. Det vi gjør når det gjelder oljefondet, er at vi sprer pengene utover en rekke selskap. Vi har ikke peiling på hvor disse pengene investeres. Vi har klart å dokumentere hvor en del av pengestrømmen går. Nå senest er det dokumentert at det er investert i Unocal og TotalFinaElf i Burma. Disse selskap har systematisk brutt menneskeret-tighetene i Burma i mange, mange år. Vi har dokumentert det samme når det gjelder Singapore Technologies Engineering, som produserer landminer, som er forbudt etter landminekonvensjonen. Men vi har ikke noen garanti for at det ikke finnes andre produsenter av landminer, eller at det er investert i andre firmaer andre steder i verden og som systematisk bruker tvangsarbeid, systematisk bruker barnearbeid, systematisk bryter ILO-konvensjonen, som de to burmeserne som var i Norge denne uken, har dokumentert for de parlamentariske lederne på Stortinget. Det er dette som er det etiske dilemma. Det betyr at vi systematisk investerer penger i mange selskap som har rein samvittighet, mens mange av dem vet vi ikke har det.