Jeg har i mange år vært bekymret over utvelgelsen av meddommere. Det heter så fint at man skal dømmes av sine likeverdige. Det skjer jo ikke når man dømmes av politikere som ikke er representative for befolkningens holdninger til straffeutmåling. Det er som vi vet bare Fremskrittspartiet som virkelig ønsker strenge straffeutmålinger. En meningsmåling før jul viste at 54 pst. av befolkningen var mest enig med Fremskrittspartiets kriminalpolitikk. Ca. 1 pst. var mest enig med Tor Nymo og Senterpartiet, og jeg tror oppslutningen om Venstre i denne målingen knapt var målbar. Når så meddommerne plukkes ut av et utvalg satt sammen politisk, betyr det at bare 10 pst. av meddommerne representerer Fremskrittspartiets holdninger, som er representative for 54 pst. av befolkningen. Det faktiske forholdet med denne utvelgelsen er altså at de aller fleste kriminelle i Norge dømmes av meddommere som har politisk liberale holdninger til straffeutmåling, og ikke av meddommere som har representative holdninger for den norske befolkningen, og som er tilstrekkelig selvstendige og uavhengige. Derfor er jeg veldig begeistret for at representanten Harald Hove fra Venstre nå reiser denne problemstillingen og ønsker å få en endring, slik at meddommerne blir mer representative for befolkningen. Én løsning kan selvfølgelig være at utvalget er hele befolkningen – alle myndige norske statsborgere. Det vil være det mest representative utvalget. Da kan man trekke ut flere enn man har behov for i hver enkelt rettssak, og skyte ut personer som måtte være de minst skikkede i hvert enkelt tilfelle. Men det er bare én mulig tanke. Den eneste fornuftige løsningen her er å la det domstolsutvalget som nå er i arbeid, vurdere hele problemstillingen. Det var det svaret jeg hadde ventet fra statsråden. Jeg vil derfor spørre om statsråden vil be domstolsutvalget vurdere de spørsmålene som tas opp i denne interpellasjonen. For øvrig vil jeg nå bebude at Fremskrittspartiet er innstilt på å stemme for forslaget fra representanten Rasmussen.


Da vil jeg gjerne følge opp med et spørsmål til samferdselsministeren. En viktig del av de problemstillingene vi diskuterer her, er knyttet til faren ved lagring av store mengder data om hvem vi har kontakt med og hvor vi befinner oss når vi har kontakt med andre mennesker. Det er jo en lagring som Stortingets flertall har sluttet seg til i egen regi gjennom EUs datalagringsdirektiv. Fremskrittspartiet og SV har delt syn på det. Representanten Ketil Solvik-Olsen, før han ble statsråd, hadde et prisverdig engasjement. På begge sider av den politiske skalaen ble det lovet omkamp om datalagringsdirektivet før valget. Det var Fremskrittspartiet som fikk sjansen. Jeg legger merke til at regjeringen avventer den domstolsbehandlingen som skal være i EU om direktivet, men ble litt bekymret da statsråden svarte representanten Nybø tidligere i spørretimen. Mitt spørsmål er: Er det mer enn en utsettelse – vil regjeringen gjøre en reell ny vurdering av datalagringsdirektivet når det er ferdigbehandlet i EU-domstolen?


Helt kort: Fra SVs side vil vi presisere spesielt to ting som det er viktig å komme tilbake til når man får framlagt dette for Stortinget på nytt. Det ene er utnyttelse av eksisterende nett, som vi vet det fins mye av, og som fins parallelt. Det andre er at man faktisk er opptatt av å nå hele landet med bredbånd. Vi vet i dag at det er enkelt å bygge ut der det bor mye folk, meget krevende der det bor lite folk, for det er ikke noe marked, så det er vanskelig å få til kommersiell utbygging der. Vi fra SV forventer at når man kommer tilbake med en sak, har man en fullstendig sak som dekker hele landet fra Nordkapp til Lindesnes.


Jeg takker statsråden for svaret, som jeg oppfatter var veldig positivt. Det er nå snart fem år siden vi gjorde vedtak i denne salen, 16. mai i 2002, samtidig som vi hadde en annen stor helikopterdebatt. Det er klart at her har Stortinget bevilget store midler for å få en optimal politihelikoptertjeneste, noe vi ikke har fått. Når Gardermoen har hatt problemer på grunn av værforhold der oppe, og man bare har kunnet utnytte ca. 50 pst. av kapasiteten i desember og januar, har det vært ille, og det har heller ikke vært i tråd med det Stortinget bad om i 2002. Så sånn sett er svaret positivt. Jeg er også glad for at man her har en tett dialog med Oslo kommune og bydelene der, og at man nærmer seg en løsning på dette. Jeg håper også at statsråden da kan uttrykke positivitet, for jeg går ut fra at det er en dialog mellom departementet og Politidirektoratet – i den grad det er nødvendig for å få dette på plass, slik at vi får gjort den nødvendige jobben og får helikopteret opp å gå, i tråd med de intensjonene og de forventningene Stortinget faktisk hadde.


Da lurer jeg på: Når det er slik at både Bedriftsforbundet, Norsk Industri og flere på arbeidsgiversiden, i tillegg til arbeidstakersiden, framhever nettopp muligheten for å kunne drive med kompetanseheving under permittering som en av de fremste mulighetene for å klare seg framover, vil ikke da statsråden se at det vil kunne avhjelpe på kort sikt, absolutt, men også styrke norsk næringsliv på lengre sikt?


Det er helt riktig. Det er en god lærer som er det avgjørende – en god, motivert lærer som har interesse og respekt for eleven, som har mange virkemidler til bruk, som kan ulike læringsstrategier, som har faglig god kompetanse, som er en tydelig klasseleder, som klarer å få elvene interessert og motivert og samtidig stiller krav til at de også skal lære. Det er den viktigste suksessfaktoren. Men la meg si: Det er begrenset hvor mange av den typen lærere man får for en banan. Også det som dreier seg om fysisk aktivitet, ernæring – frukt f.eks. i ungdomsskolen, som Venstre synes er så latterlig, sier mange ungdomsskolelærere til meg er det eneste en del ungjenter faktisk spiser i løpet av en dag. Det er faktisk også en liten, viktig drivkraft. Men når det er sagt, er det læreren – lærerens kompetanse, engasjement, muligheter for påfyll – som er det viktigste. Derfor er jeg veldig glad for at vi nå er i gang med ny lærerutdanning fra høsten av, og at vi skal sørge for påfyll i etter- og videreutdanning.


Det er statsrådens avslutning som gjør at jeg føler behov for å ta en replikk, nemlig det at man skal arbeide aktivt internasjonalt for å bringe internasjonale avtaler i overensstemmelse med norske posisjoner knyttet til CO2-avgiften. Det er mulig at finansministeren ikke er den rette statsråd til å kunne svare presist på spørsmålet, men la meg likevel tillate meg å stille spørsmål om hvilke aktive tiltak Regjeringen tenker å iverksette, hvilke andre organisasjoner enn Den internasjonale organisasjon for sivil luftfart man tenker at man skal være aktiv i, og også i hvilken grad det er sannsynlig at man i overskuelig framtid klarer å bringe et internasjonalt avgiftsregime for transport på plass. Dette skulle altså vært en del av Kyoto-protokollen og Kyoto-avtalen, men den er ikke en del av det. Det er senere fulgt opp i Buenos Aires, der det heller ikke ble tatt den typen initiativ. Er det grunn til å tro at det vil bli tatt nye initiativ? Og i så fall: Vil den norske regjeringen ta selvstendige initiativ til at den typen avgifter kommer på den internasjonale dagsordenen? Den andre biten gjelder det som går på bilaterale avtaler, der statsråden prisverdig sier at man ønsker at de skal bringes i overensstemmelse med norske posisjoner. Men fins det realisme i det? Er det sannsynlig? Har statsråden mottatt signal om at andre nasjoner er villig til å se på den typen skattlegging som vi mener er riktig? Jeg deler jo statsrådens vurdering av CO2-avgiften 100 pst., dessverre gjør åpenbart ikke stortingsflertallet det når det gjelder disse spørsmål. Men er det altså realisme i det? Det er også mitt spørsmål til statsråden, om han kunne gjøre en vurdering av det.


Jeg vil gjerne starte med å trekke opp det som etter min oppfatning er det viktigste i denne saken. Saken handler ikke, som man skulle tro, først og fremst om skattelette eller skattefrie goder, men om folkehelse. De av oss som er opptatt av innbyggernes helsetilstand, vet at det er økende utfordringer knyttet til f.eks. overvekt og inaktivitet. Derfor er det god grunn til å stille spørsmål om det i disse tider, hvor samfunnet står overfor store utfordringer med økende sykefravær, lange helsekøer og tiltagende grad av livsstilssykdommer, er skattlegging av forebygging som er svaret på disse utfordringene. Jeg tror ikke det, men jeg tror tiden er inne til å gi incitamenter til fordel for forebygging – og da først og fremst til fordel for den enkelte, noe som igjen vil resultere i en fordel for velferdssamfunnet Norge. Noen kan sikkert hevde at dette er det enkelte menneskets eget problem. Jeg er totalt uenig i det. Det er samfunnets problem og utfordring når sykefraværet tiltar og produktiviteten svekkes som følge av folks helsetilstand. La meg understreke at dette er et stort og komplekst tema. Det er ingen raske løsninger, eller «quick fix»-løsninger, på disse problemene. Det er imidlertid slik at samfunnet og politikken må legge til rette for økt aktivitet og trening. Det må legges til rette for arbeidsgivers mulighet til å føre en god politikk overfor sine ansatte uten at dette skal straffes med beskatning. Det er, slik jeg ser det, ingen gode argumenter for at treningskort betalt av arbeidsgiver skal skattlegges den enkelte arbeider eller arbeidsgiver. Dette tiltaket er det det offentlige som tjener på, gjennom et lavere sykefravær og bedre effektivitet. Når vi vet av undersøkelser at bare 20 pst. av landets befolkning tilfredsstiller myndighetenes anbefalte mål om minimum 30 minutter moderat aktivitet hver dag, da vet vi også at dette skaper nye – og forsterker gamle – skiller i det norske samfunnet. Spesielt er det relevant for små og mellomstore bedrifter som ikke har eget skattefritt treningssenter i sin bedrift. Vi som er stortingsrepresentanter eller statsråder, kan fritt benytte treningsrommet på Stortinget eller i departementet. Hvorfor skal ikke da alle gis denne retten til gratis trening? Jeg imøteser gode svar fra regjeringspartiene på hvorfor det er greit at vi kan trene gratis, mens ansatte i små og mellomstore bedrifter som blir gitt et treningskort av sin arbeidsgiver, altså må skatte av dette. Som de fleste har lagt merke til, er jeg åpenbart en av dem som med fordel kunne ha brukt de gratis treningsfasilitetene her på huset i større grad. Men de samme mulighetene som jeg da har, synes jeg også andre bør få. Det er mange gode arbeidsgivere i dette landet som ønsker å ta ekstra godt vare på sine ansatte. Heldigvis preges det private næringsliv, ikke minst de små og mellomstore bedriftene, av at de har et ansvar også i et samfunnsøkonomisk perspektiv. Større satsing på å få arbeidsfolk raskere tilbake i jobb, både gjennom helseforsikringer, bruk av ledig kapasitet i helsevesenet og større satsing på rehabilitering, vil også gi store gevinster for bedriftene gjennom lavere sykefravær og bedre helsetilstand for deres ansatte. Hvorfor arbeidsgivere og ansatte skal straffes for at man ser seg nødt til å skaffe helseforsikringer, er for meg uforståelig. Svaret er vel sannsynligvis at mange arbeidsgivere ikke ser seg tjent med at deres ansatte står i endeløse, økende rød-grønne helsekøer for å få hjelp til selv de enkleste operasjoner og behandlinger i det offentlige helsevesenet. Hvorfor dette skal fordelsbeskattes og ilegges arbeidsgiveravgift, er som sagt uforståelig for meg. Jeg registrerer at finansministeren mener at alle økonomiske fordeler fra arbeidsgiver bør skattes som arbeidsinntekt, og at selv samfunnsøkonomisk ønsket aktivitet må vike av skattetekniske hensyn. Jeg synes det er leit at hensynet til skatteteknikk veier tyngre enn god folkehelse. Dersom arbeidsgivere er villige til å betale for sykdomsutgifter til sine ansatte, vil jo dette redusere de offentlige helsekøene, og ventetidene vil bli redusert. Dette er rett og slett en vinn-vinn-situasjon. Det er meningsløst at dette skal skattlegges, all den tid det medfører store besparelser for det offentlige. Dette gjelder både helseforsikringer og treningskort. Det er noen skillelinjer som jeg ikke rekker å gå inn på. Men jeg skal avslutte med å ta opp det forslag som Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti har fremmet i saken, og anser disse som referert.


Jeg tror det er viktig å framheve at Regjeringen legger rovviltforliket fra 2004, som også Høyre var en del av, til grunn for sin rovviltpolitikk, også når det gjelder ulv. Så lenge det ikke er politisk grunnlag for å fravike forliket, vil de forvaltningsprinsippene som vi i dag har lagt opp til, bli videreført. Men jeg kan forsikre om at jeg følger utviklingen veldig nøye og har jevnlig kontakt med rovviltnemndene, som gjør at vi kontinuerlig ser hvordan forliket gjennomføres i praksis, og hvilke konsekvenser det har for ulike deler av landet.


Dokument 8:100 S for 2009–2010 om en strategi for norsk bergindustri er en viktig sak – ikke fordi vi ikke har hatt bergindustri i Norge tidligere og kjenner til den, men fordi vi må få en strategi for hvordan vi skal kunne utnytte denne store ressursen på en bedre måte, samt kartlegge forekomster, muligheter m.m. Dette er en næring som er en typisk distriktsnæring, hvor næringslivet i utgangspunktet er forholdsvis magert på de fleste av stedene. Bergindustrien eksporterte i 2008 for 7,2 mrd. kr. Dette er kanskje ikke så veldig mye, men tallet er dog imponerende når man ser på antall sysselsatte. Men forekomstene og mulighetene er store for at næringen kan vokse mye. Historien til norsk bergindustri er lang og imponerende. Det er nok å nevne Kongsberg, Mo i Rana og ikke minst Røros, som alle er bygd opp rundt denne næringen. Mye av den tradisjonelle norske gruveindustrien er nå borte, men vi har en samfunnsutvikling som stadig krever nye råstoffer, og som tar i bruk mineralressursene på stadig flere nye områder. Derfor er behovet for mineraler økende, og mulighetene for arbeidsplasser og økte inntektsmuligheter er der. Det gjelder ikke bare å være med på denne utviklingen og se mulighetene – vi må samtidig være klar over at markedet forandrer seg raskt. Det så vi i fjor, da det i flere år hadde vært et stort behov for stål, og prisene var høye. Enkelte firmaer tjente gode penger på å reise rundt og kjøpe opp jernskrot, for så å videresende dette til bl.a. Kina. Så, plutselig, var markedet mettet for en stund, og prisene sank. Fremskrittspartiet registrerer at norsk bergindustri også mener det er behov for en strategi for mineralressurser i Norge. I sin rapport viser de til bl.a. Norges geologiske undersøkelse, hvor de anslår verdien av norske mineraler til 1 000 mrd. kr. Bare Bjørnevatn-forekomsten i Finnmark har en anslått verdi på mer enn 100 mrd. kr alene. Man skjønner da at verdiene – og mulighetene – er der. Ellers er det vel ikke alle av oss som tenker på hvilke mineraler vi egentlig snakker om – bl.a. mineralske råstoffer som brukes i forskjellige produkter som pc-er, mobiltelefoner, sminke, maling, batterier, solceller mfl., i tillegg til de vanlige, som bl.a. i sement og betong. Dette kommer da i tillegg til bergindustriens vanlige produkter, altså masse forskjellig. Mineralloven, som kom i 2009, var et steg i riktig retning, men man må også mene noe mer, slik at det ikke bare blir ord. Man må ha en strategi og samarbeid over departementsgrenser. Man snakker om nordområdesatsingen, energiutviklingen i Barentshavet samt muligheter for å finne mineraler der hvor vi før ikke så mulighetene, eller der forekomstene ikke ga positive resultater. Med dagens utvikling også på dette området skulle dette nå være mulig. Derfor må vi få denne strategien opp og fram. Fremskrittspartiet ønsker at denne strategien forankres i Stortinget, og at den må være konkret, med forslag om hvordan næringens ressurser og muligheter kan nyttes. Dette skal ses på både på kort og lang sikt. Grunnen til at Fremskrittspartiet ønsker denne forankringen, er bl.a. den at den mineralloven som ble vedtatt i 2009, hadde det vært jobbet med i over 15 år. Dette kan vi ikke fortsette med, men raskt og med kvalitet komme fram til en strategi som bergindustrien kan leve med, og ikke bare leve med, men også gi den mulighet til å vokse samt å ta vare på de ressursene som finnes. Fremskrittspartiet registrerer av statsrådens brev til næringskomiteen av 29. april 2010 at Nærings- og handelsdepartementet har bergverksnæringen som ett av sine satsingsområder. Det er selvfølgelig bra. Men spørsmålet er om det er nok, og hvor raskt man jobber. Det kan være fristende å vise til det som kan være en skandale på Svalbard, hvor regjeringen har hemmeligholdt en rapport i 15 måneder. Dette er ikke bra, og uansett hva som er riktig og feil, så tjener det ikke saken. Jeg registrerer at saksordføreren er fornøyd med forslaget, men jeg synes det er synd at regjeringspartiene ikke vil være med på å støtte forslaget. Avslutningsvis vil jeg si at Fremskrittspartiet ønsker at næringen skal få gode rammebetingelser, som gir næringen forutsigbarhet, og som kan stimulere til økt verdiskaping og lønnsomme bedrifter. Det er vi alle tjent med, og det vil – i tillegg til det næringsmessige – gi gode distriktsarbeidsplasser og positive ringvirkninger. Jeg legger fram forslaget.


Eg skjønar at vi må vente på kva slags modell som kjem. Eg trur det er heilt feil at to opptak vil føre til mindre fleksibilitet eller ta bort moglegheiter som er der i dag. Det ville tvert imot bety fleire barnehageplassar i botnen, noko som ville gjere at endå fleire kommunar kanskje kunne leggje noko til dei nasjonale rettane. Grunnen til at dei kan det i dag, er at dei har det moglegheitsrommet. Mitt andre spørsmål er ganske enkelt, for eg trur – eg håpar i alle fall – at uavhengig av modell kan vi verte einige om at viss fleire foreldre raskare skal få barnehageplass, krevst det fleire barnehageplassar. Er det ambisjonen til kunnskapsministeren at det i dei neste budsjetta skal verte fleire barnehageplassar i Noreg, ikkje færre?


La meg understreke at jeg ville følt meg vesentlig mer bekvem ved å stå sammen med representantene fra skolegruppen under Verdikommisjonen - som hadde representanter fra Den norske kirke til de ulike tros- og livssynssamfunn - i viktige verdisaker, viktige verdispørsmål, enn jeg ville følt meg om jeg stod sammen med Fremskrittspartiet. Det forslaget som vi har fremmet når det gjelder formålsparagrafen, er et konkret forslag. Vi har sagt at vi skal ta utgangspunkt i det konkrete forslaget som denne gruppen har kommet fram til. Det var enighet, det var enstemmighet i den gruppen som hadde representanter fra Den norske kirke til ulike muslimske trossamfunn - hvis man tar ytterpunktene - buddhister osv. Det er det vi har fremmet forslag om. Å kalle dette et slags angrep på kristendommen, som det ble gjort forsøk på her, synes jeg er en grov overdrivelse. Så mitt spørsmål til Sortevik blir da: Hvorfor ikke følge opp det forslaget som det var bred enighet om i den gruppen som hadde representanter fra Den norske kirke til ulike muslimske trossamfunn?


Daglig legges det ned ca. tre gårdsbruk på grunn av regjeringens politikk, og bøndene – spesielt heltidsbøndene – blir færre og færre. Hvis vi ser ut på plenen i dag, er det ingen fra SV som demonstrerer mot dagens landbrukspolitikk, som vi diskuterer nå. Det vil si at det er en samlet regjering som står bak dette, med unntak av noen fra Senterpartiet, slik jeg forstår det. Men jeg spør representanten Holmelid fra SV: Er han virkelig fornøyd med den utviklingen som skjer innenfor norsk landbruk? Jeg understreker at jeg i dette spørsmålet ikke spør om hva SV mener om Fremskrittspartiets landbrukspolitikk, men om hvorvidt SV er fornøyd med dagens situasjon.


Jeg vil gjerne vise til mindretallsmerknaden. Fordi det tidligere har tydet på at det kan ha vært noen misforståelser, vil jeg gjerne understreke at dette overhodet ikke er ment som noen kritikk av Sivilombudsmannen. Tvert om er det en oppfordring om kanskje å utnytte i enda sterkere grad en del av de virkemidlene som Sivilombudsmannen har etter sitt mandat, og en slags anmodning om kanskje i enda sterkere grad å klargjøre også overfor Stortinget de mangler ved lover som kan vise seg. Jeg har den tro at det gjennom veldig mange gjennomgåelser av saker av og til kan danne seg et slags mønster i synspunkter om en lov som det stadig er saker i forbindelse med, og da vil en klargjøring av lovverket kanskje kunne redusere klagemengden. Fremskrittspartiet ønsker derfor å gi en oppmuntring til Sivilombudsmannen. Samtidig er vi glad for at det nå har kommet noen ekstrasaker i tillegg til de ordinære. Vi skulle ønske oss enda flere. Nytteeffekten ved at Riksrevisjonen nå kommer med mange saker, den såkalte Dokument nr. 3-serien, er noe vi håper Sivilombudsmannen vil vurdere om er en praksis som kan følges også fra hans side i noe sterkere grad. Så vår merknad, som også representanten Kleppe har sluttet seg til, er i realiteten en oppfordring til Sivilombudsmannen om, hvis han finner det mulig, i større grad å utnytte mandatet til fulle, til beste for enkeltmenneskers kamp mot byråkratiet.


Landbrukspolitikken til Fremskrittspartiet – viss den er det mest interessante – finner man i partiprogrammet. Det som har vært vanlig i debatten etter at Fremskrittspartiet kom i regjering, er å diskutere den landbrukspolitikken som Fremskrittspartiet sammen med Høyre står for i forbindelse med at vi sitter i regjering. Den har vært debattert mange ganger, og om jeg fikk noen spørsmål, kunne jeg ønske at de var mer konkrete enn generelle. Men det vi ønsker, er å få en robust næring som står på egne ben, som produserer god og trygg mat. Der har regjeringen gjort en rekke grep bl.a. med å redusere byråkratiet, med å legge forholdene til rette for en økt matproduksjon og få større enheter.


Statsråden svarte ikke på om han mener at egenandel på sterilisering har gjort at færre steriliserer seg, og at aborttallene øker av den grunn. Vil statsråden vurdere å ta vekk denne egenandelen? Så til et spørsmål til. Klinikk for seksuell opplysning driver forebyggende arbeid rettet mot uønskede svangerskap. De lager handlingsplan for forebygging av uønskede svangerskap, men det satses betydelig mer midler på å forebygge abort hos kvinner som allerede er gravide. Hva er grunnen til den store forskjellen i bevilgning over statsbudsjettet til KSO og AAN Navnet er nå endret til Amathea.?


Dette er jo blitt en typisk debatt: Fremskrittspartiet prøver å latterliggjøre dette ved å understreke dette med lotteri og spill. Poenget er å åpne for en økt innvandring for å skape et flerkulturelt samfunn og gi større rom for at flere kan få anledning til å komme til Norge og bosette seg her og også få norsk statsborgerskap. Som alle vet, har ikke SV sugd dette av eget bryst; dette er jo et system som er utprøvd andre steder. Om modellen er god, kan vi selvsagt diskutere, og vi kan ønske å finne bedre modeller, men dette er en modell som er utprøvd, et system som er utprøvd, bl.a., som alle kjenner til, i USA. Så kan man diskutere om dette fungerer godt nok. Men i alle fall har det gjort at man i USA har tatt imot innvandrere fra en del land som man ellers sannsynligvis ikke ville ha tatt imot innvandrere fra, og åpnet for økt innvandring. Og det var det som var poenget med dette forslaget og et viktig moment for oss. Det er grunn til å være bekymret når spesielt Arbeiderpartiet understreker dette med arbeidsinnvandring og behovet for arbeidskraft og setter dette forslaget opp mot det at vi har arbeidsledighet i Norge. Er det noe som er med på å fremelske rasisme, så er det nettopp den type argumentasjon der man trekker frem at vi fortsatt har arbeidsledighet – og vi har ganske stor arbeidsledighet i Norge – og setter det opp imot en økt innvandring og det at vi tar imot asylsøkere i Norge. Dette er altså med på å fremelske den rasismen som vi ikke ønsker skal fremelskes, og som da blir god mat for visse partier her i Stortinget. Og vi beklager at Arbeiderpartiet spesielt trekker frem dette som et viktig signal og i liten grad diskuterer det som egentlig er noe av intensjonen med forslaget, å åpne for økt innvandring for på den måten å stimulere til et flerkulturelt samfunn.


Det går godt i norsk økonomi. Men dessverre opplever ikke Kommune-Norge det. Det er tydelig at satsingen fra Regjeringen og Hagebakken på Kommune-Norge er forbi. Alle forventningene kommunepolitikerne hadde til denne Regjeringen, har forsvunnet helt. Fremskrittspartiet har lagt fram et moderne og framtidsrettet budsjett. Regjeringens forslag til statsbudsjett er dårlig lesning for landets kommunepolitikere. Sterk vekst i bl.a. lønnsutgifter uten tilsvarende inntektsøkning for kommunene gjør at tilbudene til befolkningen rammes kraftig. Fremskrittspartiet ser med bekymring på at Regjeringen og Hagebakken ikke tar denne vanskelige situasjonen alvorlig. Retorikken fra Hagebakken om at kommunene får rekordstore overføringer, harmonerer ikke med virkeligheten ute i den enkelte kommune. Det er ikke samsvar mellom det Regjeringen og Hagebakken sier, og det de gjør. Mer penger til barnehager gir ikke mer penger til lønn til sykepleiere, lærere eller hjelpepleiere. Det er på det rene at norske kommuner ikke får en realvekst i inntektene for 2008, men faktisk en nedgang. Dette dokumenteres av KS. Dette skyldes hovedsaklig økte utgifter til lønn og pensjoner, som ikke påvirkes av kommunene. Det betyr dessverre i mange tilfeller kutt i tilbudet til befolkningen innenfor eldreomsorg, psykiatri og rusomsorg. Dette må den rød-grønne regjeringen ta ansvar for. Det går sågar dit hen at kommunepolitikere blir desperate rundt omkring i Kommune-Norge. De gjør hva som helst, virker det som, for å øke inntektene til kommunene og for å kunne opprettholde et minimumstilbud til innbyggerne. Vi ser f.eks. hva en del arbeiderpartistyrte kommuner har gjort når de har inngått et samarbeid, et nært samarbeid, med Terra. Det positive er at det foreløpig bare er åtte kommuner. De håper de kan øke inntektene til kommunene stort. De venter på den store Lotto-gevinsten. Med Regjeringens budsjett er ikke rentekompensasjonsordningen videreført, med de konsekvenser det har for vedlikehold av skolebygninger og kirkebygg. Det er et stort etterslep på vedlikehold i milliardklassen på kommunale bygninger. Det er også stort etterslep på vedlikehold av kommunale veier. Ingenting av dette har Regjeringen funnet plass til. Her står store verdier og forfaller og råtner på rot. Mange kommuner har, noe jeg beklager på det sterkeste, innført eiendomsskatt – en tilleggsskatt som treffer urettferdig – for å kunne finansiere alle lovnadene til Regjeringen. Arbeiderpartistyrte kommuner sier at det ville vært vanskelig å få budsjettet i havn uten eiendomsskatten, og understreker at eiendomsskatten faktisk reddet bygdas skole, og det med den tilleggsskatten som treffer så urettferdig. Hagebakken hevder at kommunene får en betydelig økning i overføringene fra staten neste år, men i budsjettet anskueliggjøres det at når de øremerkede og lovede midlene fra Regjeringen er fordelt, er det i realiteten lite med ekstra friske midler til kommunene. Befolkningsendringer, med flere eldre og unge i kommunen, utgjør en merkostnad for kommunene på 1,5 milliarder kr. Underdekning av NAV-reformen utgjør også en merkostnad for kommunene. Vedlikeholdsetterslepet, som jeg var inne på, på kommunale bygninger vil koste kommunene oppimot 100 milliarder kr, og det er et etterslep på kommunale og fylkeskommunale veier i størrelsesorden 28 milliarder kr. Fremskrittspartiet har en totalt alternativ økonomisk politikk, som Hagebakken kaller populisme. Er det populisme å hindre krise i kommunene? Er det populisme å hindre at kommunens innbyggere blir skadelidende? Fremskrittspartiet legger opp til en økning av inntektene til kommunene, med øremerkede midler til eldreomsorgen og flere midler til skolen. Jeg mener det ikke bare er et inntektsproblem som gir dagens kommuner et stramt økonomisk spillerom. Mange kommuner lider også under et utgiftsproblem. Dels er de offer for statlige pålegg og reformer som har vært underfinansiert. Fremskrittspartiet synes dagens modell for finansieringen av kommunesektoren er lite hensiktsmessig, noe som flere talere har vært inne på. Det er noe vi må gjøre noe med, og komme tilbake til. Det skal lønne seg for lokalpolitikerne å skape næringsliv i kommunene. Flere kommuner må arbeide aktivt og målrettet for å tiltrekke seg arbeidsplasser og bedrifter. I mange tilfeller dreier dette seg om lokaliseringer der alternativet for bedriftene vil være å lokalisere seg andre steder. Jeg er opptatt av at disse kommunene belønnes gjennom inntektssystemet. Høyere verdiskaping i hele landet er en forutsetning for å sikre velferdsnivået og bosettingen. Jeg mener at budsjettoverskridelser i kommunene i større grad må få konsekvenser for de ansvarlige ledere, og jeg er glad for at statsråden ser på Terra-skandalen og vurderer den i sin helhet. Slik kan saksbehandlingen bli gjenstand for en kontinuerlig vurdering og effektivisering til innbyggernes beste. Vi må jobbe med å sikre at innbyggerne får de tjenester de har krav på, uavhengig av i hvilken kommune de bor. Jeg har én positiv tilbakemelding til Regjeringen avslutningsvis, og det gjelder at det er innført en ny politikk, og det er «ressurskrevende tjenester» i kommunene. Man har innført en stykkprisordning for å sikre tjenestene overfor brukerne. En slik ordning skal være med på å sikre likt tilbud over hele landet. Dette har Regjeringen innført etter stadige innspill og press fra Fremskrittspartiet. Så det er en gladmelding til alle som har behov for de tjenestene. Fremskrittspartiet ser på det voksende byråkratiet som en fare for det norske demokratiet på grunn av den uoversiktlighet som eksisterer i forvaltningen. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at offentlig virksomhet i større grad må ta i bruk virkemidler som anbud, privatisering, konkurransestimulering, og at det må foreligge særskilte begrunnelser dersom disse prinsipper og virkemidler ikke skal benyttes av offentlige virksomheter.


Det er vel ikkje så veldig overraskande at Høgre og Framstegspartiet fremjar eit forslag om å gi private aktørar større plass i barnevernssektoren; det opplever vi på mange område. Det er vel heller ikkje spesielt overraskande at SV er skeptisk til dette forslaget. At ein skal kunna shoppa barnevernstenester via ein Internett-portal, er etter vårt syn neppe vegen å gå for å kvalitetssikra tilboda ein ønskjer å gi barn i ein vanskeleg livssituasjon. Det er heller ikkje slik i dag at private institusjonar er utelukka frå å tilby kompetansen sin innan barnevernet. Private ideelle organisasjonar har vore og er framleis viktige og seriøse aktørar på feltet. Òg private kommersielle institusjonar er og vil vera eit supplement til statlege institusjonar og institusjonar drivne av ideelle organisasjonar. Eit overordna prinsipp i arbeidet med dei barna dette gjeld, er at dei skal oppleva mest mogleg langsiktigheit i sin livssituasjon og dermed større tryggleik. For å oppnå dette trengst overordna planlegging og styring, og dette gjer staten per i dag ved å kjøpa institusjonsplassar gjennom Bufetat. På Bufetat sine heimesider finn ein ei vidare oversikt over alle godkjende barnevernsinstitusjonar i landet, noko som etter mitt syn dekkjer det behovet som Høgre og Framstegspartiet vil dekkja gjennom den nye nettportalen. Eg kan kort sagt ikkje sjå at eit marknadsstyrt barnevernstilbod skal kunna gi meir føreseielege rammer enn det ein har i dag. No skal ein ikkje underslå at det er utfordringar i sektoren, og at ein heile tida må vurdera kva som skal til for å gi best mogleg tilbod, men eg trur ikkje at Høgre og Framstegspartiet gjennom dette framlegget har funne den passelege medisinen. På sikt må målet vera å redusera bruken av institusjonsplassar, anten ved å auka satsinga på hjelp i heimen, eller ved bruk av fosterheimsplassar. Behovet for institusjonsplassar vil nok alltid vera til stades, men kreftene bør ein i større grad bruka på å redusera talet på desse framfor å diskutera konkurranseprinsippa. Eg vil òg til slutt knyta eit par kommentarar til det førre innlegget, der det på ein måte blei framstilt som at det er dei private ideelle organisasjonane som kan yta varme og omsorg til barna. Eg vil seia at eg gjennom lengre tid i jobben min i det sivile har hatt mykje samarbeid med offentleg drivne barnevernsinstitusjonar, og kan ikkje få rosa nok den jobben dei tilsette der gjer. Der er det oppriktig varme og omsorg, sjølv om dei er lønna av det offentlege.


Jeg kan forsikre representanten Slagsvold Vedum om at trygdeoppgjørene er viktige, også for denne regjeringen. Men jeg kan kanskje da minne Slagsvold Vedum om at reglene for trygdeoppgjøret er lovbestemt gjennom et bredt forlik i Stortinget som alle partiene bortsett fra Fremskrittspartiet sto bak. Det må altså derfor en lovendring til før man eventuelt kan endre reglene. Det denne regjeringen har tatt initiativ til, er å gjennomgå prinsippene for den årlige reguleringen av pensjoner, og hele formålet med å gjennomgå de prinsippene er å unngå en utvikling over flere år hvor pensjonistene risikerer å få redusert kjøpekraft som følge av moderate lønnsoppgjør. Det at vi har et moderat lønnsoppgjør i år, er bra for konkurransekraften til norsk næringsliv. Men en konsekvens av det pensjonsforliket som de andre partiene her på Stortinget inngikk i 2011, er at det kan bli en langsiktig konsekvens for pensjonistene med redusert kjøpekraft. Det har denne regjeringen tatt på alvor. Derfor har vi invitert til samtaler med alle de parlamentariske lederne på Stortinget for å bidra til at vi ikke får en slik utvikling over tid. Jeg mener det er et godt initiativ. Jeg mener det er et initiativ som tar pensjonistene på alvor, og jeg håper at det er et initiativ som Senterpartiet støtter, til tross for at de er med på det pensjonsforliket som Stortinget har vedtatt. Så ber representanten meg om å referere fra interne drøftelser i Fremskrittspartiets stortingsgruppe. Det har jeg ikke tenkt å begynne med. Partilederen i Fremskrittspartiet gjør ikke det, verken fra Stortingets talerstol eller i andre fora. Er det noe representanten Slagsvold Vedum lurer på hva gjelder Fremskrittspartiets stortingsgruppe, synes jeg han skal gå og snakke med sine kollegaer her i salen.


På vegne av meg selv fremmer jeg et forslag der Stortinget ber Regjeringa om å utarbeide bestemmelser i pasientrettighetsloven og barnevernsloven om at barn og unge under 18 år skal få behandlingsgaranti til rus- og psykiatribehandling.


Spesielt som fisker vil jeg ønske statsråden velkommen til Stortinget og ønske lykke til med jobben og oppgavene! «Fiskere og fiskeindustrien registrerer i økende grad at kongekrabben i kvoteområdet, fra Nordkapp og østover, har for liten kjøttfylde til å få maksimal kvalitet og salgspris. Er statsråden enig i fiskernes påstander om at det er for lite mat og nedbeiting fra kongekrabben som gir disse problemer for denne nye arten, og ser statsråden andre løsninger på dette omtalte og økende problemet enn økning av totalkvoten?»


Forslaget fra Senterpartiet synliggjør en utfordring for de organisasjonseide kulturhusene. Men dette er ikke en utfordring som er ny. Den var også til stede og kjent for mange av oss i forrige periode, da Senterpartiet var en del av regjeringen. Hva har ikke de lokale husene gjort for lokalsamfunnene, frivilligheten og kulturen rundt omkring i kommunene? Jo, alle som sitter her, er helt enige om at uten dem hadde det vært dårlig med aktivitet i frivillig sektor. Husene det er snakk om, er Bøndenes Hus, velhus, idrettshus, ungdomshus, speiderhus, bedehus, Folkets Hus, Røde Kors, skistuer – ja, jeg er ikke sikker på om jeg har kommet på alle, det finnes sikkert flere. Nå har vi sågar store kulturhus med høy kvalitet, med øvingslokaler og konsertsaler i flere størrelser. Disse husene konkurrerer om de samme pengene. Disse husene konkurrerer om de samme brukerne. Disse husene konkurrerer om å leie ut sine lokaler og tjene penger på det. Det er klart at dette må bli en utfordring for fylkeskommunene. Dette blir en utfordring for kommunene, og det blir en utfordring for staten, ettersom vi har fått dette på bordet i dag. Hva kan staten gjøre, hva kan fylkeskommunene gjøre, og hva kan kommunene gjøre for å bedre rammevilkårene? Løsningen kan være at man diskuterer antall hus, løsningen kan være at man gjør det enklere med momskompensasjonsordningene – gir mulighet også for å vedlikeholde byggene og få fradrag for det. Jeg tror ikke løsningen ene og alene er at vi fordeler de midlene vi har, på flere poster, men at vi går i dybden på utfordringene. Som kjent bevilges det mye penger til ordningen for momskompensasjon – det er vel 1,2 mrd. kr. Det er det jo stor enighet i Stortinget om at vi skal ha, og en ordning som vi har sett fungerer. Men den gjelder beklageligvis ikke oppgradering og vedlikehold. Alle synes det er tragisk å se at de små kulturhusene våre står og forfaller, så denne diskusjonen må vi ha i Stortinget. Vi må ha en gjennomgang både i Stortinget og i komiteen om hva vi skal gjøre framover. Når det er 17 900 frivillige lag og organisasjoner rundt omkring i kommunene, har vi med en mengde organisasjoner å gjøre, og vi må være i dialog med dem. Her – det tror jeg vi er enige om – ønsker vi å fremme frivillig aktivitet i kommunene. Men som sagt tror jeg ikke løsningen bare er flere poster på budsjettet, at vi ser de forskjellige kulturhusene i forskjellige poster, jeg tror også vi må diskutere størrelsen på beløpene. Noen må tørre å spørre seg: Har vi nok lokale kulturhus? Har vi for mange? Den diskusjonen bør vi vel også ha, og ikke minst bør den komme lokalt. At det blir mulighet for fradrag for vedlikehold og oppgradering, er som sagt noe vi bør diskutere framover.


Tolv veiprosjekter ble framskyndet straks regjeringsskiftet var et faktum. 13 veiprosjekter fikk forenklede planleggingssystem. 25 prosjekter kan altså gjennomføres raskere bare det første året. I år nummer to med ny regjering økes bevilgningene til planlegging, slik at en får framskyndet en masse muligheter der. En går fra rundt 200 mill. kr, som var det beste Arbeiderpartiet leverte i regjering, til 741 mill. kr – ikke fordi det står i NTP, men fordi denne regjeringen har store ambisjoner. Når vi i 2015 vil redusere vedlikeholdsetterslepet for både vei og jernbane, er det ikke fordi det står i NTP, men fordi denne regjeringen mener det er viktig, og fordi vi ligger foran skjema med bevilgninger. Mens Truls Wickholm har problemer med kalkulatoren sin, så har det vært en forutsetning for alle fra Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre som har nevnt dette, at vi legger til grunn en jevn opptrapping, en jevn bevilgningsøkning. Det er en metode som også den rød-grønne regjeringen valgte å bruke, men som de nå plutselig har glemt når de sitter i opposisjon. Faktum er at hvis budsjettveksten fortsetter som den har gjort de første to årene, vil vi komme godt over 100 pst. av NTP-oppnåelse. Da har vi holdt løftet vårt som står i regjeringsplattformen, og vi har altså kunnet igangsette en masse ekstraprosjekter. Det er litt interessant at en talsperson fra Arbeiderpartiet først kansellerer utspill som representanten Bøhler har hatt i media, og så kansellerer innlegget som representanten Myrli hadde i stortingssalen om alt det som Arbeiderpartiet gir inntrykk av at de vil, men som åpenbart ikke gjelder. I Jernbanemagasinet nr. 1 2014 ble banedirektøren i øst, Per Herman Sørlie, sitert. Da hadde akkurat budsjettforslaget fra de rød-grønne blitt framlagt: Han uttalte: «Det største utkastet til vedlikeholdsbudsjett vi fikk for 2014, var nesten katastrofe.» Så ble det heldigvis endret av en ny regjering. Det viser at selv under den nye NTP-en, som Arbeiderpartiet skryter av er deres, men som hele Stortinget har vedtatt, la de opp til at man ikke skulle ha noe løft på vedlikehold i det budsjettet de la fram før de gikk av. De la ikke inn det taktskiftet som en har sett har funnet sted med dagens regjering. En la ikke opp til å overoppfylle NTP-en sin. En la opp til en innfrielse på rundt 22 pst. på ett år. Det ville bli 88 pst. innfrielse hvis en hadde holdt det nivået gjennom fire år. Det er da en faktisk ser at det utgjør en forskjell hvem som styrer landet. Det gir også en forskjell i resultatene. Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre har sagt at vedlikehold er viktig. Det prioriterer vi. Vi har sagt at det er viktig å bygge landet for våre felles bo- og arbeidsregioner. Derfor har vi økt bevilgningene langt utover det som var forutsatt i Nasjonal transportplan, og enda mer utover det som den rød-grønne regjeringen la opp til i sitt siste budsjett før de gikk av. Derfor tror jeg at bilister over hele landet merker denne forskjellen. Jeg fikk faktisk klager fra en del Arbeiderparti-politikere i Nord-Norge om at vi asfalterte for mye vei før vi skulle kjøre på E6. Det var bare for å skryte, men det var faktisk bestilt lenge før turen ble planlagt.


For kvart minutt som går, krev staten inn ca. 100 000 kr i bilrelaterte avgifter, på årsbasis over 50 milliardar kr. Spesielt er eingongsavgifta på bilar ekstremt høg i Noreg. Det gjer at bilane i Noreg er veldig dyre, og at vi har ein gammal bilpark – vi ligg på topp i Europa når det gjeld alder. Ei gradvis fjerning av eingongsavgifta ville medført at vi hadde fått ei raskare utskifting av bilparken, vi ville fått ein sikrare bilpark, ein meir miljøvennleg bilpark. Det positive er at auka etterspørsel etter utanlandsproduserte bilar ikkje ville ha skapt noko som helst press i norsk økonomi, heller tvert imot. Er finansministeren einig i at vi gradvis kan fjerne eingongsavgifta på bilar utan at det skaper noko press i norsk økonomi?


Som ministeren seier, er bestandsmåla eksakte. Det er like feil å liggje over som å liggje under. I snitt har jo bestandsmåla dei tre siste åra vore langt over målet. Men dette har, som han seier, med respekt for Stortingets arbeid å gjere, og det er jo då litt interessant å registrere at denne regjeringas kanskje fremste representant, statsministeren, har vore oftare på Sørpolen enn han har vore i denne salen. Men det har vel kanskje noko med respekten for salen å gjere. Det blir opplevd som litt respektlaust når ein i ein avtale er tydeleg på at det skal vere lokal forvalting, lokalt skjønn og lokal forståing, at fagleg kunnskap skal liggje til grunn, og så bruker ein NINAs modell, som er heilt ny, for å fastsetje desse måla. Då er spørsmålet: Korleis kan det ha seg at ein legg større vekt på denne NINA-modellen enn dei gode etterprøvberre modellane som ein har hatt tidlegare? Det verkar ikkje truverdig at ein berre kastar desse over bord og går på ein ny modell, som er gunstig for Miljøverndepartementet, men ikkje for rovviltnemndene.


Jeg vil gjerne takke for det spørsmålet, for da får jeg muligheten til å redegjøre mer utførlig for hva det er vi har prioritert. I vårt alternative statsbudsjett prioriterte vi 175 mill. kr ekstra til Kriminalomsorgen og 20 mill. kr mer til domstolene, i tillegg til 30 mill. kr mer til frivillige organisasjoner og tiltak som skulle gå til voldsofre osv. I vårt samarbeid med Arbeiderpartiet, hvor vi forholder oss til den ramma som er lagt av noen andre enn oss, prioriterer vi 72 mill. kr ekstra til Kriminalomsorgen på drift og 66 mill. kr mer til investeringer. I tillegg, hvis vi ser på de komiteene som har felt som toucher innpå justissektoren, prioriterer vi 25 mill. kr ekstra til fengselsundervisning, 5 mill. kr ekstra til fengselsbibliotek og 10 mill. kr ekstra til helsevesenet med fokus på psykiatri. Så det var nok feil!


Eg er heilt einig i det. Det forslaget som kjem frå regjeringa, er slett ikkje SV sitt forslag, og det er heller ikkje det som var avtalen som blei inngått i juni. Avtalen i juni var at vi skulle få eit lovforslag som stilte krav om bruk av vest i båtar som var opne, der det ikkje berre gjeldt barn, men også dei vaksne som var til stades. Vi ønskte ei mykje større sak. Nokre har ønska å koke sikkerheit på sjøen ned til eitt spørsmål, og det er bruk av vest, medan vi veit at dette handlar om mange andre spørsmål. Vi ønskjer å reise fleire ting. Dei har også kome med i proposisjonen. Dessverre blir spørsmålet om promille avvist frå regjeringa si side. I spørsmålet om fart og sertifisering av folk som har raske båtar, blir det vist til ei sak som kanskje kjem eit stykke fram i tid. Derfor har vi også føreslått forslaget. Det er mange tiltak som kjem inn her – vestpåbod er eitt av dei. Men vi meiner grensa går ved å verne barn.


Jeg vil først få takke komiteens leder for godt utført saksordførerskap og for å bidra til en veldig fokusert innstilling som har et overordnet blikk, men allikevel fokuserer på noen av de viktigste utfordringene. Jeg vil få lov å starte med det også de to foregående talerne var innom, kvinneperspektivet. Jeg var til stede på FNs generalforsamling da man skulle velge det første styret i UN Women. Da var jeg svært fornøyd med Norges arbeid. Det er ikke alltid i slike sammenhenger – man er stort sett fornøyd, men her var jeg særdeles fornøyd da Norge brukte sin innflytelse til å hindre Iran fra å få en plass i styret i UN Women. Det var en viktig markering – det å skape allianser og være tydelig på hvem som ikke fortjener en plass i en slik organisasjon. Jeg kunne ønske meg mer av den tydeligheten i andre sammenhenger og i lignende tilfeller når det er snakk om kvinner, det er snakk om universelle menneskerettigheter, ytringsfrihet osv. – ikke bare at vi er tydelige, men vi kunne jobbet for å hindre land som Iran og dets likesinnede i å få plass ved styrebord. I Norge er vi særdeles FN-tro, og det å stille utfordrende spørsmål omkring FN i dette landet er vel noe av det politisk mest ukorrekte man kan foreta seg. Den rådende oppfatning er at FN representerer internasjonal orden, fred og menneskerettigheter. Ingen andre internasjonale organisasjoner kan måle seg med FN i tillit og folkelig støtte. Slik sett er FN i en særklasse. Jeg skal på ingen måte prøve å rokke ved dette grunnleggende bildet av FN, for FN er viktig og uerstattelig, og FN tjener norske interesser. Hvis ikke FN eksisterte, burde etablering av en slik organisasjon vært øverst på vår politiske dagsorden. Havretten og folkeretten har vært nevnt. Jeg skal ikke gå videre inn på det. Når vi og andre kommer med kritikk av FN, handler ikke det om å rive ned organisasjonen, men snarere om å gjøre den mer effektiv, bedre i stand til å løse sine oppgaver og ikke minst være enda tydeligere i forhold til sitt mandat. Det sies at FN ikke blir bedre enn det medlemslandene tillater. Det er for så vidt riktig, men FN er tuftet på noen verdier som alle land har forpliktet seg på. Målet må være at FN hjelper alle land med å strekke seg mot disse verdiene – man skal måles mot noe. Det å la medlemsland som åpenbart er autoritære, få lov å definere prioriteringene utfordrer FNs fundament, og det utfordrer oss som demokratiske stater. Selv om vi mener FN er viktig og helt nødvendig som internasjonal aktør på mange områder, skal vi ikke være naive. Vi ser at flere av de områdene hvor FN naturlig skulle spille en rolle, helt eller delvis er i ferd med å bli overtatt av andre. Det gjelder f.eks. innen helse, men også på et mer overordnet plan i forhold til G20 og utfordringene der. Det er ikke nødvendigvis et uttrykk for at man bevisst vil undergrave FN, men det er et klart signal om at FN mangler effektivitet og ofte gjennomføringskraft. Det er derfor et skrikende behov for reform. Uten nødvendig reform risikerer vi at FN blir utspilt og mindre relevant. Det å være tydelig i kravet om reform er ikke et utslag av negative holdninger, snarere det motsatte. Problemet synes ikke å være enighet om behovet for reform, selv om hva slags reform man ønsker, ikke alltid er like lett å få øye på. Hovedproblemet er å gjennomføre det. Norsk forvaltning kan sikkert synes svært konservativ, men i forhold til FN fremstår til og med Finansdepartementet som en dynamisk og endringsvillig enhet. Selv om frontene i reformdebattene sikkert er glidende og alliansene ulike i forhold til hva som diskuteres, er det allikevel ofte slik at land som Norge og andre store bidragsytere er sterkere i ønsket om reform enn land som ikke på samme måte finansierer organisasjonen. Vi må spørre oss selv hvor lenge vi skal fortsette å finansiere en så stor del av organisasjonen med mindre de som er mest avhengige av våre bidrag, ikke er villig til å gjennomføre nødvendige effektivitetsforbedringer. Duplisering av aktivitet er et kjerneproblem, behov for strammere mandat likeledes. Dette gjelder selvsagt i hele FN-familien. Noe har skjedd. Enkelte deler av FN har kommet langt, andre mye kortere. Det kan ikke være slik at ethvert globalt problem trenger en ny FN-organisasjon eller i det minste en stor konferanse eller serie av konferanser. Det er jo et paradoks at det er mer kostnadseffektivt å drive FN-kontoret GRID-Arendal, som er et kontor underlagt FNs miljøprogram, UNEP, her i Norge enn det er å drive et ordinært FN-kontor i Nairobi, dette fordi GRID har en løsere tilknytning og kan frigjøre seg fra FNs rigide organisasjonskrav. For øvrig vil jeg berømme GRID-Arendal for jobben de gjør ikke minst med å assistere land med å klarlegge sin sokkel utenfor egen kyst. Dette er praktisk arbeid som er med og understøtter havrettstraktaten. Når de er så effektive som de er, er ikke jeg redd for at Norge – og gjerne Arendal – får flere FN-aktiviteter, men da bør det skje på samme vilkår som for GRID, slik at man de facto gjennomfører reform ved å løsrive seg noe fra FNs byråkrati, men allikevel opprettholder en faglig og politisk forbindelse. Sikkerhetsrådsreform er absolutt et aktverdig mål, men vi er av den formening at dette ikke er et tema der man bør bruke mye politisk og diplomatisk energi. Det er gode grunner til å diskutere endringer, men det er også svært lite sannsynlig at slike endringer – i hvert fall store, grunnleggende endringer – vil finne sted. Vi tror heller energien bør fokuseres andre steder. Hvorfor i all verden skulle ett av de fem permanente medlemmene av Sikkerhetsrådet, som i tillegg har veto, gi avkall på dette? Det er svært urealistisk. Alle land er like, men noen er åpenbart mindre likt enn andre. Hatobjektet i FN er Israel. Ikke noe annet land får så mange landspesifikke resolusjoner rettet mot seg. I 2011 var det mer enn dobbelt så mye fordømmelse av menneskerettighetsbrudd i Israel som i Sudan. Sudan var for øvrig nummer to på listen og Syria nummer tre. Selv under de verste overgrepene i Syria har ulike FN-institusjoner brukt mer tid og energi på Israel enn på Syria – mye mer tid. Nå er det selvsagt ikke slik at Israel ikke skal få kritikk eller ikke fortjener kritikk, men skjevheten er åpenbar. I generalforsamlingen er det flere av landene som står bak den sterkeste kritikken, som fortsatt ikke anerkjenner FNs delingsplan fra 1947, som etablerte staten Israel. I FNs menneskerettighetsråd har vi opplevd spesialrapportører som både har benektet omfanget av holocaust og fremmet antisemittiske holdninger. Parallelt med denne åpne kampen mot staten Israel velges f.eks. Syria til en viktig post i en avkoloniseringskomité. Dette skjer så sent som i år. Israel ville selvfølgelig vært helt utelukket fra slike valg, men Syria er åpenbart fortsatt i en forfatning hvor de ønskes velkommen i det gode selskap i deler av FN. Dette føyer seg dessverre inn i rekken av valg der stater med åpenbare mangler innen menneskerettigheter og demokrati blir satt til å lede slikt arbeid. Det er viktig å få alle med, men når stater som Pakistan og Cuba bruker sine verv til å hindre kritikk av egne utfordringer og avsporer det som burde vært viktig, må vi reagere. Dette gir hele FN-systemet et dårlig rykte, og det avsporer også arbeidet med å få på plass en fredsprosess og forsterker konfliktlinjene. Vi kan ikke fortsette å la FN bli misbrukt på denne måten. Til slutt har jeg noen ord knyttet til de fredsbevarende styrkene: Det er betydelige utfordringer på det området, og komiteen tar tak i en del av dette. Jeg vil si at noen av mandatene som har vart over mange år – jeg vil trekke frem f.eks. Kypros, som jeg har gjort tidligere i denne salen – burde man grunnleggende se på. Hvor lenge skal FN være en deltager på Kypros, uten at det er noen som helst bevegelse? Det har vært forsøk på bevegelse de senere årene, men ingen bevegelse har skjedd. Det er lite meningsfullt det som skjer f.eks. på Kypros. Jeg kunne også brukt andre eksempler. Man må ha en gjennomgående fornying av mandat, som også stiller åpenbare krav til partene om å komme videre i slike fastlåste konflikter.


Representanten Kosmo kom ikke inn på eldreomsorg. Da Arbeiderpartiet kom i regjeringsposisjon, lovte de at de skulle sørge for at vi fikk en eldreomsorg som skinte, og at det skulle være et nasjonalt, prioritert mål. Nå har vi lest i kommuneproposisjonen at ressurskrevende tjenester også skal være et nasjonalt prioritert område for regjeringspartiene, og at de ut fra det har lagt opp til en øremerket finansiering for dette. Det står følgende i innstillingen: «Flertallet er likevel enig i at øremerking i en viss grad skal brukes som styringsvirkemiddel for å nå nasjonalt prioriterte mål.» Da er spørsmålet mitt til representanten Kosmo: Vil Arbeiderpartiet også bruke øremerket finansiering for å oppnå målet om en eldreomsorg som skinner?


Jeg takker for statsrådens svar. Det viser så til de grader hvor alvorlig denne situasjonen er. Statsråden viser også til antall anlegg som har fått påvist PD-smitte nord for PD-sonen – 17 anlegg, sier statsråden i sitt svar. Det er tre anlegg som nå har fått påvist smitte, og 1,5 millioner fisk skal kunne flyttes sør om Hustadvika. Selv om denne fisken er vaksinert, kan flyttingen medføre at anlegg i det området kan få påvist smitte. I Misund, som er en av de kommunene der et slikt anlegg skal plasseres, har man ikke påvist PD-smitte fra før og kan nå risikere å få det innført. Når statsråden viser til at det heller ikke er noen erstatningsordning som følge av det vedtaket som Mattilsynet nå gjør, blir dette meget alvorlig. Hvis et anlegg får påvist smitte og da enten må slakte ned eller kommer i en dårlig situasjon knyttet til markedsføring av sine produkter, ja, da blir denne saken svært alvorlig. Spørsmålet mitt til statsråden er: Støtter statsråden at det er en meget uheldig lovgivning på dette feltet, og vil hun se på lovgivningen for å hjelpe disse oppdretterne hvis det blir påvist smitte i anleggene?


Jeg vil på vegne av Hans J. Røsjorde, Christopher Stensaker, Terje Knudsen og meg selv få lov til å legge fram et forslag om en alternativ seilingsled til Bergen havn.


Prosessen rundt byggingen av høyspentmaster i Hardanger har gitt mye viktig lærdom som mange i det politiske Norge bør merke seg. Det hender med jevne mellomrom i Norge, som i andre land, at lokalt engasjement undervurderes og ikke i tilstrekkelig grad tas på alvor. Konfliktene knyttet til kraftlinjetraseen Sima–Samnanger identifiserte noen helt åpenbare svakheter ved hvordan sånne prosjekter planlegges og gjennomføres i Norge. Regjeringen har derfor varslet endringer i konsesjonsprosessene der det tas sikte på at konsesjonssøker skal gjennomføre en ekstern kvalitetssikring av prosjektet. Det burde egentlig si seg selv, det er tross alt store motorveier for strøm vi snakker om her, som representerer betydelige naturinngrep, og som i de aller fleste tilfeller vekker et stort lokalt engasjement. Men slik har det altså ikke vært, og det er veldig gledelig at regjeringen har varslet disse endringene. Det er helt i tråd med SVs ønske om prosesser knyttet til bygging av høyspentlinjer som gir bedre forankring tidlig i prosessene lokalt. Utredningene som ble gjort i fjor høst og i vinter, viste jo også en del interessante funn. De viste ikke minst at uavhengige tredjepartsvurderinger bringer ny kunnskap og gir grunnlag for mer nyanserte vurderinger i disse debattene. Det er bred enighet om at forsyningssituasjonen i Bergen er uakseptabel og må forbedres. Men utredningene viste at det ikke har vært grunnlag for den kriseforståelsen som ble presentert i fjor, der det ble sagt at sjøkabel ville være en dårlig løsning av hensyn til forsyningssikkerheten, og at sjøkabel vanskeliggjorde påkobling av ny småkraft. Det var det viktig å få påpekt for SVs del. At sjøkabel representerer en betydelig merkostnad og innebærer sine egne inngrep, er det jo heller ingen tvil om. Regjeringen valgte å gjøre en prioritering og gikk for luftspennalternativet, noe jeg mener er synd. Det er ingen tvil om at forsyningssikkerheten til bergensområdet nå blir betydelig sikrere, men jeg tror all den konflikt som har oppstått som følge av denne saken, kunne vært unngått med bedre forankring i konsesjonsprosessene. De delene av Fremskrittspartiets forslag som ikke er polemikk, og det er altså betydelig deler av dokumentet som er polemikk, har jeg i utgangspunktet sansen for. SV har hatt nær kontakt med bl.a. aksjonen Bevar Hardanger!, og et av alternativene vi har diskutert mye, er mulighetene for spenningsoppgradering av eksisterende nett. Med en mer framsynt nettpolitikk i Norge på et mye tidligere tidspunkt – og jeg vil her minne om at investeringene i nettet sank til et bunnivå etter at energiloven ble vedtatt tidlig på 1990-tallet, og nådde nullpunktet ved årtusenskiftet – ville kanskje denne saken kunne vært unngått. Dette forslaget bør likevel ikke bifalles. Det er lite økonomi, lite samfunnsøkonomi og dårlig miljøpolitikk å gjøre en region nærmest permanent avhengig av f.eks. et reservegasskraftverk, og det er grunn til å minne om at regjeringen jobber knallhardt for å løfte Midt-Norge ut av en situasjon der reservegasskraftverkene er nødvendige.


Ved et raskt søk på Stortingets nettside fikk jeg opp 146 henvendelser til ulike ministre vedrørende pasientreiser. Dette har altså stortingsrepresentanter fra de fleste partier engasjert seg i, både på generell basis og i form av enkeltsaker over flere perioder. Derfor er jeg glad for at denne regjeringen legger til rette for flere forenklinger av denne tjenesten. Ikke minst er jeg svært tilfreds med at pasienter med store reiseutgifter skal skjermes også i framtiden. Riksrevisjonen hadde gjennomgang av forvaltningen av statlige selskaper for 2009. Det ble påpekt at veksten til utgifter ble redusert etter at helseforetakene overtok ansvaret for pasientreiser. Likevel viste undersøkelsen at det var store variasjoner mellom helseforetakene når det gjaldt kostnader knyttet til pasientreiser. Systemet har blitt kritisert for å være tungvint og vanskelig å forstå, og det er derfor gledelig at dette nå forenkles. Fremskrittspartiet er glad for at valg av transportmiddel ikke skal påvirke betalingen, fordi man ofte velger det som passer en selv best når det gjelder tidsperspektivet, og hvorvidt det er buss eller tog er neppe avgjørende i det valget enkeltmennesket tar. Valgfriheten ivaretas selv om ledsagertillegget fjernes. Det påløper ingen ekstra kostnader ved å ha med passasjerer f.eks. i egen bil. Dersom man dokumenterer at rutegående transport benyttes, har likevel både pasient og ledsager rett til standardsats. Dette er jeg svært glad for at blir ivaretatt. At pasientene nå slipper å dokumentere reiseutgiftene, og at stønad og sats beregnes automatisk, er en fornuftig avbyråkratisering, etter vårt syn. Dette er, som statsråden tidligere har påpekt, igangsatt på bakgrunn av Stortingets behandling av Meld. St. 9 for 2012–2013 Én innbygger – én journal. Det er ingen tvil om at systemet til tider har båret preg av mye papirer og tungvinte løsninger for pasientene når de har søkt om refusjon. At ordningen nå blir enklere, med standardsats, færre dokumentasjonskrav og i tillegg elektronisk innsending av refusjonskravene, er gledelig for de mange kronikere i vårt ganske land som er avhengige av at vi legger til rette for en enklere hverdag for dem.


Først vil jeg gjerne gi en unnskyldning til de av Kristelig Folkepartis lokalpolitikere som ikke følte en lettelse ved dette kommunebudsjettet, og vil gjerne invitere dem til å ringe meg i morgen den dag og si fra hvis det var slik at de ikke var lettet, men tvert imot det motsatte. Jeg kan selvfølgelig ikke gjøre meg til ekspert på Kristelig Folkepartis følelsesliv, verken sentralt eller lokalt. Når det gjelder LO og LOs innflytelse på budsjettet, er min oppfatning at LO har hatt en betydelig innflytelse på dette budsjettet. Men det er ikke min oppgave å trappe opp noe konfliktnivå i forhold til noen organisasjoner. Tvert imot, jeg vil gjerne invitere både dem og de tre arbeidstakerorganisasjonene som har skjønt og forstått og støttet det vi har gjort på skatt, til et tettere samarbeid, for jeg tror det er veldig viktig framover at man har mer dialog og diskusjon, og at det skal være mulig for alle arbeidstakerorganisasjonene å komme med forslag og synspunkter i forkant av at vi legger dem fram for Stortinget.


Jeg har gleden av å fremme forslag på vegne av Tord Lien, Kåre Fostervold, Øyvind Korsberg og meg selv om å gjennomgå alle særnorske miljøkrav som kan medføre konkurranseulemper for norsk industri.


Fremskrittspartiet vil komme til å støtte forslaget når det kommer til votering, men med en annen begrunnelse enn det Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti har i innstillingen. For Fremskrittspartiet er dette et spørsmål om en grunnleggende rettssikkerhet for alle som blir visitert, og slik sett et behov for å kunne dokumentere dette rent bevismessig hvis det skulle oppstå problemer i forhold til om det har foregått en visitasjon eller ikke. Dato for kontrollen, tid, sted og tjenestenummer kan neppe være så tidkrevende å gi at dette skulle medføre noe særlig ekstra saksbehandlingstid. Slik sett ønsker vi å få forslag om dette til Stortinget. Så vil vi naturligvis komme tilbake til den konkrete behandlingen når forslagene blir fremmet, men vi kommer nå til å støtte forslaget for på den måten å få dette brakt fram for Stortinget.


Jeg synes statsråden har en veldig passiv tilnærming til dette store problemet. Nav skaper sosialklienter, og dette fører til at de som er ledige, og som faktisk har rett til dagpenger, ikke har noe å leve av. De klarer ikke å betjene gjelden sin, og de får heller ikke dekket utgifter på sosialkontoret. Statsråden har jo tidligere svart meg at de bare kan gå dit for å få penger. Dette er helt uholdbart, og det strider også mot de nordiske overenskomstene om at vi skal ha fri flyt av arbeidskraft, og at vi også skal ivareta deres sosiale rettigheter. Dette er diskriminering av utenlandsk arbeidskraft – de som har henvendt seg til meg, er svenske. Det er mange som går ledig, og det er store problemer. Dette er tredje gangen jeg tar det opp, og det er helt uholdbart. Dette er et stort grensehinder som kan fjernes med et pennestrøk, eller rett og slett ved å tilføre nok ressurser. Det vil alltid være slik at de ikke har fullstendige papirer i orden. Vi har her i landet en stor andel utenlandsk arbeidskraft, som vi må vi ivareta på lik linje. Vil statsråden nå sørge for at det skjer raskt?


Det er vanskelig å debattere denne saken uten å reflektere den debatten som var i forrige sak, som handlet om å utjevne forskjeller, som handlet om at de som har mest – de som har størst evne til å bidra til fellesskapet – skal betale forholdsvis mer enn dem som ikke har noe, eller har lite. Hvis man er enig i den tankegangen – det kan jo være grunn til å antyde det, for samtlige partier var i forrige sak enig i at man skulle føre en politikk for å utjevne forskjeller, hvis det var noen substans i det, burde det som et minimum i denne saken foreligge et forslag om at man skulle utrede alternative skatter som bidro til at de som har mest ressurser – de som har høyest inntekt, de som har mest å bidra med – fikk skatter som et alternativ til formuesskatten. Det forslaget ser jeg ikke på bordet. Nei, Norge er det eneste landet i Vest-Europa som siden 2005 har klart å snu trenden og redusere ulikhetene. Det er første gangen siden 1989 at denne trenden snudde i Norge. Samtidig – mens Norge gjorde dette grepet – økte forskjellene dramatisk under de borgerlige regjeringene i Danmark og Sverige. Det skyldtes bl.a. at vi fikk en mer rettferdig formuesskatt. Mens Norge før 2006 hadde et skattesystem der de rikeste betalte en mindre andel av sin inntekt i skatt enn andre, har innføringen av utbytteskatt og omlegging av formuesskatt ført til at de nå betaler en høyere andel av sin inntekt i skatt enn alle andre. Det er innføring av et mer rettferdig skattesystem! De aller rikeste – de med over 100 mill. kr i formue – har fått økt skatten med over 3 mill. kr. Samtidig har vi redusert skatten for dem som ikke har så mye. I 2005 betalte 1,2 millioner personer formuesskatt. Nå er dette tallet nesten halvert, og omtrent 900 000 personer betaler mindre formuesskatt enn i 2005. Omleggingen av formuesskatten og øvrige skatteendringer har bidratt til å gjøre Norge mer rettferdig. Det er jeg som SV-er og medlem av den rød-grønne regjeringen svært stolt av.


Representanten Holmås kan være trygg på at vi vil benytte de politiske arenaer som er, for å øve vår påvirkning. Først vil jeg få lov til å berømme representanten Gina Knutson Barstad for hennes innlegg og for det engasjementet hun viste for kvinners rettigheter. Det engasjementet var noe jeg gjerne skulle hatt med meg under mitt besøk i Saudi-Arabia for noen uker siden, der jeg etter fattig evne forsøkte å ta opp spørsmålet om kvinners rettigheter. Det engasjementet representanten Knutson Barstad viste her, kunne kanskje ha gjort en forskjell der jeg ikke nådde igjennom. Men jeg ønsket å ta opp noe av det representanten Kolberg var inne på. Jeg er litt usikker på om det innlegget var basert på så mye kunnskap som man kanskje bør basere et innlegg på, når man tar opp et så alvorlig tema som å plassere ansvaret for finanskrisen. Nå har det jo vist seg, hvis vi tar private firmaer som Lehman Brothers, at det var basert på ren kriminalitet. Stater som Hellas har over tid skjult de faktiske tall. Man har brukt mer penger enn man har, og så skal man sy alt dette sammen i en kamp mot markedsliberalistene – og nå med Fremskrittspartiet – og konklusjonen blir at de universelle velferdsordningene i Norge står på spill. Dette henger ikke sammen! Vi diskuterer velferdspolitikk i Stortinget så godt som hver eneste dag, og jeg tror ikke velgerne der ute opplever at vi utfordrer hele basisen for velferden i Norge. Og i hvert fall: Den måten å koble ting sammen på her, blir ikke riktig. Så er det flere som har vært inne på at den åpne handelen, den globaliseringen og den markedstenkningen som vi er en del av, og som vi har glede av, er noe Norge er helt avhengig av, og også noe som vi forsvarer, og som historisk har vist seg å gi en gevinst – ikke bare for Norge, men for de land som har beveget seg fra en tenkning der markedet var veldig fjernt fra den styrende ideologi. Jo lenger vekk man var fra markeder, jo mer undertrykkelse var det. Det er i hvert fall en tese jeg vil trekke frem, og som jeg tror det i stor grad er historisk belegg for. Når det gjelder kampen for «decent work», har jeg stor respekt for den, og arbeiderbevegelsen har opp gjennom årene løftet opp mange viktige kamper. Men en av de viktigste kampene for å gi arbeidstakere bedre rettigheter er jo kampen for menneskerettigheter, kampen for demokrati, kampen for at man kan vise sin stemme i samfunnet – og selvfølgelig på arbeidsplassen, men man løser jo ikke de grunnleggende problemene på arbeidsplassen hvis man ikke gir dem en stemme inn i maktapparatet.


I forbindelse med en økning av strafferammen opp til det loven gir muligheter for, ber man om at man kan bruke telefonavlytting som bevis i en sakførsel for å heve de generelle straffene på et høyere nivå, for det er slik i dag at den gjennomsnittlige straffen for bl.a. menneskesmugling er ett år.


Jeg tror dette på et vis var to spørsmål. For det ene mener jeg at det er riktig å fjerne kontantstøtten og stimulere til at ungene skal være i barnehage. Så er det et godt poeng at når vi først gjør dette, må det finansieres på en anstendig måte, slik at de som skal sette dette ut i livet, staten – jf. innlegget mitt – er veldig avhengig av at kommuner klarer å gjennomføre statlig politikk. Hvis det ikke er godt nok finansiert, oppstår det et problem. Jeg har også fulgt med på den debatten. Det er litt faktakonflikt her også mellom de ulike partene, så jeg har ikke noe mer å si utover at hvis dette ikke er godt nok finansiert, må det finansieres bedre. Siste ord i den debatten mellom stat og kommune er ikke sagt.


Loven om målbruk i offentlig tjeneste, målloven, regulerer bruken av nynorsk og bokmål i staten. Formålet med målloven er i utgangspunktet å verne retten til å anvende den målform som faller en naturlig, eller som man velger, samt å hindre at en målform diskrimineres. Fremskrittspartiet støtter retten til valg av målform, men vi er imot enhver form for tvang og lovregulering som har til hensikt å påtvinge den enkelte å anvende en målform som ikke er frivillig. Enhver må kunne velge sitt hovedmål, men også respektere den andre målformens likeverd og berettigelse. Vi mener det å ha som målsetting at en viss prosentdel av den «svakeste» målformen skal benyttes i offentlig tjeneste, er rigid, begrensende og byråkratisk. Det er klart at dette påfører det offentlige et unødvendig og byråkratisk forsinkende ledd, som reduserer effektiviteten. Sagt på godt norsk: Det kastes bort både tid og penger. I lys av behovet for modernisering og effektivisering av det offentlige bør slike bestemmelser fjernes. Enhver nordmann har evnen til å forstå begge målformer, og dette er språkets kjerne: kommunikasjon. Et levende språk vokser ikke frem gjennom tvang, kontroll og reguleringer. Man har i altfor lang tid satt de to målformene opp mot hverandre. Dette tjener ingen hensikt. Det synes klart at nynorsk skriftkultur har tilført den norske kulturarven verdifulle skatter, men det har vært i form av enkeltmenneskers engasjement og ikke statlig overstyring. Det er ikke tall og prosentandeler som avgjør et språks levedyktighet, men menneskene som frivillig anvender språket. Fremskrittspartiet ønsker at Regjeringen stiller i bero de foreslåtte innskjerpinger som har til hensikt ytterligere å styre valg av målform i statlige organ. Vi ønsker ikke at det settes i verk tiltak som har til hensikt å øke omfanget av en målform ved hjelp av tvang, og som søker å øke omfanget og virkeområdet til gjeldende mållov. Vi ønsker at det legges til rette for at tjenestemenn i statlige organer skal kunne benytte den målform som faller dem naturlig. Henvendelse til en etat på bokmål kan besvares på nynorsk hvis det er tjenestemannens målform, og vice versa. Videre ønsker Fremskrittspartiet at statlige selskap som har skiftet driftsform, fortrinnsvis til aksjeselskap, men også andre foretak, slik som helseforetak, skal være unntatt reguleringer og forskrifter som omfatter statlige organer i målloven. Dette har vi tidligere lagt frem Dokument nr. 8-forslag om her i Stortinget. Vi ønsker også en revisjon av målloven, slik at den er i samsvar med realistiske språklige forutsetninger, og at den faktiske anvendelsen av målformene i den norske befolkningen legges til grunn for lovens formål og gjennomføring. Saksordføreren var inne på dette med sidemålets situasjon i skolen. Fremskrittspartiet har en rekke ganger fremmet forslag om å gjøre sidemålsundervisningen valgfri. Vi har sett at undersøkelser viser at 20 pst. av norske ungdommer sliter med å lære seg språket. At de da må slite med å prøve å lære seg to språk, blir et problem for veldig mange. Man burde isteden konsentrere seg om å lære hovedmålet sitt på en bedre måte. Vi er også svært skeptiske til språkkonsulenttjenesten, som saksordføreren nevnte, som vi frykter vil bli et språkpoliti. Med dette vil jeg ta opp de forslag som Fremskrittspartiet har i innstillingen.


I likhet med mange her er jeg enig i at det er viktig å opprettholde et sterkt fokus på det som skjer i Afghanistan, selv om man er på vei til å redusere og etter hvert trekke seg ut. Det er viktig å holde fast ved det som var utgangspunktet, som mange har vært inne på her i dag også. Vi hadde 11. september 2001 i bakgrunnen. Afghanistan var en trygg havn for terrorisme – finansiering, trening, planlegging osv. av terrorisme, og med det utgangspunktet også en trussel mot internasjonal fred og sikkerhet. Det var med det utgangspunktet FNs sikkerhetsråd vedtok aksjon mot Afghanistan på grunnlag av artikkel 51 i FN-pakten, om selvforsvarsretten. Så det er et folkerettslig grunnlag for dette. Det er litt forbausende da å sitte og høre kritikken fra representanten Snorre Serigstad Valen av den militære intervensjonen som man gjorde i 2001. Hadde man ikke gått inn den gang, hadde sannsynligvis Afghanistan den dag i dag vært en trygg havn for terrorisme, der man fritt kunne ha planlagt, finansiert og trent terrorister til ulike aksjoner rundt omkring i verden. Så synes jeg også man må minne Serigstad Valen om at SV fremdeles sitter i regjeringen, med et kollektivt ansvar for den militære innsatsen i Afghanistan. Man kan jo ikke stå her på talerstolen og nærmest fraskrive seg ansvaret for det som skjer, den militære innsatsen som skjer. Sitter man i regjering, er man kollektivt ansvarlig for det. Da synes jeg kanskje det er bedre at man er med og tar ansvar for det, istedenfor å protestere for all verden og likevel være med på ferden. Noe av det Serigstad Valen faktisk sa, kan jo også tolkes som en kritikk av utenriksministeren – han kritiserer den militære innsatsen, mens utenriksministeren i sin redegjørelse fastholder at man skal fortsatt ha et militært engasjement i Afghanistan. Det kunne jo være interessant om Serigstad Valen kunne forklare om det er slik det skal forstås. Det er mange utfordringer i Afghanistan, og mye som kommer til å ta lang tid, slik også representanten Svein Roald Hansen var inne på i sitt innlegg. Selv om jeg nok, i motsetning til han, ville være forsiktig med å sitere Lenin når det gjelder statsbygging og den slags ting, er jeg helt enig i at det er en lang vei å gå. Det er store utfordringer, men også en del positive trekk. Det gjorde inntrykk på meg da jeg leste artikkelen i Aftenposten 3. juni, nå søndag, om denne 36-årige kvinnen, Fawzia Koofi, som i dag er medlem av parlamentet i Afghanistan. Hun har erklært at hun stiller som presidentkandidat i 2014. Som kvinne har hun nok minimal sjanse for å bli valgt – men bare det at hun stiller, er i seg selv et positivt tegn. Hun betaler en høy pris for å stille. Hennes far, hennes fire brødre og flere fettere er blitt drept på grunn av politisk engasjement. Hennes egen mann døde av tuberkulose i Talibans fengsler. Nå er hun altså enke med to døtre. Hun har selv vært utsatt for mange trusler og to attentatforsøk. Hun har allerede publisert et brev til sine to døtre i tilfelle hun en dag ikke skulle komme hjem. Det er en situasjon som for oss er vanskelig å begripe – hvordan det er å være politisk engasjert i et slikt klima. Det står en enorm respekt av at mennesker velger å engasjere seg, tross den store trusselen som det medfører. Men kanskje er det det som er framtiden for Afghanistan, at man klarer å mobilisere disse positive, demokratiske kreftene, at disse får rom, får innflytelse. Jeg tror at det er slike som Fawzia Koofi som er de som forhåpentligvis representerer framtiden i Afghanistan, selv om tiden kanskje ikke er moden for de ideene som en del av disse står for. Utenriksministeren pekte på tre utfordringer i sin redegjørelse; for det første sikkerhet, for det andre utviklingen i det sivile samfunn og for det tredje behovet for politiske løsninger. Alt dette er krevende utfordringer som i stor grad henger sammen. Særlig sikkerhet er viktig. Hvis ikke man får etablert en reell kontroll og rettssikkerhet, er det ikke mulig å bygge opp det sivile samfunn eller demokratiske og politiske institusjoner. Det er heller ikke mulig å bygge opp skoler, helseinstitusjoner, bistandsarbeid eller få en positiv utvikling. Alt kan føres tilbake til at man klarer å etablere en sikkerhetssituasjon som er holdbar i området. Derfor er den norske innsatsen – den som har vært, og den som er planlagt i framtiden – betydningsfull og viktig, en veldig viktig hjelp man kan gi for å forsøke å få en kontrollerbar situasjon. Utgangspunktet for norsk politikk i Afghanistan videre blir jo å finne det rette balansepunktet mellom hva landet trenger av hjelp utenfra, og hva det bør eller kan eller må utvikle selv. Målet er jo selvfølgelig at Afghanistan i størst mulig grad skal kunne styre utviklingen selv. En overdimensjonert hjelp kan føre landet inn i en avhengighetsskapende klientrolle og hindre utvikling av eget ansvar. Men et underdimensjonert engasjement, det at man trekker seg tilbake og reduserer fokuset for tidlig, kan overlate landet til en situasjon av kaos, splittelse, indre konflikter og undertrykking. Det er derfor viktig at man får denne rette balansen i tilnærmingen til situasjonen som er der nede. Når man skal bygge et statsstyre, er det mange utfordringer, som også har vært påpekt i denne debatten. Et statsstyre er jo ikke noe man påtvinger utenfra, eller som man bare vedtar, og så står det der, det bygger på underliggende sosiale, økonomiske og kulturelle strukturer og normer. De statsstrukturer vi har i Vesten, som vi gjerne bruker som modell for demokrati, rettssikkerhet og frihet, har underliggende normer og verdier. For eksempel frihet, likhet, personlig ansvar, personlige valg osv. er verdier som bygger opp under et demokratisk styre. I Afghanistan mangler man nok mange av disse verdiene og normene. Det er stammetilhørigheten som kanskje er det viktigste, som definerer ens plass i samfunnet, som definerer rettigheter, og som gir beskyttelse osv. Derfor er det en stor utfordring når man skal gå fra en kultur som er stammesentrert, eller sosiosentrert, og over til en mer individsentrert kultur hvor den enkelte skal ha frihet til å velge sin framtid selv. I en slik kultur trenger man tid. Man er også avhengig av å få en sterk nok statsmakt til å kunne håndheve rettssikkerhet, slik at de vedtak som gjøres, blir respektert og har legitimitet i befolkningen. Det krever også en prosess å bygge nasjonal identitet og tilhørighet. Det vet vi fra vår egen historie ikke er en enkel sak å gjøre i en håndvending. Det er noe som må bygges over tid. Demokrati, medbestemmelse og stemmerett osv. handler om at det går hånd i hånd med utviklingen av nasjonal identitet og dens legitimitet. Kanskje bør man ha fleksibilitet når det gjelder hva slags statsstyre man velger. Kanskje bør man ha sterkere regional eller lokal forankring. Kanskje bør man ha sterkere konsensusmodell når det gjelder statsstyre, slik at alle grupper i et slikt samfunn føler at man er med og har en stemme i utviklingen videre. Så viser også vår egen historie at utdanningssystemet er sentralt og viktig når man skal utvikle demokrati. Det er vel ikke tilfeldig at i vårt eget land gikk demokratiutviklingen på 1800-tallet og videre inn på 1900-tallet parallelt med utviklingen av skoleverket. Derfor er den utviklingen som nå skjer i Afghanistan innen skolevirksomheten, veldig positiv, nødvendig og avgjørende for at man skal kunne ha en utvikling av et demokrati og en rettsstat. De norske ISAF-styrkene har gjort en veldig viktig jobb i Afghanistan. De gjør en veldig viktig jobb i dag, og de er viktige for det som skal skje framover. Det å bedre sikkerheten, det å trene afghanske sikkerhetsstyrker, og det å ha en mentorordning etter 2014 tror jeg er utrolig avgjørende og viktig for at dette skal ha mulighet til å utvikle seg på en positiv måte. Bistanden vi gir, er også viktig. Det er viktig at den kommer dit den skal. Det er i seg selv en stor utfordring at den ikke havner i gale hender og dermed bidrar til å øke konfliktnivået, øke splittelse, men at den blir kanalisert på en måte som gjør at den er med på å bygge landet, bygge velferd og utvikling i landet. Så tror jeg også det er viktig å støtte opp om de demokratiske og byggende kreftene i Afghanistan. Vi skal ikke blande oss inn i intern politikk osv. Men innenfor de spillereglene og rammene som er, kan man være med og støtte opp om prosesser og krefter som fremmer stabilitet, demokrati og frihet i landet. Det er fremdeles en lang vei å gå for Afghanistan mot sikkerhet, utvikling og frihet. Det er en vei med store utfordringer og mange skjær i sjøen. Historien om Fawzia Koofi synes jeg iallfall gir håp om at det er gode krefter man kan bygge videre på, som vil bygge og utvikle Afghanistan, og som har visjoner for frihet og demokrati. Jeg tror det er i disse kreftene i landet at håpet for framtiden ligger.


I utgangspunktet vil jeg vise til det nevnte strukturutvalget som er satt ned som en oppfølging av årets jordbruksoppgjør. Jeg regner med at dette er et av de spørsmålene som strukturutvalget kommer til å drøfte. Samdrift vil ha konsekvenser for struktur på sikt. Det vet vi skjer når bønder går sammen i samdrift. I første generasjon kan det drives som samdrift, men framtiden er uviss i forhold til om det kan få konsekvenser for størrelsen på norske bruk dersom denne driftsformen i framtiden en gang skulle bli endret. Det er en bekymring som vi har, i forhold til hvilke enheter vi skal ha innenfor jordbruket i framtiden. Dette spørsmålet er noe som man naturligvis må komme tilbake til.


Jeg takker statsråden for svaret. Jeg har ikke selv lest kjennelsen. Mitt spørsmål bygger på en artikkel i Moss Avis fra lørdag 15. desember 2001. Det står der: «Dommerne henviste til rettsboken at råkjøreren er en ung muslimsk kvinne som bor hjemme hos sine foreldre, der faren er svært konservativ og lever etter de regler og normer han kjenner fra Pakistan. Kvinnen hadde ikke fortalt familien om hendelsen i Råde.» Det står videre at dette er bakgrunnen for at det ble gitt en betinget dom, selv om dette egentlig kvalifiserer til ubetinget fengselsstraff. Så antageligvis er dette noe som ligger helt utenfor saken. Jeg vet ikke hvor disse journalistene som har gått gjennom dette, har vært, men siden dette utledet mitt spørsmål, vil jeg likevel følge opp: Hvis det viser seg at det er noe hold i dette, er da statsråden enig i at seder, skikker, tradisjoner og familiejustis i et opprinnelsesland kan være et grunnlag for formildende omstendigheter?


Så langt jeg har forstått det, er det i dag liten uenighet om antall ulv som finnes i Hedmark, Akershus og Østfold. Blant annet skyldes det at det har vært stor lokal innsats i forbindelse med det sporingsarbeidet som danner grunnlaget for bestandsovervåkingsprogrammet. Bestandsovervåkingsprogrammet for ulv viser at ved årsskiftet var det dokumentert til sammen 15 ynglinger eller valpekull av ulv fordelt på Sverige og Norge. Til sammenligning ble totalt 14 valpekull av ulv bekreftet født i Skandinavia i 2004. Av de 15 nye valpekullene befinner elleve seg i Sverige, to i Norge og to på grensen. De to helnorske ynglingene ligger innenfor det forvaltningsområdet som Stortinget trakk opp våren 2004. Den ene av grenseflokkene har ut fra informasjon fra Høgskolen i Hedmark tilhold ganske likt fordelt på begge sider av grensen. Den andre grenseflokken har tilhold mest på svensk side. Det er videre ved årsskiftet påvist til sammen 34 ulver i Norge, hvorav 28 i Hedmark. Disse har enten helnorsk tilhold eller tilhold på begge sider av riksgrensen. Ifølge samme rapport var tilsvarende tall for sjuårsperioden 1999–2005 gjennomsnittlig 30 ulver i Hedmark. Det har ut fra dette ikke vært noen økning i antall ulv på norsk side i den siste sjuårsperioden. Det er i dag ca. ti kommuner innenfor Stortingets forvaltningsområde for ulv, i henholdsvis Hedmark, Akershus og Østfold, som er berørt av ulv. De kommunene i Hedmark som i dag er berørt av ulv, har fått en kompensasjon på til sammen 850 000 kr til lokale rovviltrelaterte tiltak. Midlene er bevilget av den regionale rovviltnemnda i Hedmark. I tillegg er det iverksatt en rekke forebyggende tiltak med statlig støtte i berørte sauebesetninger innenfor disse ulverevirene, og det er utbetalt erstatning for alle tap og følgekostnader. Jeg har nå til behandling en klagesak om felling av ulv i dette området. I den forbindelse tok jeg i begynnelsen av januar initiativ til et møte med berørte kommuner og organisasjoner. På denne bakgrunn foretar jeg nå en grundig vurdering og behandling av saken.


Da vil jeg gjerne komme med noen tydelige lokketoner til Senterpartiet, for det er jo Senterpartiets holdning og Senterpartiets rolle i norsk politikk som avgjør at Høyre og Fremskrittspartiet har så stor innflytelse. Når det gjelder veldig mange av de tingene som Senterpartiet og SV har vært enige om, er det faktisk sånn at Johan J. Jakobsen, jeg og flere andre som jeg kan se rundt her, hadde hatt mulighet til å forhandle fram noe helt annet enn å la Carl I. Hagen ha vetoretten. Det dreier seg om fellesgodene. Hvorfor står det så dårlig til rundt omkring på mange skoler? Det er fordi det ikke prioriteres skikkelig, verken når det gjelder innhold eller ressurser. Hvorfor er det sånn at unger i faresonen i Oslo må vente et år på å få hjelp? Det er fordi de ikke prioriteres skikkelig. Alt dette, kjære Jakobsen, er jeg når som helst beredt til å samarbeide med Senterpartiet om.


Jeg vil bare understreke at vi fra SVs side støtter at det settes i gang opprustning av denne vegen. Vi sier helt klart at det er behov for å ruste den opp både i forhold til framkommelighet og i forhold til trafikksikkerhetsproblematikken. Men vi sier i vår merknad at det ikke er behov for en større motorvegsatsing. Vi markerer også at det her parallelt med vegen går en jernbane som har behov for stor opprustning. I korridorer hvor jernbane og veg går parallelt, prioriterer vi jernbane. Det betyr ikke at vi ikke vil gjøre noe med vegene der disse er dårlige, men vi prioriterer jernbane. Så til Jan Sahl, som innledningsvis ikke forstår SVs prioritering på dette området. Jeg vil da minne om at det er behov for en betydelig jernbanesatsing i dette landet i de nærmeste ti årene. At denne regjeringen i sitt forslag til Nasjonal transportplan har redusert ambisjonsnivået med vel 4 milliarder kr når det gjelder investeringer i forhold til inneværende plan, er en stor nasjonal samferdselspolitisk utfordring, og den er vi i SV villig til å ta. Derfor markerer vi våre prioriteringer i enhver trafikkorridor hvor jernbanen og vegen går parallelt. Der er det behov for å satse ekstra på jernbane, og det er det også i denne korridoren.


Representanten Terje Johansen sa i begynnelsen av sitt innlegg at Norge var et fristed i verden, der det ikke var fattigdom og ikke krig, og det er jeg helt enig med ham i. Men det får meg til å lure litt, for det ser ut som om Senterpartiet vinner sentrum, og av en eller annen merkelig grunn misser Venstre når det gjelder å straffe u-landene som ønsker å handle med Norge. Handel med de minst utviklede landene er det beste virkemiddel for å få fremmet utviklingen i disse landene. For flere av disse landene er jordbruksvarer, herunder kjøtt, blant de få produkter det er realistisk for landene å eksportere i nevneverdig omfang. Kombinasjonen auksjonsordning for å kjøpe importtillatelser og toll på MUL-importert storfekjøtt kan ikke være i norske forbrukeres interesse og ikke i u-landseksportørenes interesse. Mitt spørsmålet er: Hvordan kan det være i Venstres interesse?


Svarthalespove er klassifisert som en sterkt truet art på den norske rødlisten for arter, fordi den har en meget liten bestand i Norge. Det var bakgrunnen for at Kongen i statsråd fastsatte en forskrift 20. mai der denne ble utpekt som prioritert art. Jeg skal ikke oppheve meg til en endelig ekspert og dommer på svarthalespovens historie i Norge. Da må jeg gå grundigere inn i materien, det må jeg innrømme, men dette er altså bakgrunnen for det. Det framgår også at underarten svarthalespove limosa har sitt tyngdepunkt på Jæren, mens underarten islandica opptrer i Nord-Norge. Hovedproblemet på Jæren er svært lav ungeproduksjon fra fuglene, som hekker på kulturenger som slås. Men selve grunnsaken her, nemlig å gå i en dialog med bøndene om utsatt slått, er ikke noe vi har bare for svarthalespove. Blant en god del andre fuglearter også er det trekkfugler som kommer fra Afrika og reiser til Nord-Norge, og som trenger et sted å mellomlande i Sør-Norge. Det å ha en dialog med bønder om kompensasjon for at de stiller sine jorder til rådighet, er et generelt tema som vi også har når det gjelder en rekke andre arter.


Jeg ønsker å stille miljøvernministeren følgende spørsmål: «Et ulvepar i Østerdalen tar over 40 elger i løpet av vintermånedene. Gråfjellparet som holder til i Åmot og Rendalen, er to glupske dyr. Dyrene er påsatt sendere, og slik har forskerne kommet fram til dyrenes «killrate». Synes statsråden det er forsvarlig at ulveparet tar livet av så mye elg og dermed forskyver den økologiske balansen, i tillegg til den uro de også skaper hos lokalbefolkningen?»


Jeg registrerer at helseministeren nå gang på gang har sagt at det ikke først og fremst er spørsmål om mer penger, men om bedre organisering, og det er jeg for så vidt helt enig med helseministeren i. Og da tilbake til denne milliarden, som også Sonja Irene Sjøli var inne på: Poenget er her at de pengene nettopp er bevilget, mens det helseministeren tar til orde for, er at i den grad man skal utnytte ekstrakapasiteten, skulle det være via en ekstrabevilgning. Det er komplett ulogisk, det er jo det motsatte av det helseministeren ellers uttrykker at han ønsker, nemlig å bruke eksisterende midler på best mulig måte. Hva er da helseministerens begrunnelse for at han ikke ønsker å bruke denne milliarden på best mulig måte?


Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «I St.meld. nr. 30 for 2003-2004 Kultur for læring henstilte kirke-, utdannings- og forskningskomiteen om at Utdannings- og forskningsdepartementet skal vurdere utviklingen av nasjonale prøver i nær dialog med foreldre-, lærer- og elevorganisasjoner. Ifølge organisasjonene har ikke departementet tatt initiativ til et slikt samarbeid. Hva er årsaken til at departementet ikke har inkludert brukerne i større grad i dette arbeidet, og hva vil statsråden gjøre videre?»


Jeg har følgende spørsmål til landets miljøvernminister: «Sur nedbør har i mange år ført til at de fleste vann og vassdrag på Sørlandet har vært tilnærmet fisketomme. De senere år har situasjonen imidlertid endret seg positivt, og fisken er kommet tilbake flere steder der det tidligere var helt fisketomt. Den positive utviklingen skyldes i stor grad intensiv kalking. Men fortsatt er vannkvaliteten i flere vann og vassdrag i Agder ikke god nok med hensyn til pH-verdien. Hvordan vurderer statsråden det fremtidige behovet for kalking i vann og vassdrag på Sørlandet?»


En viktig del av det arbeidet vi på Stortinget gjør, er å forsøke å gjøre barn og unges hverdag og oppvekst litt lettere. En måte å gjøre dette på, er alltid å ha FNs barnekonvensjon liggende på pulten ved siden av seg, uavhengig av om det er et budsjett, en lovendring eller en melding vi behandler. Husker vi som politiske representanter hovedinnholdet i Barnekonvensjonen, tror jeg vi allerede har gjort et godt stykke arbeid. Fremskrittspartiet har ved mange anledninger kjempet for et bedre barnevern. Ikke minst var John I. Alvheim en forkjemper for barnevernsbarna og deres pårørende. Mange henvender seg til oss stortingsrepresentanter med sine historier om barnevernet. Vi synes at de utallige sakene vi hører om, vitner om at det ikke er et tilstrekkelig godt barnevern i Norge. For det første blir altfor mange barn værende altfor lenge i hjem der foreldrene ruser seg. Dette burde kunne være en enkel sak for det offentlige å gripe inn i. Ingen barn, absolutt ingen barn, burde få vokse opp hos tunge rusmisbrukere, noe som dessverre skjer i dag. For det andre burde barnevernet ta innover seg de merknadene som den forrige komiteen la inn i forbindelse med meldingen om barn og unges oppvekst, nemlig at nær familie skal vurderes først når barn skal plasseres utenfor hjemmet. Men altfor mange ganger har jeg fått telefoner fra fortvilede besteforeldre, tanter og onkler om at de får sine søknader om å overta omsorgen for barn som de er i slekt med, avslått. Begrunnelse foreligger sjelden, men man kan ane at det har noe å gjøre med at de har for god kontakt med de biologiske foreldrene. Ja, og det var jo nettopp derfor vi ønsket at barna skulle komme til besteforeldrene sine. Det hadde ikke blitt en så traumatisk opplevelse som det er å flytte til totalt fremmede, eller også eventuelt på institusjon. Da er vi ved det neste temaet, nemlig kjøp av eksterne institusjonsplasser. Vi ser at i nysalderingen er man nødt til nok en gang å øke denne posten, denne gangen med 215 mill. kr. For neste år foreslår Regjeringen nok en gang å øke denne posten, eller den tidligere post 70 under samme kapittel, dette til tross for at man har satt i gang et omfattende omstillingsarbeid for å få redusert kostnadsveksten i sektoren. Det er bekymringsfullt når staten overtar ansvaret i januar 2004, og man fremdeles to år senere kan skrive i St.prp. nr. 21 for 2005–2006: «Det har likevel vist seg, etter at ein no har fått meir informasjon om den faktiske kostnadsutviklinga i 2005, at det var meir ressurskrevjande å sikre ei god fagleg verksemd enn tidlegare lagt til grunn, samtidig som omstillingsarbeidet ikkje har hatt så stor innsparingseffekt i 2005 som ein gjekk ut frå.» Hva er det man egentlig forsøker å få sagt her? I budsjettet for 2005 økte man kapitlet med 300 mill. kr, i revidert sommeren 2005 fikk man en økning på ca. 100 mill. kr og altså i nysalderingen 215 nye millioner. Da er det vel egentlig betimelig å spørre seg: Hva er det som skjer med det offentlige barnevernet? Finnes det ingen kritiske gjennomgåelser av hva det er som drar disse budsjettene opp, når man med full bevissthet la om virksomheten i 2004 for å få bedre kontroll? Jeg synes det er relevant å spørre, særlig når man blir kontaktet av fosterbarn som er i fosterhjem med både fire, fem og seks andre fosterbarn: Har man da kontroll med virksomheten? Har det offentlige kontroll med hva som skjer med tusenvis av barn som hvert år blir fjernet fra sin biologiske familie? Jeg tror ikke at det offentlige har kontroll. Og det plager meg. Jeg forlanger faktisk ikke at barnevernet i den enkelte kommune skal kunne ha oversikten over og innsikten i hvorvidt alle de barna man har plassert rundt omkring, har det bra. De har antagelig mer enn nok å gjøre med å få unna alle bekymringsmeldingene de får og alle de akutte sakene de får i fanget daglig. For jeg sier ikke at jeg ønsker å kritisere barnevernsarbeiderne som sådanne. Det er det eksisterende systemet jeg vil til livs. Barnevernsarbeiderne gjør en flott jobb for svært mange barn i dette landet, men det er noe som ikke er tilfredsstillende. Dette ønsker Fremskrittspartiet å gjøre noe med. Det er ikke for å mistenkeliggjøre det offentlige norske barnevernet og heller ikke for å rakke ned på fylkesmennene, men for å ivareta barna og å sikre at også de barna som har litt dårligere forutsetninger enn andre, får vokse opp i et trygt og godt miljø. Det er derfor vi fremmer forslag om et fritt og uavhengig barnevernstilsyn. Vi vet at tilsynet med barnevernet, fylkesnemndene, barnevernsinstitusjonene, omsorgshjem, fosterhjem, etc. ikke i tilstrekkelig grad gjennomføres i dag. Det kan da ikke være nødvendig å vente til Riksrevisjonen gransker tilsynet, eller mediene avdekker en skandale, før vi innfører et bedre tilsyn. La oss heve tilsynet opp og få et fritt og uavhengig barnevernstilsyn. Kanskje synes statsråden at dette virker litt skummelt, men det er ikke det. Det er et sted hvor barna kan henvende seg, de pårørende kan henvende seg, og der også ikke minst både fag- og omsorgspersoner kan henvende seg når de føler at noe ikke går riktig for seg i det offentlige barnevernet, slik at banevernstilsynet på en uhildet måte kan ta tak i saken og undersøke den. Slik hadde vi tenkt det, og alt bare for å sikre en god og trygg oppvekst for alle barn i Norge. Da er det at jeg kaster et blikk på pulten min og ser at jeg har med både artiklene 9, 18 og 20 i FNs barnekonvensjon.


Jeg takker statsråden for svaret, som jeg i hvert fall oppfatter som noe positivt. Norge er jo blitt et flerkulturelt samfunn med mange forskjellige trossamfunn. Men den behandlingen som sikh-menigheten har fått fra Justisdepartementet, tyder på at vi har et utlendingsregelverk som ikke er fleksibelt nok til å ta hensyn til de spesielle behov som kan finnes i et flerkulturelt samfunn. Det kan også virke som om departementet ikke har forstått at det er helt spesielle eksperter menigheten ber om å få tillatelse til å hente inn, og at det også fra disse ekspertenes side er lite aktuelt å arbeide fast i Norge. De ekspertene som er ønsket, har meget lang og svært omfattende utdanning og erfaring. Dette er også bakgrunnen for at det er svært lite tenkelig at de vil ønske å oppholde seg fast i Norge. Uten disse ekspertene kan ulike seremonier bare utføres i forenklet form i menigheten, og dette innskrenker muligheten for religionsutøvelse. Ser ikke statsråden at dette kan tilsi at en må ta helt spesielle hensyn?


Jeg må si at dagens spørretime har vært preget av statsmininisterens omgang med omtrentligheter når det gjelder svarene. Jeg skal bruke ett eksempel: Statsministeren sa at man har fått innført en garantiordning for kraft. Det har man altså ikke. Den er endret, men ikke godkjent av ESA, og den må godkjennes der før ikrafttredelse. Videre er det helt åpenbart at statsministeren heller ikke ser den sammenhengen at formuesskatten hemmer veksten særlig for de små og mellomstore bedriftene. Statsministeren må også se at nettopp det at man ikke gjør noe med skjemaveldet innenfor næringslivet, også hemmer veksten i de små og mellomstore bedriftene, fordi de ikke får brukt virksomheten sin og tiden sin til både å skape arbeidsplasser og å skape inntekter etc. som sikrer disse bedriftene. Det som også er interessant, som en også tidligere har vært inne på, er at næringsministeren reiser rundt og sier at han ser de uheldige virkningene av formuesskatten. Fiskeri- og kystministeren var veldig imot formuesskatten før hun ble fiskeri- og kystminister, og har måttet endre syn. Spørsmålet mitt til statsministeren er følgende: Vil i hvert fall statsministeren sørge for at det nå kommer et mål om 25 pst. reduksjon i skjemaveldet?