Jeg ville bare si at jeg slutter meg til det Lars Myraune sa om den korrekte beskrivelsen av F-16-flyene som vi sendte nedover, og hva slags tilknytning de hadde. Det var en grei oppklaring. Ellers er jeg helt enig med Ine Marie Eriksen Søreide når hun beskriver den koordineringen som nå i stadig større grad skjer mellom FN og andre. Jeg har selv vært på NATOs parlamentarikerforsamling og deltatt i diskusjoner der akkurat spørsmålet om FNs koordinerende rolle, betydningen av den, kommer opp som et viktig tema. Jeg opplever at det er et skifte blant mange av dem som tidligere var veldig kritiske til det og mente at det var noe som NATO greide fint selv, men som nå har et mye sterkere ønske om å trekke inn FN. Det synes jeg er positivt, og det er noe som jeg tror at vi alle sammen kan være enige om. Og det er en positiv utvikling for Afghanistan.


Det som opprører SV, er at vi har en statsminister som tydeligvis er mer opptatt av planer og papir enn av virkeligheten og å prøve å gjøre noe med den. For virkeligheten er her den, i det som stod i Aftenposten Aften i går, om at fattigdommen øker på tross av de planene som er lagt fram. I går bevilget Stortinget og Regjeringen 5,8 milliarder kr og syntes det var greit å bruke så mye mer på å forurense Barentshavet. Da ble alle feil tilgitt, mens de som går på sosialkontoret, skal behovsprøves og opplever uverdighet. Og mange av dem havner hos Kirkens Bymisjon og hos Frelsesarmeen. Hvordan er det mulig for statsministeren å være en hjelpeløs tilskuer til at dette får lov til å utvikle seg i hans regjeringstid?


Jeg har lyst til å takke særlig interpellanten, men også de tidligere talerne og statsråden for en god debatt – en debatt om et viktig tema. Jeg synes også de signalene som kommer fra statsråden om at hun ikke bare vil jobbe med dette opp mot sine nordiske kolleger, men også vil involvere andre departementer, er rosverdig, og noe vi selvfølgelig vil komme til å følge opp fra Stortingets side. Statsråden sier at dette ikke er vekstnæringer. Det har hun sannsynligvis rett i. Men mange av disse fagene er viktige eksponenter for tidligere vekstnæringer og således en svært viktig del av norsk kulturarv. Jeg har lyst til å starte med en avsporing – det er like greit å ta avsporingen med en gang, så jeg gjør det nå. Da norske vikinger på 800- og 900-tallet kom til Storbritannia, sto restene etter to- og treetasjes romerske bygninger igjen fra en sivilisasjon som var gått i glemmeboken. Vikingene fant ikke noen annen forklaring på hvordan man kunne ha bygget treetasjes bygninger enn at det måtte ha vært kjemper som hadde gjort det. Etterkommerne etter vikingene vet at sånn var det ikke. Tvert imot var det sånn at kunnskapen om å bygge i tre etasjer hadde romerne utviklet flere hundre år før, men den var glemt i datidens Storbritannia. Men det er altså eksponenter for tidligere viktige vekstnæringer vi snakker om i Norge. Jeg ser vanskelig for meg hvordan man kunne ha eksportert sild fra Nord-Norge og Vestlandet til Europa uten å ha folk som kunne lage tønner å ha den i. Jeg har vanskelig for å se hvordan de kunne ha rodd over Nordsjøen uten seilmakere til å lage seilene til fartøyene som skapte velferd og velstand i hele Norge. Dette er det viktig at vi kan ta vare på i framtiden. Det er viktig at vi sørger for at vi ikke går i den fellen som angelsakserne gjorde, og glemmer den kunnskapen man tidligere hadde hatt, men at man beholder den. Så får vi håpe at vi slipper å bli tvunget til å reise over Nordsjøen med seil i framtiden. Det er viktig at vi beholder den kunnskapen vi har opparbeidet oss gjennom århundrene. Også våre stavkirker og våre middelalderkirker trenger håndverkere for å kunne vedlikeholdes. I Trondheim har vi et av de få sponhusene i Norge. Å bygge sponhus er det veldig få mennesker som kan i dag. Den kunnskapen må opprettholdes. Mitt poeng er at det er viktig at vi har denne kompetansen i Norge. Det er viktig at norsk ungdom, men også selvfølgelig voksne får tilgang på denne kunnskapen. Samtidig er det viktig at vi ikke overlater dette til miljøer som er så små og så marginale at de risikerer å forsvinne, ikke fordi vi på Stortinget eller i regjeringen vedtar det, men fordi miljøene rett og slett blir så små at de ikke lar seg opprettholde. Derfor er det nordiske initiativet, som bl.a. representanter for Det norske storting har tatt i Nordisk Råd, kjempeviktig. Får vi til et nordisk samarbeid om å beholde disse fagene, har vi muligheten til å lykkes. Jeg tror at hvis vi satser på å gjøre dette alene i Norge, kan vi risikere at disse fagene forsvinner, ikke fordi vi ikke har vilje her i Stortinget til å beholde dem, men fordi miljøene blir så små. Jeg synes at mange av innleggene i debatten i dag har gitt grunn til optimisme, og jeg kan bare love at vi kommer til å gi regjeringen støtte i det videre arbeidet med å sikre disse for norsk kulturarv veldig viktige håndverksfag.


Overhodet ikke. Regjeringen har satset på frivilligheten på flere områder. Vi har allerede styrket det tilskuddet som går fra Kulturdepartementet opp mot frivilligheten for neste år. Det er viktig i den situasjonen vi står i – ikke bare nå, men også i det arbeidet som foregår på integreringsfeltet – at kommunene inviterer de frivillige lagene og organisasjonene inn i sitt arbeid. Vi var fire ministre som hadde et møte med hele frivilligheten for bare én måned siden, og vi har også sendt brev til kommunene hvor vi oppfordrer dem til å invitere med frivilligheten. Det er veldig mange frivillige lag og organisasjoner som er med og bidrar til et godt integreringsarbeid, og det er et arbeid som kommunene bør benytte seg av i mye større grad enn de gjør i dag.


Jeg oppfatter ikke at vi er på den sikre siden. Jeg oppfatter at flertallet åpent innrømmer at vi ikke er på den sikre siden. I dag har vi hørt formuleringer som går på at man skulle ønsket at man hadde mer penger til å gjøre det som er optimalt, eller gjøre det som er ideelt, osv. Alt det underbygger at vi ikke er på den sikre siden når det gjelder oljevernberedskapen. La meg fullføre det jeg holdt på med i stad. Great Barrier Reef ligger utenfor Australia – jeg sa feil, vi var på komitetur både i New Zealand og Australia – og vi så de tiltakene man satte i verk der. Under PSSA er det hvert enkelt land som foreslår hvilke tiltak som skal settes i verk, og de har f.eks. losplikt gjennom revet. Det kunne også vært aktuelt å vurdere i Norge, spesielt utenfor de mest sårbare områdene. Alt er ikke ille når det gjelder norsk oljevernberedskap. Det tror jeg ingen i salen mener. Det vi derimot mener, er at den ikke er god nok, og at det er fravær av nye tiltak som slår oss.


Den rapporten jeg nevnte i mitt første svar, adresserer en del av de utfordringene på etterforskningssiden. Det er helt åpenbart at vi må se sammenhenger, og at turnover i seg selv er en utfordring. Jeg mener at mye av dette kan løses ved et ledelsesansvar hvor man bidrar til å sørge for at fokuseringen på etterforskning, påtalejuristene og påtalesiden økes. Det kan handle om oppfølging. Det kan handle om lønn. Som representanten helt riktig sier, driver vi ikke med lønnsforhandlinger fra Stortingets talerstol. Men det er helt åpenbart at det foreligger en del virkemidler på politimesternivå som kan brukes for å sikre at turnoveren ikke er så høy som den er en del steder. Det som også er et viktig element, er at effektiviteten i straffesaksbehandlingen ville vært bedre hvis turnoveren var lavere, fordi man har mer erfarne påtalejurister. Jeg er helt enig i representantens bekymring. Vi adresserer utfordringene i vår dialog, både med påtalemyndighetene og med Politidirektoratet. Det er helt avgjørende at vi løser opp i en del av den utfordringen høy turnover skaper.


La meg etter den lange harangen av eksempler konsentrere meg om ett for å få satt dette litt tydelig på plass: Norge hjelper ingen land med å komme i gang med oljevirksomhet, men en rekke land ønsker, av samme grunn som oss, å utnytte de ressursene de har på havbunnen. Jeg går ut fra at verken Solvik-Olsen eller jeg tror at vi kan hindre Ghana, Nigeria eller Angola i å gjøre det. En rekke land ønsker det. Da kommer Norge inn og bidrar med hjelp, slik at dette kan bli på en mest mulig miljøforsvarlig måte, at disse pengene i så stor grad som det lar seg gjøre, kan komme befolkningen til gode, at man får et så korrupsjonssikkert system som mulig – altså bidra med de mange erfaringer vi har med å lage oljevirksomhet her, som er blant de mest miljøvennlige i verden. Men det er en virksomhet som vi likevel gradvis må la gå over i mer fornybare og varige energikilder.


Med Fremskrittspartiet i regjering kommer ikke landbruket til å bli rasert som i dag og måtte legge ned tre gårdsbruk per dag sju dager i uken. Det legges ned 2 000 gårdsbruk i året. Det gjøres med dere i regjering, for dere har en politikk som gjør at man jager bøndene bort fra det de holder på med. Når du snakker om at bøndene skal komme til byen – ja, bøndene kommer jo til byen. De kommer til byen for å demonstrere mot dere. Det er klart et bevis på at det er deres politikk som driver bøndene til byen. Derfor kommer de til Oslo, derfor kommer de til Trondheim. De kommer til byene takket være Arbeiderpartiet.


Jeg vil slutte meg til det representanten Tone Merete Sønsterud nettopp sa. Det jeg blir litt forundret over, er Kristelig Folkepartis holdning i denne saken. Det høres ut som man mener at det blir flere jobber av å ha flere midlertidige ansettelser. Det er det, som sagt, veldig vanskelig å påvise. Hvis man har behov for å ansette, ansetter man. Har man et midlertidig behov, er det faktisk lov i Norge i dag. Det er mange som er midlertidig ansatt. Så er det riktig at veldig mange av dem faktisk også får en fast ansettelse etter hvert. Og hvis det har gått fire år, er vel ikke behovet midlertidig lenger? Så jeg skjønner ikke representanten Ropstads bekymring for denne arbeidsgiveren som har hatt noen ansatt midlertidig i fire år – da er det vel et permanent behov, vil jeg anta. Og da er det en fordel for alle parter at dette blir i orden. Det som jeg tror ville føre til at noen flere vil ansette folk, er hvis Høyre og Fremskrittspartiet får gjennom sitt syn, nemlig at man skal konkurrere mer på lønn og utrygge arbeidsplasser, og at man da kan underbetale folk og betale dem luselønn. Da blir det nok en del arbeidsplasser. Dette ser vi jo i en del andre land, f.eks. i USA, der man har dette begrepet som kalles «working poor». Folk der kan faktisk ha to jobber til minstelønn og likevel trenge sosialhjelp for i det hele tatt å kunne leve. Det er klart at man har en jobb, men det er ikke mulig å leve av den – og slett ikke å leve med den. Jeg vil understreke at sjølsagt har reguleringene i arbeidsmarkedet noe å si, som representanten Røe Isaksen sa, men det er ikke mulig å sammenligne det spanske systemet med det norske. De er totalt forskjellige. I Norge mener jeg at det er en god balanse. Det er altså mulig å ansette midlertidig, når det er behov for midlertidighet, og vi ønsker å trygge det slik som arbeidsmiljøloven er i dag, at de som har krav på fast ansettelse, faktisk får det. Så det er en god balanse. Hvis man ser på de land som har et mer liberalt regelverk enn det vi har i Norge, er det ingenting som tyder på at økonomien går bedre der, at de har mindre arbeidsledighet enn i Norge, eller at mennesker med ulike problemer med tanke på arbeidsmarkedet har lettere for å få jobb der. Nei, tvert imot – det kan vi telle, i Norge har folk som ikke får plass i arbeidslivet, krav på noen ytelser fra det offentlige som man ikke har i andre land. Der blir de ikke telt, der blir de forsørget av familien. Og jeg er veldig glad for og stolt over at vi har et system i dette landet som er slik at hvis man ikke får jobb, og man har helseproblemer, har man i hvert fall krav på en uføretrygd. Det mener jeg er riktig. Så skal vi gjøre mye mer for at flere av dem får jobb, men det gjør vi ikke ved å gjøre arbeidslivet mer utrygt.


Mitt oppfølgingsspørsmål går til landbruksministeren. Utanriksministeren har likevel heilt rett i det han seier, at utanrikskomiteen heilt klart har sagt at det skal komme endringar i dei interne handelsvridande støtteordningane. Dette gjer vi sjølvsagt for å få bukt med eksportkredittane. Komiteen seier også etterpå at denne støtta må «ta hensyn til landbrukets verdi for kulturlandskap, miljø og bosetting». Ein vil altså ha sysselsetjingsdrivande tilskott. Så spørsmålet mitt er: Korleis følgjer landbruksministeren opp dette?


Jeg tillater meg å stille statsråden følgende spørsmål: «Sykepengeutbetalingene og antallet uføre øker. Pasienter med muskel- og skjelettlidelser utgjør nesten halvparten, og når det gjelder denne gruppen, er det tydeligvis et stort forbedringspotensial for å kunne holde folk i jobb. Hvilke målrettede tiltak mener statsråden er iverksatt for å bremse utviklingen av langtidssykdom hos pasienter med muskel- og skjelettlidelser, og tror statsråden at ventetidene i helsesektoren er med på å bidra til at flere ikke er i arbeid?»


De tre FN-organisasjonene som har fått en indikasjon fra Norge på hva de vil kunne regne med å få de neste årene, som jo er en økning, er tre av de organisasjonene som vi mener – og som vi har god grunn til å tro – er i stand til og som ønsker å reformere seg. Så det ligger altså en dobbelthet i dette. De kan regne med mer penger fra Norge under forutsetning av at de følger opp sine egne løfter. Så går vi inn i en dialog med dem for å se om de gjør dette. Og jeg kan ikke bli mer enig: Evaluering er helt avgjørende. Evaluering er ikke bare noe vi skal gjøre i forhold til FN. Det skal vi gjøre i forhold til vår egen bistand – kontinuerlig. Hvis vi ser ting som går dårlig, skal vi kutte det ut, for så å ta ressursene over dit hvor vi får gode resultater. Det må gjelde i FN, og det må gjelde ellers. Det kan f.eks. bety at vi dropper støtte til enkelte FN-organisasjoner som vi ikke synes leverer når det gjelder å reformere seg, og som ikke leverer virkelige resultater for verdens fattige. Så gir vi mer til andre, som leverer. En konkret ting vi har endret støtten til, er Verdens matvareprogram. Det kan jeg eventuelt komme tilbake til i neste replikk.


Jeg takker statsråden for tilleggssvaret. Det som vi nå ser, og som er uakseptabelt i en rekke fylkeskommuner, er at det i praksis skjer en nedprioritering av mange av disse gruppene. Det gis bare akuttbehandling. For eksempel i Sør-Trøndelag og i Telemark får man kun behandling ved akutte tannsmerter. Det må jo rettes opp. Selv om det er et fylkeskommunalt ansvar, har sentrale myndigheter en tilsynsmyndighet og en plikt til å følge opp at tannhelseloven blir fulgt opp også av de ansvarlige i fylkene. Nå er det jo tannlegemangel i dagens Norge. Det er vel et forbigående fenomen. Det vil bedres ved bygging av en ny tannlegehøyskole i Tromsø eller ved større inntak ved de bestående tannlegehøyskolene. Men vil man nå i en overgangsperiode vurdere kjøp av tannhelsetjenester eller andre tiltak fra private tannleger slik at disse uverdige forholdene kan rettes opp, enten det gjelder barn eller andre prioriterte grupper?