I ettertid ser jeg at de to elementene som ligger i dette forslaget, med fordel kunne vært fordelt på to forskjellige forslag. Det er det litt sent å gjøre noe med nå. Samtidig er vi fornøyd med å ha fremmet forslaget, for vi har fått en debatt, og jeg håper at vi har fått framskyndet prosessen. Vi setter pris på, og vil selvfølgelig subsidiært støtte, flertallets forslag om en nærmere utredning med høringer. Det er sagt at et forbud mot reklame vil resultere i færre barnefilmer, og at det vil bli dyrere kinobilletter. For oss er dette et verdivalg. Vi mener at det ikke er dokumentert at det nødvendigvis vil skje. Det som kinoene tjener på reklame, er ikke en fast, regulert pris eller enhet. Det som fins av reklamemidler, kan tas ut på annen type reklame for voksne. Det fins eksempler på kinoer i Norge, bl.a. i Kristiansand og i Porsgrunn – et enstemmig bystyre i Kristiansand – som gjennom en årrekke har valgt å ikke ha reklame. Der er det like mange barnefilmer som det er andre steder, og billettene koster ikke noe mer. Jeg er litt forundret over at flertallet må ha enda mer bekreftelse på at det er reklamepress mot barn, for ikke å kunne være med på dette forslaget. Vi mener det er grunnlag for dette allerede. Statsråd Laila Dåvøy har satt kommersiell utnyttelse av barn og unge høyt på dagsordenen. Hun kom med en handlingsplan for å begrense det kommersielle presset rettet mot barn og unge tidlig på vårparten 2003. Her skulle Regjeringen også vurdere forbud mot reklame ved kinoforestillinger for barn under sju år, etter forslag fra SV. Hvorfor er det da så vanskelig å stemme for vårt forslag, som allerede nå ville gitt noen restriksjoner for markedskreftene? I dag har vi anledning til å sende ut noen signaler om at vi ønsker et samfunn som verner om de aller minste. Så til det med aldersgrense og ledsagerregel. Jeg skal åpent erkjenne at jeg selv er på glid, sånn sett er jeg ikke veldig lei meg for at vårt forslag blir stemt ned i dag. Jeg imøteser de høringene som kommer. Det som er problemet med ledsagerregelen, er ikke ledsagerregelen i seg selv. Hvis den hadde fungert etter intensjonene, synes jeg det hadde vært helt uproblematisk. Det som er problematisk med ledsagerregelen slik den er i dag, og slik den blir praktisert, er at den ikke fungerer etter intensjonene. I mange tilfeller er det ikke foreldrene eller nære foresatte som er med barna på kino. Det som skjer, er at barn på 12 år blir med andre ungdommer som er over 18, og som blir sett på som voksne, på filmer med f.eks. 15-årsgrense. Kinovaktene selv sier at dette er et problem. Det betyr at barn på 12 år går på kino og ser film, og foreldrene vet ikke at de har vært på kino i det hele tatt. Dette vet vi er et reelt problem. Samtidig vet jeg at bruk av ledsagerregelen er økende i hele Europa. Den er i bruk i de andre nordiske landene. Jeg mener at hvis den fungerer etter intensjonen, har den noe for seg. Det som jeg heller kunne tenke meg, var å få skjerpet inn kravene til hvem som kan være ledsager, hvordan det skal være, i tillegg til de advarslene, eller rådene, som kommer fra Filmtilsynet, om hvem som bør se hvilke filmer. I dag står det på filmer med 11-årsgrense at filmen «anbefales ikke for barn under 11 år». Det er litt tilfeldig om det står i annonsen, eller om det blir opplyst om det i billettluken. Vi kunne tenke oss – men det kan vi komme tilbake til i den videre prosessen – at det blir et krav om at dette skal med i all annonsering for kinoer. Det er mange i denne salen som snakker seg varme om ulike ungdomsproblemer – om press på utseende og prestasjoner, om sexpress og mye annet som våre barn og unge utsettes for. Det er å håpe at alle som deler våre bekymringer på dette området, kan stemme for vårt forslag. Jeg tar opp det forslaget vi fremmer i innstillingen.


Jeg hadde tenkt å komme Kristelig Folkeparti i forkjøpet denne gangen og sørge for å prioritere mer penger til utdanning. Jeg varslet egentlig i en tidligere muntlig spørretime at vi kom til å vurdere det, og det kommer vi til å gjøre. Vi kommer til å prioritere å komme opp på det nivået som regjeringen selv i sine egne meldinger har varslet tidligere, nemlig på 1,6 mrd. kr. Det er en økning fra i år. Hvis vi skal si én ting, så tenker jeg som så: Vi må bruke våre utdanningspenger i land der det er størst mangel på egen evne til å levere. Det er i sårbare stater, og det gjelder målsettingen om at flere jenter skal få muligheten til å få utdanning. Derfor prioriterer vi penger inn mot akkurat det. Det vi ser som er generelt positivt, er at det er stadig flere ungdommer, stadig flere unger, som får begynne på skole, og jeg mener jo at utdanning til et lands egen befolkning, er landets eget ansvar. Der ser vi en gledelig utvikling, nemlig at i hele Afrika sør for Sahara – i hvert fall i nesten alle land, bortsett fra dem der det er krig og konflikt – klarer landene å sette av mer penger selv. Det mener jeg er en bærekraftig utvikling.


Her var det mykje forskjellig, og eg støttar på ingen måte dei utsegnene som representanten Aspaker kjem med. Tvert imot er jo begge lovforslaga, både ei anledning til seks pluss seks for politidirektøren og det å redusere frå fire pluss fire til no éin seksårsperiode for omboda, ei tilpassing – ein får altså ein heilskap i forskrifta til tenestemannslova. Det betyr at alle åremål i staten heretter vil vere på seks år. Så er det når det gjeld alle stillingar, unnateke ombodsstillingane, anledning til å søkje – og verte vurdert på lik linje med eventuelt nye søkjarar – om ein ny seksårsperiode. Vi får altså ei lik behandling av alle åremålsstillingar. Akkurat i denne situasjonen har Regjeringa – som eg sa – hatt ulike syn på om noverande innehavar av åremålet kan søkje om ein ny treårsperiode, men vi har valt å leggje til grunn den heilt spesielle situasjonen som er i politiet, og vektlagt kontinuitet. Og det står eg bak, som justisministeren står bak det.


Jeg vil anbefale SVs gruppe å stemme mot de to gjenstående forslag.


Det er selvsagt ikke viktigere i nordlige havområder enn i havområdene rundt Midt-Norge. Vår vurdering er at i dette området er det en god, tilfredsstillende privat kapasitet for å gjøre dette. Den kan mobiliseres i enhver krisesituasjon. Jeg er litt forundret over at Fremskrittspartiet og andre partier bekymrer seg over at kriseberedskapen også er på private hender.


Bare en liten kommentar til det aller siste. Man sa nøyaktig det samme for fire år siden, nemlig at man skulle opp på 40 pst. stipendandel. Vi ble stående på 30 pst. Man holdt ikke ord den gangen, men kanskje kan situasjonen endre seg nå, slik at vi kan tro på at man vil holde ord når det gjelder stipendandelen denne gangen. Men for å unngå den samme situasjonen hjalp vi til med å innføre 40 pst., slik at vi i alle fall er sikre på å holde ord. Så til det som går på Den norske kirke. Det kan jo virke slik når en hører statsråden, at Den norske kirke stort sett består av prestestillinger – og takk for at det ikke er bare det! Den norske kirke er mye mer enn det, og det skal vi være glad for. Når det gjelder de øremerkede midler, beklager jeg at de ikke ble lagt inn i rammene – at de kom tilbake som øremerkede midler. Jeg tror at det er helt avgjørende for Den norske kirke og de lokale menighetene at de er i stand til å slåss sammen med de øvrige delene av lokalsamfunnet om de kommunale midlene. Det vil si at vi trenger en kommunalisering av Kirken for å aktivisere den lokalt, slik at de ikke bare sitter og forventer at midlene skal komme fra sentrale myndigheter. Når det gjelder dåpsopplæringen, er vi helt klare. Vi skal ha en stortingsmelding, vi skal behandle den, vi skal legge rammene, og vi skal legge sterke føringer for hvordan dåpsopplæringen skal være. Men vi venter på stortingsmeldingen og regner med at vi får den i løpet av våren. Så til vår løsning når det gjelder prestestillinger og diakonstillinger. Vi har anvist fondet og sagt at det vil være en god måte å finansiere dette på. Da jeg hørte statsråden, lurte jeg litt på om hun egentlig er interessert i å gjennomføre dette – om hun er villig til å bruke av fondsmidlene slik som flertallet her har anvist. Det synes jeg statsråden skal svare på. Vil hun ta dette på alvor? Vil hun gå inn og bruke midler fra fondet slik at vi kan få opprettet flere stillinger, slik som vi har påpekt? Eller mener hun at det ikke er så viktig å få flere stillinger, å få orden på dette, slik at det vil hun ikke gjøre – at fondet skal stå urørt, at det å samle skatter på jorden er viktigere enn å bruke det til nye stillinger?


Høyre vil så mye, men får det nå ikke bestandig til. Før man blir student, og før man havner på et universitet og eventuelt skal bli forsker, må man gå på videregående. I Regjeringens forslag til budsjett blir det brukt over 370 mill. kr til gratis læremidler til elevene i videregående, og i løpet av tre år vil alle elevene ha gratis læremidler. Dette synes ikke Høyre er noen god idé, men vil ha en behovsprøvd stipendordning, med et innslagspunkt på 210 000 kr. Hvorfor kan ikke Høyre støtte Regjeringen, som vil gi lik mulighet til alle ungdommer til å ta videregående utdanning, uansett bosted eller familiens økonomiske ressurser?


Vi har gjennom høringen bl.a. fått høre, spesielt fra USA, at det finnes både aminteknologi og karbonatteknologi, som allerede har vært benyttet, og som også er under videre utvikling. På testsenteret på Mongstad har man også videreutviklet disse teknologiene og arbeidet med det, men man hevder at det er helt nye teknologier som er blitt utviklet. Det har jeg ikke fått dokumentert, verken gjennom høringen eller gjennom det som jeg har lest om dette i diverse rapporter.


Statsråden var i sitt innlegg inne på forbrukernes krav til matvarer, men han glemte et veldig viktig element, og det er forbrukernes krav til rimeligere matvarer. Det er flere elementer her: Det er både kvalitet, altså trygg mat, og også prisen som forbrukeren til syvende og sist må betale for norskproduserte matvarer. Og dette føyer seg inn i den debatten vi har hatt i høst med Bondelaget på den ene siden, som sier at det er bonden som bidrar mest til rimeligere matvarepriser, og kjedemakten på den andre siden, som har trykket andre rapporter til sitt bryst og sagt at det er de som bidrar til rimeligere matvarer, med Rimi-Hagen i spissen. Jeg vil gi statsråden honnør, for det er veldig positivt at det nå er tatt et initiativ til et forprosjekt som skal kartlegge mulighetene for å etablere løpende resultatrapportering om prisdannelsen i matvaremarkedet. Men det er ikke nok. Derfor har Fremskrittspartiet nå fremmet et såkalt Dokument nr. 8-forslag om et regjeringsoppnevnt utvalg som skal ta for seg alle ledd i verdikjeden for matvarer, se på marginene og ha referanseprodukter som vi kan sammenlikne med andre land, slik at Stortinget kan få troverdighet om hvem vi kan stole på i matsammenheng, og som kan bidra til å være et beslutningsgrunnlag for Stortinget på et senere tidspunkt. Det er veldig viktig å følge produktene fra vugge til grav, eller fra jord til bord i dette arbeidet, slik at vi kan se på alle de forskjellige leddene i kjeden. Jeg håper det kan være mulig å få et slikt resultat klart i forkant av landbruksoppgjøret neste år, eller aller senest i forbindelse med stortingsmeldingen om landbrukspolitikken. Jeg ønsker noen kommentarer fra statsråden til dette forslaget og intensjonen med et slikt arbeid.


Først til det lokale sjølstyret. I debattene om distrikts- og regionalpolitikken tidligere om årene har vi fremmet en rekke forslag, både når det har dreid seg om Kommunaldepartementets budsjett og når det har dreid seg om Næringsdepartementets budsjett. Dette har konkret gått på desentralisering av makt fra storting til kommune og spesielt til fylkesnivået, eller det som det nå kalles, regionnivået. I den grad vi har fått disse forslagene fram til avstemning, har de blitt nedstemt, så jeg blir litt forundra over at det er SV som får dette spørsmålet. Også når det dreier seg om øremerking, har vi vært med på alle de fellesmerknadene som har vært fra kommunalkomiteen. Det SV ikke ønsker, er at det skal bli store forskjeller i levekår eller på sosial- og helseområdet og skoleområdet. Der vi derimot har vært helt sterke og tydelige, er når det dreier seg om kultur, næringsutvikling – altså utviklingspolitikk generelt – samferdsel og f.eks. arbeidsmarkedsetat. Alle disse funksjonene kan etter vår mening i langt større grad enn i dag legges ut på fylkesnivå, slik at man kan få råderett over virkemidlene. Seinest i fjor fremmet vi forslag om at alle de distriktspolitiske virkemidlene skulle legges inn i en pott, slik at en kommune kunne få én pott uten bindinger, eller en fylkeskommune kunne få en pott uten bindinger. Da tror vi at f.eks. Sogn og Fjordane, Hordaland eller Møre og Romsdal sjøl bedre kunne legge til rette for det som er nødvendig for bosetting langs kysten, fordi de sjøl vet om og kan finsikte sine virkemidler langt mer enn det Stortinget kan. Det er deres fortrinn, fordi de er nære og samtidig store nok til å ta beslutninger over et visst geografisk område. Ellers får jeg bare vise til SVs alternative budsjett på alle de områdene der vi vil styrke lokalsamfunnene.


Dagbladet skriver 30. oktober: «Nådeløs dom fra 300 000 elever: Kaos i norsk skole. Lite motiverte. Forstyrrer hverandre. Vil bestemme mer.» Dette bekrefter internasjonale undersøkelser som PISA og TIMSS. Det er uro og mangelfull motivasjon i norsk skole. For to dager siden kunne vi lese at foreldre tar med advokat til konferansetimen. Årsaken er sannsynligvis at tillitsforholdet mellom skole og hjem i mange sammenhenger er på bristepunktet. Foreldrene føler at de står alene for å forsvare elevenes rett til opplæring. Det er en ganske dramatisk og alvorlig situasjon. – Jeg glemte å si at spørsmålet er til kunnskapsministeren, men det har han sikkert forstått. – Foreldrene føler seg alene, og Fremskrittspartiet har tatt til orde for at samarbeidet mellom hjem og skole skal bli mer forpliktende. De fleste skolepolitikere sier det samme i festtaler, men resultatene uteblir. I statsrådens svar til fortvilte foreldre i Dagbladet i dag insisterer han på at advokater i hvert fall ikke skal brukes i kommunikasjonen mellom foreldre og hjem. Foreldrene må ta det alene og gjøre sitt beste. Statsråden skisserer altså ingen løsning på denne tillitskrisen, men lukker øynene og reiser idealets fane fremfor å komme med konstruktive bidrag. Nå er det naturligvis slik at en statsråd ikke kan pålegge foreldre ikke å ta med seg bistand til konferansetimene. Det kan foreldrene fritt gjøre. Men siden halvsider i dagspressen er ganske innholdskomprimerende, har jeg i dag lyst til å utfordre statsråden til å fortelle Stortinget hva han har bidratt med, helt konkret, for å forebygge en situasjon hvor foreldre føler seg tvunget til å ta med seg sakkyndig bistand i sin kontakt med skolen.


I St.meld. nr. 21 for 2006-2007, Strukturpolitikk for fiskeflåten, står det tidlig i innledningen: «Strukturkvoteordningen er i bunn og grunn enkel; den som har to fartøy, kan på visse vilkår slå sammen kvotene og fiske begge kvotene med det ene fartøyet, i noen tilfelle etter en viss avkorting.» Jaha. Jeg må si at jeg slett ikke synes dette i bunn og grunn er enkelt. Regjeringen sådde en stortingsmelding og høstet en storm. Storm har det vært, og i alle fall har noen av medlemmene i næringskomiteen stått i denne stormen gjennom hele etterjulsvinteren. Det har mange ganger fristet å søke nødhavn – for å si det slik. Jeg har ingen problemer med å skjønne at denne stormen kom, jeg hadde ventet det. Men at den ble så sterk, har overrasket meg litt. Jeg ventet det fordi strukturpolitikken bokstavelig talt griper rett inn i matfatet til mange, mange mennesker. Regjeringen utfører nå en veldig krevende balansering mellom de forskjellige aktørenes ønsker og krav. Vi vet at sjarkfiskere vil noe helt annet enn rederne på de store båtene, og vi vet at de ansatte i den landbaserte industrien har helt andre behov og andre ønsker enn det de som er hyret som mannskap på båt med lott, har. Først av alt: Regjeringen har med denne meldingen slått fast at det ikke skal være mulig for noen å eie en fast andel av den til enhver tid gjeldende kvote. Fiskeressursene er felles eiendom, og bl.a. gjennom deltakerloven har fiskerne kvalifisert seg til å forvalte denne ressursen på vegne av fellesskapet. Forvaltningen skal skje med stor respekt for den naturgitte ressursen, og fiskerne må forholde seg til at det er en biologisk produksjon som må holdes i balanse. De som har yrket sitt på havet, må spille på lag med naturen. Denne tilliten deles ikke ut til hvem som helst og slett ikke til evig tid. I St.meld. nr. 21 slås det fast at ingen skal ha evigvarende kvoter. Det er jeg veldig godt fornøyd med. Som det har blitt nevnt før, hadde regjeringen Bondevik II en annen oppfatning av dette spørsmålet. Som det går fram av forslagene i innstillingen som ligger til behandling i dag, mener fortsatt Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre at strukturerte kvoter skal gjelde for evig tid. En slik privatisering av fellesressurser er ikke forenlig med SVs politikk. Som jeg ser det, er det heller ikke veldig klokt, tatt i betraktning at vi har med sårbare økosystemer å gjøre. Utgangspunktet for SV er at det er vi mennesker som er nødt til å tilpasse oss naturen i dette spørsmålet, ikke omvendt. Det gjør at vi må ha det politiske handlingsrommet som vi nå rydder oss. Kontroll med fiskeressursene og en rettferdig fordeling av dem er avgjørende for SV. For å begrense ulempene for dem som investerte i de nye, «evige» kvotene fra Bondevik II-regjeringen, har Regjeringen kommet dem i møte ved å legge til rette for at de kan ha kvotene 25 år regnet fra 2008. Nye kvoter skal vare i 20 år. Strukturkvoter for kystflåten ble innført i 2003 med virkning fra 2004. Det ble da mulig å strukturere opptil tre ganger fartøyets egen kvote i hvert fiskeri fartøyet deltok i. Det er en sterk strukturering som regjeringspartiene ikke har vært tilfreds med. Vi foreslår derfor at det for fartøy over 15 meter bare kan struktureres to ganger fartøyets egen lengde i hvert fiskeri dersom det tildeles kvoter både i torskefisket og i pelagisk fiske. Dagens kvotetak på tre ganger fartøyets egen kvote blir bare videreført for fartøy som enten strukturerer i torskefiske eller i pelagisk fiske. SV er også godt fornøyd med at Regjeringen nå vil arbeide videre med spørsmål om begrensninger i eierkonsentrasjon. Kvotekonsentrasjon på fartøynivå blir begrenset gjennom kvotetakene som vi nå senker, men siden én eier kan ha flere fartøy, er det viktig å se på om det er behov for regler som begrenser kvotekonsentrasjonen på eiernivå. Det er også gledelig for SV å si at Regjeringen nå skal prioritere arbeidet med rekruttering veldig høyt. Det blir satt i gang parallelt arbeid på tre områder: Det ene er skolesystemet, der utfordringen er hvordan skoleverket skal kunne bidra med kunnskap og motivasjon for mannskapsrekruttering. Skolekvoter og lærlingkvoter blir sentralt her. Det andre området er knyttet til konkurransen om arbeidskraft, der det blir viktig å få avdekket hva som påvirker rammebetingelsene for denne konkurransen. Det tredje området gjelder mulighetene for å etablere seg som fartøyeier, og der Regjeringen sier at de skal se på rekrutteringskvoter. Det er vi veldig godt fornøyd med. Gruppen båter mellom 10 og 15 meter har i begrenset grad benyttet kondemneringsordningen. De har hatt tilgang til driftsordningen, og driftsordningen er, som vi vet, en ren leieordning, hvor en med kvote mot et passelig oppgjør kan sette seg på et feriefly til Syden og kassere inn penger for sin rettighet. Den ordningen velger nå Regjeringen å avvikle, og det er jeg veldig glad for. Men vi har båter mellom 10 og 15 meter som har benyttet seg av denne ordningen. Når driftsordningen blir borte, legger vi nå til rette for en svak strukturering for fartøyene mellom 11 og 15 meter. Hvert fartøy kan strukturere to kvoter i tillegg til egen kvote, og strukturkvoteordningen vil dermed kunne benyttes av ca. 600 fartøy. Kvotene kan beholdes i 20 år, for deretter å gå tilbake til gruppen. Jeg må si det som det er: SV har primært ikke ønsket å strukturere flåten mellom 11 og 15 meter, for dette er en flåtegruppe som har hatt god lønnsomhet, høy egenkapital og lite gjeld. De har gjennomført et fiske nært land og har sysselsatt fire ganger mer folk pr. kg opptatt fisk enn f.eks. torsketråleflåten. Videre er det slik at denne flåten ikke trekker så tunge redskaper, så kravet til motorytelse har vært beskjedent, og dermed har også forbruket av drivstoff pr. kg opptatt fisk vært langt lavere enn i de store fartøyene. I samarbeidet med de to andre regjeringspartiene har vi forhandlet oss fram til den løsningen som ligger på bordet i dag. Tatt i betraktning totaliteten er SV tilfreds med det vi har oppnådd. Vi mener at vi innen 2009 har fått tilstrekkelig kunnskap til å evaluere ordningen og se om det må gjøres justeringer. Dette er selvsagt veldig viktig, for vi vet hvilken betydning denne flåten har for distriktene. Vi har også med glede fått på plass muligheten for å stoppe strukturering oppover. Det betyr at brannmuren, som saksordføreren også nevnte, vil bli et hinder for at de største fartøyene skal ta en større andel av ressursene fra den kystnære flåten. SV er glad for at det er enighet om at strukturordningene skal bidra til aktivitet langs hele kysten og skal samtidig sikre en moderne, variert og lønnsom flåte. Mitt og SVs ønske er at de ordningene som vi nå anbefaler Stortinget å gi sin tilslutning til, vil være med på å sikre fisken som en felles ressurs, som mange i dette landet skal ha muligheten til å leve av.


Som integreringsminister har min hovedoppgave vært å få bosatt de flyktningene som har fått lovlig opphold, så raskt som mulig ute i kommunene. Det har flere vært inne på i dag også, og vi vet at det er en stor utfordring. Det er altfor mange som har ventet altfor lenge. Vi vet at veldig mange av disse som har sittet lenge og ventet, og som skal starte livet sitt ute i kommunene, er barn. Det er der ute i kommunene de skal starte livet sitt, for å begynne i barnehage, for å begynne på skolen, for å lære seg språk. Vi må konsentrere oss om å gi barnehage og gratis kjernetid til dem som har fått opphold, og som skal ut i kommunene. Det er mitt hovedanliggende. Jeg er også veldig glad for at våre budsjettkamerater her på Stortinget har sikret at barnehagetilskuddet til mottakene er inne igjen i budsjettet.


Regjeringen har kunngjort et mål om 14 TWh ny fornybar bioenergi. Som jeg var inne på i mitt innlegg, handler det om 7 millioner m3 biomasse fra norsk skog. Det er en økning på ca. 60 pst. av dagens uttak. Jeg forutsetter at man også legger til grunn et mål om norsk råstoff. Sertifiseringsordning er én ting, men for å få ikke bare en sikker miljøeffekt, men også for å være sikker på at dette er bærekraftig, forutsetter jeg at det er et mål at i hvert fall mesteparten skal hentes ut av norsk råstoff. Men man kan vanskelig klare å hente ut så mye skog uten betydelig flere nye skogsbilveier, noe som man i Regjeringen vet at jeg har en viss motstand mot. Så spørsmålet mitt er helt konkret: Hva har Regjeringen tenkt å gjøre for å sørge for at man får tak i de 7 millioner m3 med skog?


Thommessen henviser til at SV sitter i glasshus. Han hørte nok ikke helt etter, for jeg var ikke uenig i de prioriteringene som Regjeringen har foretatt i kulturbudsjettet. Jeg sa tvert imot at vi støtter det som ligger der, men vi ønsker å gå utover det. Det vi kritiserer, er prioriteringen av f.eks. skattelette, forsvar og privatskoler på bekostning av det vi oppfatter kunne gitt mer penger til kulturbudsjettet. Og jeg tror faktisk at hvis vi fikk de pengene, ville nok også Høyre være med på veldig mange av de prioriteringene vi foretar. Det har jeg god tro på, selv om vi nok er uenige om noe av det som gjelder mediepolitikk, når det gjelder pressestøtte og utvikling, ikke minst, av NRK. Det Thommessen nevner om utbygging av digitalt bakkenett, har vi stilt oss kritiske til hele tiden. Vi er ser selvfølgelig at digitaliseringen må komme, og den bør komme så raskt som mulig. Men vi må ha tid nok til å velge riktige løsninger. Ut fra de høringene som komiteen har hatt, stilte Fremskrittspartiet og SV seg svært kritiske til den løsningen som så langt har vært antydet, nemlig at NRK og TV2 gjennom NTV både er innholdsleverandører og distributører og da i neste runde kan bestemme prisen for andre som eventuelt vil inn på det samme nettet. Det betyr et slags monopol av et statlig AS og en kommersiell kanal som vi mener er veldig uheldig. Vi har ikke sagt at det skal koste 50 milliarder kr. Vi har ikke sagt at vi skal sette i gang med bredbånd umiddelbart. Vi har sagt at kanskje er det lurt nå å vente to-tre år på grunn av den teknologiske utviklingen og se om det ikke er andre løsninger som er både bedre og mer fornuftige enn det NTV vi har sett i dag. Så vidt jeg har erfart, er tvilen også stor både i Høyre og i Kristelig Folkeparti – og i Arbeiderpartiet etter hvert.


Da vil jeg be statsråden instruere IMDi om å slutte med den type forsøk på å gi penger til organisasjoner som overhodet ikke representerer likestilling, som statsråden setter så utrolig høyt. Det er et stort kontroversielt spørsmål, eller paradoks, at statsråden fremsetter at hun er veldig for likestilling, men fortsetter å bevilge penger gjennom IMDi til en rekke organisasjoner som overhodet ikke arbeider for likestilling. I fjor fikk Minotenks ungdomsklubb bevilgning til et hotellopphold; de fikk 200 000 kr for at man skulle dra på skiferie for å skape integrering. Minotenk brukte pengene sine, de 200 000 kronene, på to bussturer – én med gutter, som dro en uke, kom tilbake neste uke, og neste uke dro jenter på busstur, på skiferie. De var altså segregert. Dette var for å skape integrering og forståelse for det norske samfunnet! Dette er altså slik IMDi og andre bruker skattebetalernes penger – gjennom statsråden, som har ansvaret for dette – til helt meningsløse ting, som ikke skaper arbeid mot kjønnslemlestelse, ikke skaper arbeid mot tvangsekteskap, og ikke skaper likestilling. Hva synes statsråden om dette?


Jeg takker statsråden for svaret. Det var et svar som oppsummerer det som kan og skal gjøres, kanskje. Men det sier jo ingenting om tidsperspektivet, og det sier ikke så mye om store forandringer i forhold til det som har skjedd bakover i tid, uansett hvilke regjeringer som har sittet her. I avisen Østlendingen 10. oktober d.å. kan vi lese følgende: «Med dagens investeringsnivå vil det ta 50 år å oppgradere hele stamveinettet i Norge til en god standard.» Altså 50 år. Det er klart at det er ganske lang tid, og jeg tror vel verken jeg eller statsråden vil oppleve en fullgod stamveg, hvis vi har det perspektivet. Når vi f.eks. snakker om rv. 3 i Hedmark, så vil den koste, hvis jeg husker riktig, 2,8 milliarder kr, og det fins mange veger som er lik rv. 3. Derfor ønsker jeg nå noe litt mer konkret. For én ting er investeringer, en annen ting er vedlikehold, og vedlikehold må vi ha. Men det må store investeringer til for å oppgradere vegnettet. Det er det jeg egentlig vil ha svar på.


I dag er det verdens flyktningdag, og FN melder om at det aldri har vært flere flyktninger i verden. Krisen i Syria, og ikke minst i nabolandene, der Jordan nå har stengt grensene for flere mottak, er katastrofal. Venstre har nå i vår valgt å stemme ned Sosialistisk Venstrepartis forslag om å ta imot flere flyktninger. Venstre har inngått en avtale med regjeringen der det ikke skal være lov å ta imot splittede familier, bare de som er mest integrerbare skal tas imot. I hele vår har partiet vært fullstendig handlingslammet på et av de områdene som jeg trodde var viktig for Venstre, og nå fremmer man altså et forslag om en gjennomgang av retningslinjene, uten å si noe om innholdet. Jeg er veldig forbauset over Venstre nå, og vil spørre: Er det meningen at dette skal føre til endring? Og vil det også føre til endringer i den inngåtte avtalen om de begrensningene som er der, som ikke er humanitære?


Det er jeg ikke enig i. Jeg mener at denne regjeringen er godt i gang med en lang rekke forenklingstiltak. Hver eneste av statsrådene jobber målrettet med det innenfor sitt område. Jeg kan si at for min del går jeg gjennom hver eneste av de underliggende etatene jeg har ansvar for, for å se på muligheten for å gjøre forenklinger – først og fremst av hensyn til skattebetalerne, dernest av hensyn til bedriftene, som er avhengige av å ha et enkelt møte med et offentlig byråkrati. Jeg vet at også næringsministeren, som har veldig mye av ansvaret for dette, er godt i gang og helt sikkert kan orientere representanten Giske nærmere om det arbeidet hun gjør. Men jeg kan forsikre om at vi har fullt trykk på dette. Det er ikke slik at vi har stoppet halveringen av oppbevaringsplikten. Den er vi godt i gang med å realisere, på samme måte som vi jobber med en lang rekke andre tiltak som jeg håper vil gi skattyterne mer valuta for den skatten de faktisk betaler, og at de opplever møtet med offentlig sektor som effektivt.


Jeg er helt enig med statsråden i at vi har et barnevern med høy kompetanse, som gjør en meget godt jobb ut fra de knappe ressursene som fins rundt omkring i kommunene. Når det er sagt, vil jeg si at vi på østfoldbenken hadde et møte med fylkesmannen i Østfold her for tre uker siden, og da fikk vi noen ganske bekymringsfulle meldinger: totalt sett en økning av antall barn som er i kontakt med barnevernstjenesten, økning i antall meldinger, økning i antall henlagte saker, økning i vedtak om hjelpetiltak, økning i antall akuttplasseringer, økning når det gjelder plassering etter atferdsparagrafer, ca. 12 pst. av barn plassert i fosterhjem hadde ikke tilsynsfører, fristoversittelser, økning i antall fristoversittelser og økning i undersøkelsessaker som trekker ut i tid mellom tre og seks måneder. I 52 saker var fristen på seks måneder overskredet. Det har vært en økning i saker hvor undersøkelsene trekkes mot seks måneder, noe som kun skal skje i særlige tilfeller. Ingen vesentlig økning i bemanning. Det kreves betydelig mer ressurser for å ivareta barn rundt omkring i dette landet i forhold til den økte problematikken vi har. Jeg ønsker at statsråden helt konkret vil komme med et forslag om hva hun vil gjøre med den ressursmangelen som gjør at dette rammer våre aller svakeste barn.


Mitt svar er ja, og jeg skal begrunne det. Mitt svar er ja fordi det var ikke fullgodt, da man kunne komme i en situasjon der man skulle vurdere om man kunne stanse bidrag, der man kunne få ulike resultater i ulike deler av landet, og der man ikke hadde en klar hovedregel for hvordan man skulle håndtere dette. Jeg mener Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen la frem er en bedre lovproposisjon, en bedre lovtekst, som dette Stortinget i dag vedtar, ved at hovedregelen nå er at bidraget skal stoppes ved barnebortføring. Man har lagt til grunn at man også får mer lik behandling rundt omkring i landet, og man slipper den store skjønnsvurderingen som kan skape ulikheter. Så jeg mener – ja, det er en vesentlig innstramming. Det er en vesentlig forskjell på ordene «kan» og «skal».


Jeg syns vel vi hadde kommet i en ganske håpløs situasjon hvis det var slik utenriksministeren mener, at de som ikke til enhver tid er villige til å true med krig eller militærmakt i ulike konflikter i verden, står uten svar. Det må da være alles ansvar å finne fredelige løsninger på de konfliktene som faktisk eksisterer. Og da vil jeg gjerne invitere utenriksministeren til å gå inn i diskusjonen om hva man risikerer hvis man faktisk går til krig eller ikke bryr seg om at USA tar seg til rette i forhold til en invasjon i Irak. Kan ikke det nettopp gjøre at de masseødeleggelsesvåpen som Saddam Hussein eventuelt har, men som han i dagens situasjon ikke truer med å bruke, kan han kanskje komme til å bruke i en situasjon hvor han ikke har noe mer å tape? Hva skjer i tilfelle i Irak etter en eventuell invasjon? Hva er det alternative regimet? Og det tredje er: Hvilke konsekvenser kan det ha i regionen og i forhold til rekruttering til mer ekstreme grupper i regionen? Alle disse tre tingene er meget alvorlige konsekvenser av en invasjon i Irak. Så har jeg lyst til å spørre utenriksministeren om det som vi nå ser ut fra USAs nye måte å ta seg til rette på i den internasjonale politikken. Syns utenriksministeren det er legitimt å ha regimeskifte som motiv bak maktbruk fra FN? Er det legitimt å argumentere med forebyggende angrep, og har det hjemmel i folkeretten? Og er det legitimt at de fem vetomaktene i FN skal ha spesialbehandling og selv skal kunne bestemme om og når de vil delta blant de utsendte våpeninspektørene?


Representanten Lund Bergo kom med litt av en tirade mot Fremskrittspartiet. Det får han stå inne for selv, hvis han kan leve med seg selv etter den type karakteristikker av andre mennesker - en tredjedel av velgermassen. Jeg lever godt som avviker. Representanten Lund Bergo var veldig opptatt av at Fremskrittspartiet var alene om ditt og alene om datt. Da vil jeg minne representanten Lund Bergo om at Fremskrittspartiet nå har rundt 30 pst. oppslutning på meningsmålingene. Partiet han selv representerer, er vel ikke helt der ennå. Hvis vi legger sammen opposisjonspartiene, er vel de også i nærheten av 30 pst. Vi står alene, med en stor, stor velgermasse i ryggen, bare så det er helt klart. Og bare en kommentar til det å spare til neste generasjon. Nei, de sparte ikke til neste generasjon, de investerte i infrastruktur. Det er jo hele poenget til Gjermund Hagesæter, at de investerte i infrastruktur. Tidligere generasjoner laget disse tingene, og de hentet til og med bistand utenfra, som Lund Bergo var inne på. Jeg har lyst til å spørre Lund Bergo veldig kort: Hva er hans syn på sentralbanksjefens kommentarer rundt de etiske retningslinjene, at vi er gjester i andres hus når vi gjør investeringer i utlandet?


Stortinget har i de senere år vært enstemmig når det gjelder at bevilgningen til politiet sterkt skulle økes. Det har skjedd. Som medlem av justiskomiteen stiller jeg meg likevel ganske mange spørsmål om hvordan disse midlene eventuelt er blitt brukt. Når man reiser rundt i politidistriktene og snakker med tillitsvalgte osv., skulle man ikke tro at politiet har fått så stor økning. Samtidig vet vi at politiet ikke får ansatt nyutdannede politistudenter, at man ikke har jobb til dem, og politihelikoptre står på bakken i en av de største krisesituasjonene noensinne. Det er en IKT-situasjon som er på steinaldernivå. Skulle ikke dette tilsi at man er nødt til å gjøre en bred og grundig studie?


Venstre gikk til valg med høy bannerføring i en del saker som også er viktige for SV. Det gjaldt bl.a. saker som har med miljø og ungdom under utdanning å gjøre. Venstre snakket mye både om behovet for å styrke kollektivtrafikken og om behovet for å øke stipendene til studentene. De snakket om hvor viktig det er å få til en ordning med gratis lærebøker i den videregående skole, og de snakket om studentrabatt på kollektivtrafikk. Hva er det så som skjer når Venstre har vært med å legge fram et statsbudsjett? Jo, alle disse områdene blir nå utsatt for kutt. Jeg har her et notat fra Natur og Ungdom som nylig er offentliggjort, der det bl.a. kommer fram at hvis man blar litt i budsjettforslaget til regjeringen Bondevik, vil man komme fram til at det totale regnestykket når det gjelder kollektivtrafikken, er et kutt på 115 mill. kr. Vi vet også at Regjeringen har trukket tilbake det lovte tillegget i stipendet til studentene. Vi vet at Regjeringen har tatt vekk pengene som skulle gå til utlånsordning for skolebøker. Hvis man blar litt i utdanningsbudsjettet, vil man finne at det også er kuttet i studentrabatten, bl.a. på NSBs langdistansetog, som vil gjøre at det blir vesentlig dyrere for studenter å reise med tog. Dette er stikk i strid med det som Venstre hadde som hovedsaker i valgkampen. Mitt spørsmål er da: Er det slik at disse prioriteringene er Venstres egne, og uttrykk for de valg Venstre mener er viktige å ta – f.eks. at pengene nå går til skattelette isteden – eller om dette er Høyre-politikk som Venstre har måttet bøye seg for underveis i prosessen?


Vår hovedsatsing er å sørge for at fylkeskommunene har god økonomi. Det er de som har ansvaret for kollektivtransport i fylkene sine, dermed må vi også kunne stole på at de klarer å sette opp gode kollektivløsninger som favner folket som bor der. Jeg har selv vokst opp på en bensinstasjon, og min far drev et busselskap på 1990-tallet i Sirdal, som også er et distriktsområde. Fylkene må sørge for å være fleksible med hensyn til hva slags reisetilbud de har, en må ikke alltid stille krav om f.eks. busser med plass til 50 passasjerer når en i snitt har fire reisende på en strekning. Ved å ha mer fleksibilitet når det gjelder hva slags materiell en stiller krav om, går det an å kutte mye i kostnader, noe som gjør at en får flere ruter i et område. Det koster ganske mye mer å ha en stor buss gående enn å ha f.eks. to minibusser gående. Det vil være mitt beste tips til områder der en ønsker å forbedre kollektivtrafikken lokalt. Men igjen: Vedtakene her skjer også lokalt i fylkene.


Bakgrunnen for at Fremskrittspartiet fremmet dette forslaget, var at vi ønsker en aktiv seniorpolitikk. Vi mener at det forslaget som er tatt opp i dette Dokument nr. 8-forslaget, er ett av mange forslag for å fremme en aktiv seniorpolitikk. Jeg har i den forbindelse lyst til å gå litt tilbake til det som stod i Bergens Tidende for kort tid siden, der operativ leder i Ross Offshore, Cecilie Sælen, beskriver den situasjonen som oljenæringen er i for tiden. De har mangel på ingeniører. Veldig mange av den første generasjon ingeniører som var med på å bygge opp norsk oljeindustri, står nå på trappene til å bli pensjonert. Vi har ikke klart å erstatte den kompetansen som disse mennesker besitter. Industrien har også i samme artikkel omtalt at man nærmest går inn i en kompetansetørke hvis man ikke klarer å få erstattet den kompetansen. Derfor mener vi at det er viktig at man også får utnyttet arbeidskraften til dem som er over 67 år, for på den måten å bistå og bevare kompetanse. Vi ser også at det er flere i næringslivet som støtter en slik ordning, og som støtter opp om et slikt forslag som Fremskrittspartiet her fremmer. Det blir jo litt rart når vi ser på hvordan dagens lovgivning er. Er man 70 år, kan man tjene så mye man vil, og delta så mye man vil i arbeidslivet, uten at man får avkorting i pensjonen. Men er man 67, 68 eller 69 år, får man en avkorting. Jeg tror med respekt å melde at slik som dagens lovgivning er, er det veldig mange som stopper å jobbe når de er 67 år, for så å begynne igjen når de er 70 år. Det er tre meget verdifulle år, som man kunne ha fått utnyttet på en god måte for dem som ønsker det, for dem som er interessert, og for dem som føler at de fortsatt har restarbeidsevne og ønsker å bidra aktivt i arbeidslivet. Jeg registrerer den holdningen som regjeringspartiene viser i innstillingen, nemlig at man er positiv, at man må ha ordninger, og at man ønsker å se dette i sammenheng med den kommende alderspensjonsmeldingen som skal legges fram fra Regjeringen, og som det jobbes med. Men jeg tror fortsatt at det er viktig at man får på plass tiltak nå og ikke om tre år. Det er viktig at man får et system på plass forholdsvis fort, så man slipper å gå inn i en situasjon som resulterer i at mye kompetanse forsvinner på veien mens vi venter på at et nytt system utformes. Derfor hadde det å vedta vårt forslag vært den beste garanti for å unngå det. Avslutningsvis vil jeg på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet ta opp det forslaget som er inntatt i innstillingen.


Jeg har lyst til å gratulere statsministeren – gratulere ham med at han nå leder en helt klart arbeiderpartidominert regjering. Det har han klart å oppnå i løpet av halvannet år, sammen med to partier som ikke lenger er synlige i forhold til de politiske vedtakene som blir fattet i Regjeringen. Det er faktisk slik at denne arbeiderpartidominerte regjeringen får gjennomslag for mer arbeiderpartipolitikk enn Arbeiderpartiet noensinne klarte da de satt i mindretallsregjering og måtte forhandle seg frem til løsninger her i Stortinget, vekselvis med Høyre og Fremskrittspartiet. Det er det grunn til å gratulere statsministeren med, for det var jo hans store prosjekt før valget at han skulle inn i en flertallsregjering. Det har han lyktes med, og på toppen av det hele får han altså gjennomslag for mer arbeiderpartipolitikk enn noen gang. Tapene for de andre regjeringspartiene er synlige og mange. Særlig i utenrikspolitikken kommer dette klart til syne. Men det bidrar til å skape usikkerhet. I går ble det klart at Norge skal sende spesialsoldater til Afghanistan. Gjennom hele gårsdagen kunne man se utenriksministeren forsøke å dobbeltkommunisere – om disse styrkene kun skal være stasjonert i Kabul, eller om de faktisk, gitt en situasjon, kan bli omplassert til andre områder i Afghanistan. Det synes jeg statsministeren må klargjøre overfor Stortinget, fordi forsvarsministeren var helt klar på at den muligheten eksisterer. Vi kan i dag se på førstesiden av Klassekampen at oberstløytnant Terje Torsteinson slår fast at de norske soldatene kan sendes til krig i sør. Den avklaringen vil jeg veldig gjerne at statsministeren gir. Det er viktig at det er klart hva som er Norges posisjoner når det gjelder disse nye spesialstyrkene til Afghanistan.


Jeg har følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren, som vil svare på vegne av kommunal- og regionalministeren: «Det etableres nye statlige asylmottak i kommunene i Østfold. I Sarpsborg belastes kommunen med betydelige utgifter grunnet pålegg om tjenester for beboerne. I Fredrikstad på Veumalleen statlige mottak for asylsøkere mottas asylanter fra Kosovo og Tyrkia som har fått avslag på asylsøknad i Sverige etter grundig behandling. For å oppnå kontroll med tilstrømningen og en raskere søknadsbehandling bør ikke de med avslag i Dublin-samarbeidsland tilbakesendes dit umiddelbart?»


Jeg er veldig enig med statsråden når han sier «enkeltbrukernes behov» og «individuell vurdering». Det er også klart at utgangspunktet må være hva man selv ønsker, og hva man selv evner. Jeg skal ta et helt konkret eksempel: Det datakortet som statsråden selv var inne på, får man på Daghøyskolen i Sarpsborg. Det koster ingenting. Aetat henviser brukere til IT-Akademiet isteden, hvor det samme datakortet koster over 70 000 kr, til tross for at brukerne selv ønsker å gå på Daghøyskolen. Mener statsråden at dette er god samfunnsøkonomi? Mener ikke statsråden at individets rett også skal gjelde her?


I dag er det mange som har sagt mye fint om 22. juli, og om samholdet og sorgen i Norge etterpå. For meg er det også umulig å begynne noen annen plass enn der. Jeg synes den tyske journalisten Anna Reimann skrev det fineste jeg har lest om det, i Der Spiegel. Hun skriver bl.a.: Selv i sin dypeste sorg blir ikke nordmennene hysteriske. De motsetter seg hatet. Det er fantastisk å se hvordan politikere og hele landet reagerer. De er triste til den dypeste tråden av sin sjel. De gråter med verdighet. Men ingen sverger på å ta hevn. I stedet vil de ha enda mer menneskelighet og demokrati. Det er en av de mest bemerkelsesverdige styrkene til dette lille landet. Jeg tror at en av årsakene til at det i det hele tatt var mulig for oss å reagere på denne måten som nasjon, var at vi er et samfunn med små forskjeller. Små forskjeller betyr et samfunn som er bygd på fellesskap, likhet, frihet, brorskap og søsterskap. Det vi så etter 22. juli, viste akkurat hvor sterkt det fellesskapet kan være – både fellesskapet mellom mennesker, og den styrken som lå i den innsatsen som en rekke offentlige ansatte innenfor politiet, ambulansetjenesten, sykehusene og brannvesenet viste oss. Det er mange som har takket statsministeren i dag. Det vil jeg også gjøre, men jeg vil også takke den armeen av innsatsvillige som gjorde den vanskelige jobben det var å være politikvinne, ambulansesjåfør og brannmann den dagen. Mange fra opposisjonen har i dag etterlyst en bedre, kraftigere og sterkere kriseberedskap i offentlig sektor. Det er i utgangspunktet prisverdig. Men jeg må påpeke at det er nøyaktig de samme høyrepartiene som resten av året står i kø for å bygge ned den offentlige velferden og for å gi skattelette til dem som har mest fra før. I årevis har høyresiden fortalt oss at velferdsstaten er til hinder for utviklingen mot et bedre samfunn, at det ikke spiller noen rolle hvor store forskjellene i samfunnet er, så lenge vi løfter de fattigste i bunn. Men jeg mener at 22. juli-erfaringene viser at de tar feil. Det viser det motsatte. Det er mange som har nevnt «The Spirit Level» i dag – både representanten Marthinsen og representanten Thorkildsen – en bok som oppsummerer 30 års forskning, og der resultatet er entydig: Store forskjeller er gift for samfunnet. Samfunn med små forskjeller har høyere levealder, mindre barnedødelighet, bedre mental helse, ja innbyggerne oppgir til og med at de er lykkeligere. Og ikke minst viktig i denne sammenhengen: Vi som lever i samfunn med små forskjeller, har større tillit til hverandre. Vi kjenner oppskriften på likhetssamfunnet i denne sal. Det er at alle bidrar til fellesskapet gjennom skatt – alle, også gjennom formuesskatt. Det er fagforeninger, og det er gode, universelle velferdsløsninger for alle.


Først litt til denne diskusjonen om hvilke prinsipper som skal ligge til grunn for Norges deltakelse internasjonalt. Det som SV har brukt deler av denne debatten på, er å prøve å finne ut av hva Regjeringen mener med sine egne formuleringer i redegjørelsen fra utenriksministeren, der det er slått fast at man først og fremst bør delta i FN-ledede og NATO-ledede operasjoner. Så viser det seg at Regjeringen egentlig ikke mener det – det vil si det høres mer ut som statsministeren mener at dette skal være et grunnleggende prinsipp, men at utenriksministeren er mer enig i den tolkningen som utenrikskomiteens leder legger til grunn. SV utelukker ikke at man kan komme opp i situasjoner hvor man har klare FN-mandat, der oppdrag på vegne av FN verken utføres av NATO eller direkte av FN, og som vi kan mene det er riktig å støtte. Men vi må jo vite hva utenriksministeren mener er et prinsipp eller et utgangspunkt, særlig når de to største operasjonene vi har deltatt i, militært, personellmessig og økonomisk, verken har vært NATO-ledet eller FN-ledet. Nå er sitasjonen den at i Afghanistan deltar vi i ISAF-styrkene under NATOs kommando. Det støtter SV. Vi har støttet at vi deltar til arbeidet med en ny grunnlov er avklart og sikkerheten rundt nasjonalforsamlingen er ivaretatt, men vi har problematisert en del rundt hvilke premisser som kommer til å ligge til grunn videre framover. Det går jeg ut fra at alle partiene må gjøre i forhold til Norges videre deltakelse. Situasjonen i Afghanistan er meget krevende. Jeg er enig med utenriksministeren i at den hadde fortjent større oppmerksomhet i debatten, for der er det ganske små styrker, det er et svært land, det er utrolig mange utfordringer når det gjelder sikkerheten, og det er mange tegn på at Taliban er i ferd med å bygge seg opp igjen, og at tidligere krigsherrer er i ferd med å vitaliseres. Når det gjelder operasjonen i Irak, er det rett og slett verken en FN-ledet eller en NATO-ledet operasjon. Vi mener fremdeles at vårt bidrag i Irak først og fremst er et ønske om å gi politisk støtte til okkupasjonsmaktene USA og Storbritannia. Vi var det eneste landet som gikk mot krigen som var raskt på pletten med å si at vi skulle delta. Vi deltar med 150 soldater av i alt 150 000. Det er opplagt at okkupantene har ansvar for sikkerheten etter krigen. Men det som er like opplagt, er at de mangler legitimitet, og at det må en politisk løsning på plass som gjør at irakerne kan overta styringen selv, for inntil da har man problemer med legitimiteten politisk.


Det er dessverre veldig mange redde barn i Norge også, og de trenger virkelig mange flere modige voksne, både politikere og ansatte i helsevesenet, men også ansatte på helsestasjoner, i skoler, i barnehager – ja, alle steder der man får kontakt med barn som kan oppleve omsorgssvikt. Jeg håper at saken om Christoffer skal bli et vendepunkt med tanke på måten dette har blitt håndtert på i helsevesenet. Nå blir det faktisk reist sak i dette tilfellet. Også en annen sak fra Vestfold er jeg kjent med, der både helsepersonell og andre ansatte i skole- og omsorgssektoren har visst – de burde visst, burde sett og burde gjort noe. Jeg er veldig glad for interpellasjonen, for svaret som statsråden ga og for de tiltakene som nå settes i gang, for de er helt nødvendige. Det å kunne vite hva du skal se etter, og ikke minst å vite hva du skal gjøre og hvordan du skal gjøre det når du kommer i en sånn situasjon, er uhyre viktig. Sjøl har jeg lang erfaring etter 17 år som barnehageassistent og kan jo ikke akkurat si at jeg er ukjent med tematikken. Problemet da var at når man sa fra til barnevernet, så skjedde det ingenting. Det eneste som skjedde, var at foreldrene mistet tilliten til barnehagen – som kanskje var det eneste stedet barnet var på i løpet av døgnet hvor det var trygt – at familien flyttet, eller at barnevernet ikke vurderte og så det samme som barnehagen så, og hadde ressurser til å følge opp. Ja, endog har jeg opplevd at fagfolk innen psykiatrien har sagt at de vil velge å gi ressurser til barn i familier der foreldrene er interessert og innstilt på et samarbeid, og ikke der foreldrene motsetter seg dette. Og det betyr jo at de aller mest utsatte barna er de som får hjelp sist. Jeg tror fremdeles det er langt igjen til at både helsepersonell og folk som jobber i barnehage og i skole, vet nok om hvordan de skal håndtere disse vanskelige situasjonene. Så er det et stort behov for å styrke det kommunale barnevernet. Senest i helga var jeg i Nord-Trøndelag på en stor konferanse om temaet. Der var det ansatte i barnevernet på alle nivåer, det var foreldre som var fosterforeldre, adoptivforeldre, det var endog foreldre som hadde opplevd at barna var blitt overtatt av barnevernet. Det de alle sammen sier, er at akilleshælen er det kommunale barnevernet, som er for dårlig bemannet. Antall saker har økt mye mer enn antall ansatte de siste årene. Og det verste er, sier folk som jobber i barnevernet, at når familier som sjøl innser at de trenger hjelp, eller ungdommer som innser at de trenger hjelp, kommer til barnevernet, så er det ikke alltid barnevernet har ressurser til å prioritere dem. Og der er jo, for å si det sånn, noen av de virkelig store tillitsbruddene, for dette er jo folk som sjøl innser at de trenger hjelp – og hvem gjør ikke det, når man skal oppdra barn? Det er vanskelig å oppdra barn. Noen har stort nettverk rundt seg, andre har ingen. Og der kan det lokale Barnevernet være ikke bare noen som kommer inn og overtar omsorgen, men absolutt det viktigste støttenettverket rundt familier og barn. Men det har man ikke nok ressurser til å følge opp. Det er også mange av de sakene der det ikke er grunnlag for omsorgsovertakelse, men der det absolutt er behov for tiltak for å følge opp, som krever at man må legge inn noe mer ressurser for at foreldrene skal makte å ta imot dette. Det er veldig mange saker der det blir lagt inn meldinger også til barnevernet, som ikke blir fulgt opp. Det er vi faktisk nødt til å ta med største alvor, for – som sagt – min erfaring fra den tiden jeg jobbet i barnehage, var at det var ganske katastrofalt de gangene saker ble tatt opp med barnevernet. Resultatet var ingen hjelp, og at tilliten mellom barnehagene og de få voksne som denne familien kanskje hadde, og særlig disse ungene, ble fullstendig brutt. Så her er det veldig mange områder å styrke, men det er uhyre viktig at vi vet det, for hvis vi ikke gjør det, kommer veldig mange av disse barna til å dra dette med seg resten av livet og få det svært vanskelig.


Det var fristende å følge opp det siste temaet, men jeg skal ta opp noe annet. Representanten Olsen sa i sitt svar på den første replikken at han ikke var så opptatt av hvem som betaler lønningene til de ansatte i eldreomsorgen. Men er han opptatt av hva de får? For det vi så i høst, var en streik i de konkurranseutsatte, kommersialiserte delene av eldreomsorgen i hovedstaden og andre byer, der de ansatte streiket fordi man systematisk ser at det særlig er pensjonsbetingelsene til våre helse- og omsorgsarbeidere som dumpes ved konkurranseutsetting og kommersialisering. Synes representanten Per Arne Olsen det er greit at ansatte i kommersielle sykehjem får dårligere pensjonsbetingelser enn i det offentlige?


Den viktige endringen som ble gjort i forretningsordenen når det gjaldt høringene, var for å få åpenhet, og det er det prinsippet det er uhyre viktig å holde fast ved. Når det gjelder hvordan man praktisk skal tillempe dette, må man ta hensyn til at Stortinget er nødt til å ha måter å avholde både møter og høringer på som gjør det praktisk mulig å gjennomføre arbeidet vårt på en seriøs og ordentlig måte, og uten å bruke ufornuftig lang tid. Jeg ønsker å starte slik for å slå fast at for SV er det åpenheten i høringene som er viktig, og det ønsker vi å holde fast ved. Derfor reagerer jeg også – i likhet med andre her – litt på Lønnings ordbruk når han snakker om degradering av Stortinget når man holder åpene høringer parallelt med f.eks. møter i Stortinget. Jeg finner ingen reell begrunnelse for en slik argumentasjon. Jeg kan forstå at noen mener at dette ville vært et flott system, men med den praktiske erfaringen som i hvert fall jeg har, måtte vi utvide døgnet med mange timer og uka med noen dager hvis vi skulle få dette til å gå i hop. SV kommer til å slutte seg til flertallsinnstillingen fra Presidentskapet. Jeg vil også anbefale SVs gruppe å støtte forslaget fra Senterpartiet, fordi det er med på å gi Presidentskapet en mulighet til å fravike det systemet som skal være hovedmåten å ordne dette på, i de tilfeller der det viser seg at det praktisk ikke lar seg gjøre å gjennomføre Stortingets arbeid innenfor de tidsrammer som er satt. Derfor mener vi det ikke bør være noen stor fare i å gi Presidentskapet, som nå har signalisert en forholdsvis restriktiv holdning til dette, en slik mulighet til sjøl å vurdere om det vil være riktig av hensyn til Stortingets arbeid å gi en slik åpning i perioder av året da det er trangt om møteplass og møterom.


Det var godt presidenten sa «inntil 20 minutter». Det betyr at jeg ikke må bruke 20 minutter.


Jeg vil igjen svare at det viktigste for oss nå er å få på plass full barnehagedekning, både ut fra barnas behov, for at alle barn skal få en plass, og for at vi skal få på plass det vi har lovet i 30 år. Når det gjelder kompetanse i barnehagen, er vi kjempeopptatt av at vi skal ha høy kvalitet og god kompetanse. Regjeringa jobber med dette, både i forbindelse med handlingsplanen og tiltaksplanen, for å få det til. Når det gjelder dette med likebehandling i kommunene, har altså kommunene et stort ansvar. Det er kanskje det jeg har vært mest opptatt av, og sagt flest ganger i denne salen. Da vi jobbet med reformen, var det slik at kommunene ikke videreførte sitt nominelle bidrag som denne reformen var avhengig av. Det er faktisk slik at på tre år er det lagt inn 18 milliarder kr til barnehager. Det lå 4,5 milliarder kr der. Regjeringa har sagt at vi skal få på plass en full barnehagedekning, med høy kvalitet og god kompetanse.


Innledningsvis vil jeg få lov til å takke både landbruks- og matministeren og helse- og omsorgsministeren for gode og nøkterne redegjørelser knyttet til de problemstillingene vi har. Jeg tror det første vi bør ta innover oss, er at den debatten som går ute i samfunnet, nok er litt preget av en sammenblanding av at vi i dag forholder oss til en fuglesykdom, kontra hva som vil kunne skje dersom dette viruset muterer og det går over til å kunne smitte fra menneske til menneske. Jeg tror det er viktig at vi prøver å holde dette atskilt, og det synes jeg begge statsrådene klarte å gjøre på en god måte. Men vi må ta innover oss at det er skapt en redsel ute i samfunnet, nettopp fordi man har fått denne sammenblandingen. Jeg tror også vi skal ta innover oss dette hvis viruset muterer, etter de skrekkscenarioer vi har sett presentert i media. Det begynte man med den 25. oktober i fjor. Da snakket man om opptil 30 000 døde i Norge. Så fikk vi i januar et nytt scenario der «worst case» var 13 000 døde. Når vi skaper den type scenario, er det også viktig at vi sørger for at man får ut budskapet om hvor godt forberedt vi er, hvordan vi skal møte dette dersom det muterer, og at dette er et tenkt scenario. Pr. i dag har vi å forholde oss til en fuglesykdom på dette området. Da er det viktig at vi har klart for oss hvilke kanaler vi bruker når vi skal informere. Jeg tror dessverre at det ikke er tilstrekkelig at vi informerer gjennom de kanalene som ble nevnt her, bl.a. gjennom en egen Internett-side og at det skulle være en informasjonstelefon. Jeg tror det er viktig at vi også bruker det redskapet som de større regionsavisene og større lokalavisene er, for å få fram budskapene våre på en best mulig måte, nettopp slik at vi kan redusere den redselen som er ute i samfunnet. Jeg håper at Regjeringen vil sørge for at man også kan bruke disse kanalene, for det er ikke tilstrekkelig bare å bruke Internett i denne situasjonen. La oss ta følgende scenario: Det en del ringer og spør om nå – nå har man sett en del tilfeller knyttet til katter – er om dette kan smitte f.eks. ved husdyrhold? Og hva med smitte gjennom vann, ved at det er mye fugleavføring i vannet? Det er viktig at vi får ut informasjon på en god måte. Jeg tror også det er viktig at man fra landbruks- og matministerens side går inn nok en gang og ser på de rutinene som bl.a. Mattilsynet har. Nå er tiden inne for å gå gjennom rutinene våre. Når vi har fått fugleinfluensa innenfor landegrensene, som jeg tror vi kommer til å få, er det for sent å begynne å se på rutinene våre, det bør gjøres på forhånd. Det håper jeg kan gjøres. Som sagt håper jeg man kan få til en kampanje knyttet til å få økt kunnskap på dette området, og at vi nå har å forholde oss til en fuglesykdom og ikke en pandemi. Men dersom vi får pandemien, og hvis man kommer i en situasjon der dette kan smitte fra menneske til menneske, må vi også sørge for at vi er best mulig forberedt. Mye er gjort, men jeg tror også mye er ugjort, og det er knyttet til informasjon. Der er det betydelige mangler, fordi det som kommer ut, er skrekkscenarioer og ikke hvor forberedt vi er. Videre snakker man om at Nordisk Ministerråd prøver å få til et samarbeid, eller eventuelt en utredning knyttet til en felles nordisk vaksineproduksjon. Jeg tror Norge bør ta handa litt bedre om rattet og vurdere hvorvidt vi bør bruke litt av den kunnskapen og økonomien vi har i Norge, til selv å kjøre i gang et prosjekt knyttet til det å utarbeide en vaksine. Det har med bruk av forskningsmidler å gjøre, og at vi også da kan få økt kunnskap knyttet til generell vaksineutvikling, ikke bare knyttet til denne biten. Det tar muligens tre–seks måneder fra dette viruset muterer og fram til man kan få en vaksine på plass. Da kunne det vært greit at vi kunne hatt handa litt fastere på rattet, og brukt litt av vår visdom og rikdom. Jeg håper man fortsetter det arbeidet som allerede er igangsatt knyttet til disse tingene, både når det gjelder fugleinfluensaen, som er en dyresykdom, og det verste scenarioet dersom dette muterer, men at vi holder dette veldig klart fra hverandre, og at vi også ser på muligheten for andre måter å informere den norske befolkning på. Det er ikke alle vi treffer like godt gjennom en informasjonstelefon eller en hjemmeside på Internett. Det bør også benyttes andre virkemidler, og det håper jeg statsrådene tar med seg og gjør noe med.


Eg synest det er veldig interessant å høyra på ein Høgre-mann frå heimbyen min, Stavanger, forklara at ein eigentleg ikkje treng meir pengar i Stavanger kommune – for ein har dei pengane ein treng, det har ein alltid fått av Høgre. Men mi erfaring er dessverre den at når eg snakkar med Høgre-folk og ordførarar rundt omkring i kommunane, kjenner dei at dei har liten valfridom når dei sit og tenkjer på kva for eit tilbod dei må leggja ned, kva dei må tvangsprivatisera, kva dei må kvitta seg med. Det er den kvardagen dei sit i. Slik eg forstår representanten Høie, tyder det at den valfridomen som me no gjev lokalpolitikarane med det nye raud-grøne alternativet, er noko dei ikkje vil ha. Eg synest det kan vera greitt at han forklarar denne forsamlinga om det faktisk er slik at dei pengane som Stavanger kommune, hans eigen kommune, får, vil Høgre eigentleg ikkje ha, for dei vil heller privatisera og stengja offentlege tilbod.


Det som fikk meg til å ta ordet, var representanten Lundteigen, for han stilte meg et spørsmål i replikkordvekslingen som jeg følte at jeg ikke fikk svart ordentlig på. Da prøver jeg heller å svare ordentlig på det herfra. Bare for å unngå en misforståelse: Jeg sa at man kan ta f.eks. trygdeoppgjøret 2010 / lønnsoppgjøret 2010, hvis man da hadde et etterslep – nå vet ikke jeg om det var et etterslep i 2010, så ikke bruk det imot meg, det var ment som et eksempel. Men for å tydeliggjøre hva jeg mener, kan jeg si det på følgende måte: Det har vært et prinsipp i trygdeoppgjørene tidligere, det er det i dag og vil også være det i fremtiden, at hvis faktisk lønnsutvikling f.eks. er høyere enn den beregnede, vil pensjonistene få mer i påfølgende år. Det jevnes altså ut, på samme måte som i årets trygdeoppgjør, der den beregnede lønnsutviklingen var 0,2 høyere enn den faktiske, som da trekkes inn igjen ved dette trygdeoppgjøret. Det er den mekanismen som man har hatt i alle trygdeoppgjørene. Det er den mekanismen jeg mener man bør se på gjennom en ny utglattingsmekanisme, der man går igjennom reguleringsprinsippene for også å se på om man kan ha en bestemmelse som forhindrer at landets pensjonister, år etter år med moderate lønnsoppgjør, får en negativ kjøpekraftsutvikling – altså får kjøpt mindre melk og brød neste år enn i år for de samme pengene. Det er snakk om å se på om man kan utvide og utvikle det prinsippet på en bedre måte. Jeg håper det var et tydeligere svar til Lundteigen, men jeg føler iallfall selv at det var et bedre svar enn det som ble gitt under replikkordvekslingen. Så har jeg lyst til å si til representanten Karin Andersen, som jeg også sa i replikkordvekslingen: Levealdersjustering for uføretrygdede ble innført under den forrige regjeringen. Jeg tror faktisk det var statsråd Bjurstrøm som la det frem. Det er godt mulig at SV ved de interne forhandlingene i forrige regjering fikk gjennom halv levealdersjustering og ikke full levealdersjustering. Så mente denne regjeringen følgende – som prinsipp: Hvis to personer har en lønn på 350 000 kr, og den ene står til han/hun er 67 år, mens den andre blir uføretrygdet når vedkommende er 62 år, f.eks., hvorfor skal den som står i jobb til han/hun er 67 år, ha lavere alderspensjon enn den som er uføretrygdet? Jeg mener det er et godt prinsipp at man skal ha lik alderspensjon – begge disse skal ha lik alderspensjon. Det var det prinsippet vi foreslo i det første statsbudsjettet, som ikke ble vedtatt i Stortinget, og vi forholder oss til de vedtak som Stortinget har fattet.


Jeg er glad for det siste statsråden sa, og jeg skal følge med på om statsråden følger det opp. Det kan jeg love. Så til det neste spørsmålet. Man henviser i svaret til at kommunen har vært i kontakt med Mattilsynet. Mattilsynet sier at det ikke er noe akutt, og at man kan vente og se på reinens tilstand før man driver dem ut. Dette finner jeg litt bemerkelsesverdig. Her har vi de største drikkevannskildene, som 10 000 mennesker er koblet til. Mattilsynet har ansvaret for det. Reinkadaver i dette området – i dette nedslagsfeltet – kan skade drikkevannet til 10 000 innbyggere, noe som man også har EØS- og EU-regler for, samtidig som Mattilsynet i neste omgang ikke vil pålegge noen å fjerne rein fort på grunn av dyrehelsen. Mitt spørsmål til Brekk blir da: Ser ikke Brekk det samme som jeg, at Mattilsynet her møter seg selv i døra og har en dobbeltfunksjon ved at de på en måte skal serve to parter?


Først må jeg arrestere representanten Gjul for det hun sa om at Fremskrittspartiet ikke har noen kulturpolitikk. Da bør hun lese programmet vårt, for vi har en kulturpolitikk – en kulturpolitikk som jeg er meget stolt av. Når det gjelder hvorfor vi sammenlikner den rød-grønne regjeringen med Nord-Korea, er ikke det så veldig rart. I Nord-Korea bestemmer man hva folk får lov til å lese, hva folk får lov til å se, og hva folk får lov til å høre. Vi nærmer oss det, når staten trykker alle kunstnere til sitt bryst og nærmest holder dem i live. Da er det ikke lenger slik at det er brukeren som får lov til å velge hva man vil høre og hva man vil se, men det er den rød-grønne regjeringen som bestemmer for oss – derfor den sammenlikningen.


Jeg har følgende spørsmål til utenriksministeren: «Videreføring av den nordiske passfrihet var en viktig begrunnelse for at stortingsflertallet gikk inn for Schengen-medlemskap. Sosialistisk Venstreparti sa allerede da at frihet til å krysse grenser vil bli erstattet av kontroll innafor grensene. Nå viser det seg at Schengen-reglene krever personkontroll av besøkende til ferieområder. Det betyr at pass blir nødvendig for reiser i Norden, og det reiser spørsmålet om det norske folk er ført bak lyset. Hva vil utenriksministeren gjøre for at passfriheten skal bevares?»


Jeg vil få lov til å stille den ærede helseminister følgende spørsmål: «Det har i den senere tid fremkommet svært kritikkverdige forhold ved barneavdelingen ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal, både når det gjelder å ha korridorpasienter som følge av plassmangel og meget kummerlige forhold for barn som må isoleres grunnet fare for smitte fra andre pasienter. Vil statsråden ta et initiativ overfor fylkeskommunen slik at en kan få en permanent løsning på problemene ved barneavdelingen, og at ikke barna må lide grunnet dårlig prioritering?»


SV har i årevis snakket om å redusere økonomiske forskjeller, og i seks år har de sammen med regjeringen forsøkt å få dette til. Det har vært mislykket. Antall fattige er ikke blitt redusert i det hele tatt. I forbindelse med denne folkehelseloven gjentas det gjentatte ganger at man skal utjevne disse økonomiske forskjellene, men det ligger ingen forslag til hvordan det skal gjøres. Er det slik at SVs oppskrift fortsatt er å skattlegge de aller rikeste og holde de fattigste like fattige, eller er det slik at SV har gitt opp?


Den kulturelle spaserstokken har fått 30 mill. kr over fylkeskommunens budsjett. Det vil gjøre kommunene i stand til å utvikle tilbudet til de eldre i sin kommune. De kan utvikle og tilpasse tilbudet der de kjenner brukeren best. Denne spaserstokken er diskutert under denne behandlingen av helsebudsjettet. Denne spaserstokken er diskutert i kommunenes budsjettbehandling. Denne spaserstokken er et tilbud til dem som sitter nederst ved bordet. Dette tilbudet er til dem som ikke kan reise til Operaen. Dette tilbudet er til dem som ikke kan reise til Nationaltheatret. Jeg er stolt over at vi har kommet så langt at vi har en såkornstanke i utviklingen av kulturen i Norge – Talent Norge. Det er satt av 30 mill. kr der, og dette er et nytt og spennende tiltak innenfor kulturfeltet. Det er en satsing på dem som ikke bor i Oslo og som ikke bor i storkommunene – men de talentene som bor rundt omkring i hele landet som kan plukkes opp og utvikles videre. Man må kunne sikre en helhetlig satsing på disse talentene – i samarbeid med aktører på kulturfeltet, som frivillige barne- og ungdomsorganisasjoner for orkester, for kor, for korps og ikke minst denne kunstnerassistentordningen, som vi nå også ønsker å utvikle. Kulturlivet sitter selv på utrolig mye erfaring og kompetanse knyttet til dette med talentutvikling og kan være en bidragsyter, en stor bidragsyter for utformingen av Talent Norge. Arbeiderpartiet påstår at denne regjeringen ikke har visjoner. Nå har vi jo nevnt gaveforsterkningsordningen, som vil gi kulturen og kunsten mer penger, vi har nevnt Talent Norge, vi nevner kunstnerassistentordningen – tiltak som nettopp vil bygge opp kulturen i hele landet. At denne regjeringen da ikke skulle ha visjoner – da vil jeg stille spørsmålet tilbake: Hvem er det som hoster opp gamle forslag og ønsker og videreutvikler dem istedenfor å se nye muligheter og utvikle disse unge talentene? Det er Arbeiderpartiet.


Jeg hadde egentlig forventet at representanten Valle skulle bruke litt mer tid på Fremskrittspartiet. Det ble for lite i forhold til det som er vanlig tradisjon –jeg viser da til debatten i går, der Ballo hadde et timinutters innlegg og brukte 8 ½ minutt på Fremskrittspartiets budsjett. Så det var jo litt beklagelig. Men til SVs budsjett og til Valles innlegg: Her kommer igjen ønskene om å styrke de forskjellige postene som allerede ligger i budsjettet. Og om ikke andre partier er fornøyd med Fremskrittspartiets budsjett, er det interessant å merke seg at SV i hvert fall ikke er beskjeden. Jeg ser at de har ca. 200 pst. økning på likestillingsarbeid. De setter inn ca. 50 millioner på barne- og ungdomsvernet og 10 millioner til forskjellig forskning. Og spørsmålet mitt til representanten Valle blir da – det går på kvalitetsheving i barnevernet: Når vi får slike situasjoner som den det var vist til i VG i går, der en mor har kjempet en fortvilet kamp mot barnevernet på grunn av anklager som går på at mor luktet svette, sønnen luktet fjøs, og det lå sengetøy i sofaen og leker på bordet, kan ikke da representanten Valle, når sakkyndige tar slike ting med i bildet i en rapport, være med på å finne en eller annen form for kvalitetssikring av sakkyndige som jobber med barnevernssaker og barnefordelingssaker?


Jeg tar ordet helt på slutten av debatten fordi jeg føler at viktigheten av den debatten som har vært om øremerking og foreldrebetaling, har vært bagatellisert. Dette er et viktig prinsipp. Det er viktig med tanke på hvordan man tidligere har behandlet kulturskolen, og det er en helt ny snuoperasjon i forhold til den kulturskolepolitikken man har hatt tidligere. Øremerking er ikke noe jeg har funnet på selv, noe jeg har funnet på fordi jeg ikke har tro på lokalpolitikere. Jeg har meget stor tro på lokalpolitikere. Disse innspillene om øremerking har kommet fra lokalpolitikere, har kommet fra kommuner som har satset på kulturskolen, og som ser at man taper stort ved overføringer av midler til rammen. Dette er en politisk ansvarsfraskrivelse med hensyn til ønsket om satsing på kulturskolen. Da spiller det ingen rolle om man øker foreldrebetalingen med 50 kr eller 100 kr, eller om den prosentvise økningen eller kroneøkningen er liten. Uansett er det økning, og da går man bort fra den visjonen man har hatt om en kulturskole for alle, og at kulturskolen skal være så billig som mulig.


Jeg vil være helt enig i saksordførerens framstilling av selve saken, viktigheten av en sånn sak, og at en sånn sak har blitt fremmet. Å utvikle norsk landbruk er viktig, for, som jeg har sagt tidligere fra denne talerstolen: Norsk landbruk produserer noe av det viktigste vi har i dette landet, nemlig mat. Da er det også en fordel at de som står for denne produksjonen, kan få utvikle den, at de kan få bruke tida si på gården og bruke tida si på det de skal gjøre, nemlig ta vare på gården, gårdsbruket og de dyra som er grunnlaget for å produsere denne maten. Meldingen sier mye om hvordan forholdene er i dag, og kommer også med en del forslag og innspill til hva som eventuelt kan gjøres bedre. La det være helt klart: Det er knapt noen næringsutøver i dette landet som er så innovativ som den norske bonden har vært gjennom de siste tiårene. Norsk landbruk har utviklet seg enormt, og norsk landbruksproduksjon har økt enormt takket være den innovative gründeren som den norske bonden er. Det skal vi være utrolig glad for. Det er viktig, når vi skal se på tilleggsnæringer for norsk landbruk, at vi legger til rette for at disse næringene kan få et grunnlag å starte opp på. Den norske bonden er som sagt en gründer. Han er en god gründer innen det som er spesifikt for landbruk, men kanskje ikke en så god gründer innenfor en del andre områder. Derfor trenger de også litt hjelp, som det bl.a. står i meldingen. De trenger hjelp til oppstart, de trenger hjelp til startkapital og ikke minst til kunnskap og oppfølging. Det er vi som skal legge til rette for dette. Det er slik at mye innen landbruket og tilleggsnæringene er basert på lokal mat og lokal drikke. Her er det mye vi kan gjøre. Jeg var for en tid tilbake i Italia og Østerrike, på et gårdsbruk oppe i Alpene som en eldre kar drev, og som han skulle overdra til sønnen sin. Han drev med osteproduksjon og kjøttproduksjon og produserte pølser. Vi var inne på meieriet til denne eldre karen, og, for å si det sånn, det så ikke ut som verken TINEs eller Q-Meierienes lokaler. Standarden var noe annerledes. Så jeg kunne ikke dy meg og spurte hvordan dette var i forhold til EU og EU-regler. Han sto stille i to sekunder, så kikket han på meg og sa: EU? EU, det er i Brüssel, det. Det er egentlig litt betegnende for hvordan vi er når det gjelder norsk landbruk og norsk landbruksproduksjon. Vi er veldig ivrige etter å ha regler, og vi er veldig ivrige etter å implementere regler som kommer fra EU, noe som kanskje gjør at mange vegrer seg for å starte en produksjon i Norge. Som en gründer i Gausdal sa: Hadde jeg visst hvor mange hyllemeter med papir jeg måtte fylle ut for å starte dette meieriet, hadde jeg aldri gjort det. Det tror jeg er litt betegnende. Det å gjøre noe med regelverket, kanskje kunne være litt fleksible på det, tror jeg vil gjøre det mye lettere for mange som ønsker å starte for seg selv – spesielt når det gjelder matproduksjon. Vi ser det samme når slakteriene nå har blitt samlet og blitt større enheter. De mindre slakteriene rundt omkring fikk utfordringer og ble borte. Når det så er om å gjøre å starte opp igjen med små gårdsslakterier, har dette vist seg å være veldig vanskelig. Nå har det blitt noe bedre med de mobile slakteriene, men jeg tror at skal vi klare å utvikle god norsk, lokal mat, må de ha mulighet til å kunne slakte på sine gårder og kunne selge dette videre. Selvsagt må det være en del regler for hvordan dette skal være for å ivareta kvaliteten på produktet. Men for å si som denne eldre gårdbrukeren i Alpene sa: Den dagen jeg produserer en ost som ikke holder mål, har dårlig kvalitet, eller folk blir sjuke av, da kan jeg legge ned hele produksjonen min. Sånn tror jeg også norske bønder faktisk tenker. De er opptatt å produsere en kvalitet som gjør at de får solgt dette på markedet, som gjør at norske, og gjerne utenlandske, forbrukere er interessert i å kjøpe dette, for dette er et kvalitetsprodukt som smaker godt, og som de gjerne vil ha. Da er også norske og utenlandske forbrukere veldig villige til å betale. Jeg er glad for at vi har fått saken. Jeg er glad for at regjeringen ser på dette som en stor mulighet for norske bønder, og jeg er glad for at Stortinget er såpass samlet om de tiltakene som er lagt fram i innstillingen.


Jeg takker for svaret. Statsråden bekrefter nå at det som er knyttet til personvern og inngrep mot personvern når ny teknologi tas i bruk innenfor veitrafikken, vil bli behandlet stykkevis og delt. Jeg forstår det slik at det er Regjeringens politikk, at man altså er lite opptatt av at man stykkevis og delt utvanner personvernet. Har Regjeringen ingen mening om personvern – i en tid da muligheten til overvåkning og kontroll er sterkt økende og bruk av ny teknologi i flere atskilte deler samlet sett innebærer et angrep på og en reduksjon av nettopp personvernet?


For det første er det jo ikke sant at Fremskrittspartiets oljepengebruk øker med 15 milliarder kr. Det er det den øker med i det alternative statsbudsjettet. Så fort Stortinget er ferdig med å behandle det statsbudsjettet, kommer Fremskrittspartiet med mye mer. Jeg vil gjerne oppfordre Fremskrittspartiet til å vise kortene. De kan jo gi en oversikt nå i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett over hva som er status pr. begynnelsen av juni 2008 når det gjelder hvor mye oljepenger Fremskrittspartiet har foreslått. Bare i forrige uke var det 3,5 milliarder kr i forhold til bensin og diesel, som jeg ikke har sett i noe budsjett noe sted. Så til det andre: La oss oversette denne investeringen, eller sparing for neste generasjon, til oss selv. Det er jo som om jeg skulle mene at å bygge det mest gigantiske huset av alle var den beste måten å gi en formue videre til mine barn på, og ikke ha noen penger i banken. Der tror jeg at man kan tenke litt annerledes, kanskje på en blanding: gjøre en god investering, sørge for et godt vedlikehold og at verdien på de investeringene vi har gjort, holder seg, men samtidig gi neste generasjon noen muligheter til å foreta noen valg som ikke vi skal ta for dem. Det er en ganske klok miks, og det er det vi gjør.


Det er mulig at enkelte deler av næringslivet kan uttrykke sånn misnøye som representanten her redegjør for, men mitt hovedinntrykk er at næringen er meget fornøyd med regjeringens innsats når det gjelder både Stø kurs, og når det gjelder de maritime utdanningene. Vi har stått her – denne representanten og jeg – og diskutert fagskolene, og jeg må si at jeg er overrasket over at man fra fremskrittspartihold i Møre og Romsdal er så misfornøyd med sin fylkeskommunes muligheter – som man faktisk har – til å kunne ha ansvaret for fagskolene. Dette er jo en beslutning Stortinget har tatt. Her inviterer vi til et veldig spesielt og godt samarbeid mellom fagskoleutdanningen i det enkelte fylket og høyere utdanningsinstitusjoner, som er de fire vi har nevnt spesielt i denne saken. Her skulle alt ligge til rette for et godt samspill mellom arbeidsliv, fagskoler og høyskoler for å sikre en best mulig maritim utdanning framover. Rekrutteringen har vi. Finansieringssystemet er der – der er vi uenige. Det er fullfinansiert, slik regjeringen har foreslått og Stortinget har sluttet seg til og vedtatt, så her har vi et godt grunnlag.


For å svare enkelt: Du skal høre på meg.


Først en liten merknad. Det er vel ikke slik at jeg kom i fare for å røpe statshemmeligheter. Bakgrunnen for at vi har saken til behandling i åpent storting i dag, har jo vært kjent gjennom pressen lenge. Har verden behov for slike skarpe militære kampgrupper? Ja, det har antakelig verden behov for – grupper som på oppdrag fra FN kan gripe inn i enkelte konflikter. Det vi har pr. i dag, er det NATO som har, og Norge deltar i den sammenheng. SV har ikke hatt noe ønske om at Norge skulle delta i så skarpe militære operasjoner. Vi har sagt at vi bør legge opp vårt eget forsvar på den måten at våre egne hovedprioriteringer – ut fra dels nasjonale interesser, men også ut fra det ansvaret vi har på vegne av verden i forhold til nordområdene – må gå først, og så at vi bør delta internasjonalt på de områdene der vi er sterke ellers. Det betyr at i de skarpeste militære kampstyrkene bør ikke, etter SVs oppfatning, Norge stå først i køen. Men det betyr ikke det samme som at vi ikke militært kan tenkes å delta i ulike operasjoner. Det som jo er en stor problemstilling nå, er at i mange av de oppdragene der FN selv har regien, har Norge minimalt med deltakelse.


Den 8. november 1852 fant det sted en oppstand på kirkestedet Kautokeino i Finnmark. Da oppstanden blant lokalbefolkningen var over, var lensmann Buch og kjøpmann Ruth begge døde. Fra den tida og helt frem til våre dager har det vært reist spørsmål om årsakene til opprøret. Man har lurt på om det var et religiøst opprør, om det også var knyttet til sosial motstand i befolkningen, ikke minst mot folk som kom utenfra, i forhold til den samiske kulturen og den konflikten som det bar med seg. I hvert fall preges Kautokeino fortsatt av den konflikten som oppstod den gang, og familier identifiserer seg også med det som skjedde etterpå, der to av dem som kom, var fra Kautokeino, og to år senere ble henrettet på det som kalles Galgeberget i Alta. Det betyr at det knytter seg en helt unik historie både for Finnmark og den samiske befolkning til det som skjedde i Kautokeino i 1852. Det har i veldig lang tid vært forventninger til at det skulle lages film om det som skjedde, og jeg tror at befolkningen i Finnmark generelt og befolkningen i Kautokeino spesielt er svært glad for at det er Nils Gaup som skal lage den filmen, fordi man føler trygghet for at han har den nødvendige kompetanse og innsikt om det som skjedde. Nå er det forslaget som er fremmet, ikke et forslag om støtte til filmen. Men det er klart at i et samfunn som opplevde at hele bebyggelsen, med veldig få unntak, ble totalt nedbrent i forbindelse med evakueringen i 1944 – det står knapt et bygg igjen som befolkningen kan se – ser man en unik mulighet i å gjenskape et lokalsamfunn slik det var i 1852, med de videre bruksmuligheter som måtte eksistere i forlengelsen av det når filmen er skapt. Det er klart at det vil oppleves som ganske meningsløst hvis man bygger opp en bebyggelse som den som var i 1852, for så å skulle rive den ned igjen etterpå. Jeg registrerer at man i komiteen har atskillige motforestillinger, fordi man synes at prosjektet er for dårlig forarbeidet. Men jeg registrerer også at Kautokeino kommune har gjort en betydelig innsats. Man har fått satt av arealer, man har i regi av filmskaperne fått tegnet de aktuelle byggene, man har lagt planer som nå blir mer og mer konkret. Og utfordringen for Stortinget må jo være å akseptere at det underveis i prosesser oppstår nye uforutsette muligheter man ikke kunne ha tatt høyde for i en langtidsplanlegging, nettopp slik som i dette tilfellet, fordi det nå skal lages en film. Det kan jo ikke være slik at norske filmskapere skal se på langtidsplanleggingen til Stortinget for så å koordinere sitt prosjekt med det, slik at Nils Gaup skulle ha laget denne filmen i 2007, i stedet for i 2003. Det betyr altså at Stortinget også må vise vilje til omstilling, til å tenke nytt og til å gripe mulighetene, ikke minst når det samme Stortinget gjennom utjamningsmeldingen nettopp har vedtatt tiltak for Indre Finnmark som ledd i å skape nye arbeidsplasser, nye muligheter og nye utviklingstrekk der. Det er klart at det vil være langt vanskeligere både for Stortinget og for Regjeringen på egen kjøl å skulle komme opp med de ideene hvis de ikke er forankret i et lokalsamfunn og har aksept der. Jeg må nok si at jeg har jobbet mye med denne saken. Jeg tror ikke det er noen enkeltsak siden jeg ble valgt inn på Stortinget i 1997, som har engasjert meg så sterkt som denne. Og jeg har noen ganger revet meg i håret når jeg har sittet utenfor og har skullet følge kulturkomiteens prosess, og tenkt at man skulle ha vært der, man skulle ha overbevist dem, man skulle ha stått mer på, jeg har ikke gjort nok. Jeg må likevel si at når sinnet har roet seg litt, og jeg begynner å lese gjennom det som står – merknaden knyttet til utfordringen til Regjeringen om å komme tilbake, se på det som et næringsprosjekt og benytte mulighetene – ser jeg det som en åpning for at man kan få gjort noe med dette. Det jeg vil be statsråden om i dag, er å svare på merknaden når det gjelder hva slags muligheter statsråden ser nettopp gjennom å utløse næringsmidler, eventuelt i et samarbeid mellom flere departementer, slik at filmskaperne kan få et signal om mulighetene for at dette bygges permanent. For hvis vi ikke griper den muligheten, hva skal da en del tenke om Stortingets evne til å ta det som byr seg, når det er der? Å tenke seg at dette skal realiseres i 2007, vet egentlig også komiteens medlemmer er helt urealistisk. Det kan ikke være slik at fem år etter at Nils Gaup har mottatt Oscar for filmen, skal man på nytt skape det miljø som han i mellomtiden har måttet rive ned. Det kan ikke være riktig. Det må være når filmen realiseres, at dette også skal realiseres. Derfor vil jeg be om statsrådens syn på den merknaden som her foreligger, når vi nå i mindretallet ikke får flertall for et vedtak om en bevilgning for å få det realisert. Ser statsråden muligheter for at Regjeringen på en eller annen måte kan bistå her, i tråd med flertallet, for at dette prosjektet blir realisert? Til slutt tar jeg opp forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.


Nå er det vel ikke de siste dagers hendinger som har gjort noen med lang fartstid i norsk politikk klar over hvordan norsk næringsliv ser ut. En veldig viktig del av det arbeidet som skjer i Finansdepartementet, handler jo om hva slags rammebetingelser norsk næringsliv skal ha, enten det gjelder toll, skatt, forsikring, pensjon eller hva det måtte være. Så dette er daglige problemstillinger for oss. Så må jeg si at jeg reagerer på hva slags beskrivelser opposisjonen gir av situasjonen for norsk næringsliv. Nå er det helt klart turbulente tider, og man må være forberedt på at det kommer til å være usikkerhet framover. Men hvis vi ser bakover, har vi hatt fire utrolig gode år for norsk næringsliv, som har betydd at både opptjent egenkapital og total egenkapital har økt betydelig. Så næringslivets muskler til både å stå imot en nedgangsperiode og til å være med på en mer rettferdig fordeling er meget solide.


SV støtter den lovendringen som regjeringen har foreslått. Vår oppfatning er nettopp det som statsråden ga uttrykk for her, at dette ikke er en liberalisering, men en forenkling, som vi tror er fornuftig, og som ikke legger begrensninger på kommunenes mulighet til å velge å føre en mer restriktiv alkoholpolitikk, om de ønsker det. Jeg oppfatter det heller ikke slik at det er en endring som vil føre til at det blir mindre debatt om skjenkepolitikken, så lenge vi opprettholder kravet om at den skal gjennomdiskuteres i hver valgperiode. Jeg tenker at det avgjørende for om vi klarer å føre en alkoholpolitikk hvor vi hindrer en skjenking og en utvikling av bransjen som vi ikke ønsker, er et tilstrekkelig nivå av kontroll. Derfor fremmet SV, sammen med en rekke andre partier, ulike forslag til andre vektinger, f.eks. når det gjelder prikksystemet, da vi hadde dette oppe til behandling. Derfor har vi også i denne innstillingen fremmet et forslag som vi mener ville bidratt til en mulighet for bedre kontroll. Det er knyttet til finansieringen av kontrollarbeidet. Vi mener det ville vært fornuftig om Stortinget la til rette for at kommunene selv kan vedta tillegg i bevillingsgebyrene, utover de satsene som er fastsatt i dag, for på den måten å kunne finansiere økt kontroll med skjenking og salg av alkohol. Jeg vil ta opp det forslaget som SV har fremmet i innstillingen.


Det har vorte lagt store ressursar i å utvikle JSM til våre – og forhåpentleg fleire sine – framtidige F-35. Ein viktig del av arbeidet med å utvikle dette har vore målet om å få etablert eit fleirnasjonalt samarbeid på integrasjonen av JSM etter trinn 2. Det har så langt ikkje lykkast. Som fleire vil vere klar over, står det i Innst. 441 S, for 2010–2011, til Prop. 110 S, for 2010–2011, at dersom fleirnasjonalt samarbeid ikkje vart oppnådd, ville det ikkje vere grunnlag for å gå vidare med seinare trinn av utviklinga. Seinare behandla Stortinget Forsvarets langtidsplan, Prop. 73 S, for 2011–2012, Et forsvar for vår tid, der det vart sett ei ramme for den samla pengebruken, med ei tilleggsløyving utanfor som vi skulle ha i samband med planen. Den ekstra summen var særlig grunngjeve med den store kampflyinvesteringa vi står overfor. Eg – og Sosialistisk Venstreparti – har kome til, under nokon tvil, at sjølv om vi sa at vi ikkje ville gå vidare med det utan at vi oppnådde eit fleirnasjonalt samarbeid, så er det eit prosjekt som det er lagt store ressursar i, som vi bør ha stor tru på, og som det derfor er riktig å gå vidare med. Men det er viktig at vi held på den klare føresetnaden om ei samla økonomisk ramme, som eit samla storting slutta seg til ved behandlinga av langtidsplanen. Det er svært viktig – uansett kva for sektor det gjeld i samfunnet – at ein ikkje styrer på den måten at ein først set ei klar ramme, så kan ein rekne med, av erfaring, at det nok alltid vert løyvd ein del pengar i tillegg, dersom ein ikkje får det til likevel. Derfor vil vi absolutt at ein tek dei ekstra ressursane som vert lagde i utviklinga av JSM, frå den eksisterande forsvarsramma og det tillegget ein har vorte einige om, på toppen av den. Vi fremmar eit eige forslag om det her i salen, som eg hermed tek opp. Vi kjem til å stemme imot tilrådinga til vedtak som ligg i fleirtalsinnstillinga her no.


La meg først si – uten å kjenne detaljene i dette prosjektet – at det selvsagt er utelukkende positivt hvis et stort selskap som Alcoa ønsker å etablere seg i Norge. Jeg kjenner ikke premissene for dette og de forutsetningene som ligger til grunn, og en del av dem vil heller ikke ligge under mitt ansvar. Men et stort selskap som Alcoa må selvsagt – som alle andre som ønsker å investere i Norge, enten de er norske eller internasjonale selskaper – tilpasse seg det regelverk som gjelder i Norge. Det gjelder lønnskostnader, det gjelder miljøbetingelser og det gjelder alle andre forutsetninger for å investere i Norge, inkludert den norske klimapolitikken. I Soria Moria-erklæringen, som ligger til grunn for regjeringens arbeid, står det at «alle nye gasskraftkonsesjoner skal basere seg på rensing og deponering av CO2 ved oppstart». Dette er en ambisiøs norsk klimapolitikk som seks partier i Stortinget står bak. Fremskrittspartiets potensielle regjeringspartner skryter til og med av at de har bidratt til å forsterke denne politikken og ønsker ytterligere å forsterke den, så det er altså et bredt flertall i Norge for at vi skal redusere våre utslipp. Da er det vanskelig å tenke seg at det skal være mulig, hvis vi skulle lempe på det syn at gasskraftverk må være basert på rensing. Vi har et ambisiøst mål om å redusere klimagassutslippene med 30 pst. innen 2020. Det anses realistisk at to tredjedeler av de reduksjonene skal finne sted nasjonalt. Det innebærer et behov for nasjonale utslippsreduksjoner i størrelsesorden 12–14 millioner tonn fram til 2020. I løpet av høsten vil jeg legge fram en melding for Stortinget som konkretiserer hvordan regjeringen vil oppfylle disse ambisiøse målene. Men jeg tror jeg allerede nå kan slå fast at det ikke er mulig å nå disse målene uten en bredt anlagt politikk som inkluderer samferdsel, som inkluderer olje og gass, men som også inkluderer betydelige reduksjoner fra landbasert industri. I en verden med en global klimakrise, hvor alle land må bidra på sin måte, er det ikke framtidsrettet å lempe på miljøbetingelsene for å tiltrekke investeringer til Norge. Alle som ønsker å investere i Norge, norske som utenlandske, må tilpasse seg de ambisiøse miljømålene som et dundrende flertall i Stortinget har fastsatt.


Sponheims poeng er veldig godt, og han bidrar jo ved å stille meg dette spørsmålet i dag. Dette er først og fremst et problem som forbrukerne må ta tak i. De må spørre og grave og forsikre seg om at den avgiftsreduksjonen som vi har gjennomført for de drivstoffgjerrige bilene, kommer de drivstoffgjerrige bilene til gode. Finansdepartementet har omfattende hjemmesider, slik at man kan gå inn og sjekke hva en reduksjon i engangsavgiften vil medføre for hver modell. Forbrukerne må bruke sin forbrukermakt og etterspørre dette. For det er helt riktig som Sponheim sier, det er ikke meningen at bilbransjen skal endre sammensetningen av bilparken ved at de ordner på dette. Jeg har i mange sammenhenger sagt det samme til forbrukerne, og jeg prøver å bruke medier og alle andre kanaler for å få det til. Og vi kommer til å overvåke dette nøye. Om det finnes noen flere grep jeg kan ta uten å innføre en planøkonomi der Finansdepartementet vedtar utsalgsprisen for de enkelte bilmodeller, så skal jeg vurdere det.


Representanten Hareide har gode poenger, og det er ikke noen søndagsskole å forhandle med Arbeiderpartiet heller, men det ligger et verdigrunnlag i bunnen som gjør at retningen på politikken blir tydeligere, klarere og bedre. Én av tingene Kristelig Folkeparti ville sluppet å være med på, er de svært usosiale kuttene som Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har tatt initiativ til, og som de nå gjennomfører med Kristelig Folkepartis og Venstres velsignelse, bl.a. kuttet i barnetillegget for uføre forsørgere. Kristelig Folkeparti og Venstre fikk i fjor høst mye skryt for å ha reddet dette barnetillegget, men nå kjenner vi realitetene. På spørsmål til regjeringen får vi til svar at mer enn 300 familier rammes fra 1. januar. De får et gjennomsnittlig årlig inntektskutt på 29 000 kr. Mer enn 200 familier taper mer enn 30 000 kr i året. Jeg lurer på hva representanten Hareide har å si til disse familiene som fra 1. januar straffes, fordi de ikke lenger er i stand til å jobbe.


For det første har ikke SV for vane å skrive særmerknader. Hvis Fremskrittspartiet noen gang skulle komme i regjering – noe jeg ikke tror eller håper at de gjør – vil de raskt oppdage at de heller ikke vil få for vane å skrive særmerknader. Det siste spørsmålet svarte jeg egentlig på. Det handler om å forenkle arbeidet for Skatteetaten. Til det første spørsmålet om morselskaper: Det er vurdert både av Revisjonspliktutvalget og av Finansdepartementet, som er kommet til at det er spesielt viktig å sikre at man har denne plikten for disse selskapene, bl.a. på grunn av behovet for uavhengig kontroll med rapporteringa til konserner. Så skal vi da ha en evaluering etter hvert, og da får se hva erfaringene viser når det gjelder selve fritaket.


Det er ikke jeg som framstiller disse pensjonsordningene på en bestemt måte. Jeg refererer bare til hvordan dette slår ut for helt ekte mennesker, og det er ganske mange av dem rundt om i landet. Det er en gruppe som helseministeren burde føle et særlig ansvar for, for det er mange av dem som har gjort en stor, men også slitsom, innsats i helsevesen og eldreomsorg. Det er mulig å stoppe dette hvis vi gir hjelpepleierne den samme lovfestede retten til å beholde sitt pensjonsnivå som den sykepleierne har. Derfor er mitt første spørsmål til helseministeren om regjeringen vil gå inn for det. Det andre spørsmålet er om ikke det bildet vi nå ser av arbeidsforholdene og pensjonsbetingelsene i konkurranseutsatte sykehjem, gjør helseministeren bekymret for rekrutteringen til yrket. Vi har en stor utfordring når det gjelder å få nok helsefagarbeidere i årene som kommer. Da må betingelser og hva slags arbeidsliv vi har være en svært viktig prioritet for helseministeren.


Statsråden innledet sin redegjørelse med å vise til 1905, da Norge ble en selvstendig nasjon, og at dette året er et markeringsår, 100 år etter unionsoppløsningen. Det har skjedd mye i Norge siden 1905. Blant annet har Norge fått suverenitet over havområder som er seks ganger større enn Norges landområder. Det meste av dette ligger vest og nord for Nord-Norge – nordområdene. Disse sjøområdene representerer enorme utfordringer for Norge i forhold til miljø og ressursforvaltning. SV mener at nordområdene er nedprioritert i norsk utenrikspolitikk. Norge prioriterer heller å støtte USAs politikk i Irak og Afghanistan enn å utvikle norsk forvaltningspolitikk i nordområdene. Og typisk nok: Det er gått to år siden NOU-en «Mot Nord!» kom og Regjeringen annonserte en nordområdemelding. SV mener at nordområdene må gis betydelig større oppmerksomhet i framtiden, fordi de representerer vår største internasjonale utfordring i forhold til sikkerhet, ressursforvaltning og miljø. Russland og USA øker utvinningen av olje og gass i Barentshavet. Dette medfører en radikal økning av oljetransporten langs norskekysten. Vår oljevernberedskap er stilt overfor store utfordringer. I dag er vi på etterskudd. Våre viktigste fiskeriområder finner vi i Barentshavet. Den største trusselen mot torskebestanden er ulovlig rovfiske, som har et omfang på ca. 1 milliard kr i året. Mangelen på bevilgning til Kystvakten har bidratt til at ett av fire havgående fartøy med helikopter ligger til kai i Sortland i stedet for å inspisere i Barentshavet. Vi ivaretar ikke vår ressursforvaltning godt nok. Barentssamarbeidet, som tidligere utenriksminister Thorvald Stoltenberg tok initiativ til i 1993, har fått reduserte bevilgninger de siste årene. I 2003 var budsjettet 30 mill. kr. I år er det redusert med 9 mill. kr til 21 mill. kr. Samarbeidet i Barentsregionen går i dag mye på grunn av egentyngde og idealisme og uten den nødvendige støtten fra staten. Gamle og dårlig sikrede atomkraftverk og atomlager på russisk side i nord er en konstant miljøtrussel, med fare for radioaktiv forurensning. I tillegg er det et stort behov for å sikre atominstallasjoner mot tyveri og terrorisme. Bare et effektivt, internasjonalt og langsiktig samarbeid med Russland om atomsikkerhet i nord er godt nok, og det bør i framtiden integreres i Barentssamarbeidet. Når Regjeringen om kort tid kommer med nordområdemeldingen, må den markere et markant skille i forhold til å prioritere opp nordområdene i norsk utenrikspolitikk. Den må varsle betydelig større oppmerksomhet rundt det å få på plass en avtale med Russland om en bærekraftig forvaltning av Barentshavet. Samarbeid i Arktisk Råd om tiltak i miljø- og klimapolitikken i de arktiske områdene må prioriteres, og den må til slutt varsle en betydelig økt innsats i Barentssamarbeidet. Vi trenger en «barentsmilliard» til å videreutvikle det næringspolitiske og mellomfolkelige samarbeidet i Barentsregionen. I dag bruker Norge nær 400 mill. kr på støtte til USAs kriger i Afghanistan og Irak, mens vi bruker 21 mill. kr på Barentssamarbeidet. Dette er en god illustrasjon på hvor nedprioritert vår politikk i nord er. Våre største utenrikspolitiske utfordringer ligger i nordområdene.